stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המוסדות הלאומיים
הקמת המבנה

המקום שבו נבנה בית המוסדות הלאומיים יועד על ידי ריכרד קאופמן, מתכנן שכונת רחביה, לבית הספר של השכונה - הגימנסיה העברית רחביה. תושבי השכונה העדיפו שמבנה בית הספר ישכון בתוך השכונה ולא בקצה, ולכן הגימנסיה נבנתה במגרש שיועד להיות בית הכנסת של השכונה, ואילו המגרש שברחוב המלך ג'ורג' ניתן למוסדות הלאומיים.
לצורך הקמת המבנה נערכה תחרות אדריכלית בשנת 1928, לה הוגשו 37 הצעות. בין מגישי ההצעות היו ריכרד קאופמן, אלכסנדר ברוולד, אריה שרון, יעקב פינקרפלד ואליעזר ילין. ראשי המוסדות הלאומיים דרשו מהמתכננים כי גובה הבניין לא יעלה על שתי קומות, במסגרת יחידה אחת בה יהיו שלושה אגפים (להנהלת ההסתדרות הציונית, לקרן הקיימת לישראל ולקרן היסוד) ושהבניין יתאים לאופייה של העיר ירושלים. תקציב המוסדות הלאומיים לצורך בניית המבנה עמד על 30,000 ליש"ט. הבנייה מומנה בהלוואה שנתקבלה מפניקס, וינה.
התוכנית שנבחרה הייתה זו של יוחנן רטנר אשר תכנן את המבנים סביב חצר במטרה ליצור חזית ממלכתית למבנה תוך ניתוקו מהרעש של הרחוב מחד, ושמירה על החזית המרשימה של המבנה על אף היותו נמוך מבנייני הסביבה. רטנר תכנן את המבנה בסגנון הבינלאומי אולם כלל מאפיינים ירושלמיים. למבנה חלקלקה הדומה לחלקלקת מגדל דוד וחלונות המזכירים חרכי ירי בחומת ירושלים. התוכנית נבחרה על אף ביקורות שהוטחו בה, בעיקר על גובהו הנמוך של המבנה בן שתי הקומות. האדריכל בנימין צ'ייקין טען כי הבניין נמוך לעומת בנייני הדתות האחרות בירושלים, ואף לעומת בניין קולג' טרה סנטה הסמוך.
בניין הקרן הקיימת נבנה ראשון הודות להלוואה שנתקבלה מפניקס, וינה. באפריל 1929 הונחה אבן פינה לבניין הקרן הקיימת והוא נחנך ב-16 במאי 1930. ביוני 1932 הושג הסכם בין קרן היסוד והוועד הלאומי על שותפות הוועד הלאומי בבנית האגף של קרן היסוד. על פי ההסכם, הקומה הראשונה, בת 20 חדרים, תשמש את הוועד הלאומי, והקומה השנייה, בת 15 חדרים, תשמש את קרן היסוד. בקומה השנייה גם נבנה אולם גדול לשימוש שני הארגונים. ב-17 באוקטובר 1932 הונחה אבן פינה לבית קרן היסוד. אירוע ראשון שהתקיים בבית קרן היסוד היה מסיבה לכבוד נחום סוקולוב בנובמבר 1934. ביולי 1933 הוצא מכרז לבחירת קבלן לבניית בית הסוכנות, בין בית הקרן הקיימת ובית קרן היסוד. למרות התקוות, הבניין לא הושלם בזמן לכינוס הוועד הפועל הציוני בשנת 1934 והכינוס התקיים בבית קרן היסוד. אגף נוסף של בית הסוכנות היהודית, בן 12 חדרים הושלם בספטמבר - אוקטובר 1935 ועלתה תוכנית לבנות אגף נוסף.
פעילות לפני קום המדינה

הסוכנות היהודית שכנה באגף המרכזי (והגבוה מבין האגפים המהווים את בית המוסדות הלאומיים), הקרן הקיימת קיבלה את אגפו הימני של המבנה ואילו קרן היסוד קיבלה את אגפו השמאלי. עם עליית כוחה של הסוכנות היהודית והעברת מרכז כוחה מלונדון לירושלים (בעיקר לאחר בחירתו של דוד בן-גוריון לראש הנהלת הסוכנות), הפך הבניין למשכנה של "המדינה שבדרך", לצד פעילות מועצת ומנהלת העם בבית קק"ל בתל אביב, וכן הכרזת העצמאות שהתרחשה בבית דיזנגוף.
הבניין הפך למשכן הנהגת המוסדות הציונים, ומנהיגי המוסדות הלאומיים התגוררו בשכונת רחביה הסמוכה. בבניין נערכו טקסים ממלכתיים כגון טקס הבאת ביכורים שנתי, אשר ניסו להקנות צביון ממלכתי לאומי ואף צביון עצמאי ליישוב העברי בארץ ישראל ולמנהיגיו.
יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמים" מתאר טקס הבאת ביכורים לבניין המוסדות הלאומיים:
"הלכנו בסך לבושי חולצות לבנות, סלינו על כתפינו, ראשינו עטורים והבאנו לקרן הקיימת ביכורים... בחצר הפנימית המוקפת באגף קרן היסוד מכאן ואגף קרן הקיימת מכאן, ולנוכח מרפסת החזית, נערכו הטקסים להמוני עם, אנשים נשים וטף. כבר הייתי מנוסה באילו מטקסים אלה, בשלוש הרגלים, בי"ט בטבת, בכ' - כ"א בתמוז וכדומה, בבחינת משתתף סביל, הצועד עם כולם בסך, ובא, ועומד, ושר - או ממלמל - שירי מולדת, וצופה במסכת, ומאזין לנאומים. "
יהודה האזרחי מתאר בספרו גם את טקס "קבלת דגל ירושלים" ב"יום הדגל":
"ויום אחד יצאנו בסך, הגימנסיה כולה, ושירה אדירה על שפתותינו, נושאי-הדגלים בראש ואני ביניהם... ילדי ירושלים, מוריהם ורבים מהוריהם כבר נאספו בחצר המוסדות הלאומיים, שורות שורות, לבושי חג, אל נוכח המרפסת, המיועדת מקדמת דנא למנהיגי האומה."
בשל חשיבות הבניין פשטו חיילים בריטיים על הבניין ב-29 ביוני 1946 ("השבת השחורה"), וחיפשו בו מסמכים הקשורים לארגון ההגנה.
בחצר המבנה חגגו תושבי ירושלים את החלטת ארגון האומות המאוחדות ביום כ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947).
פעילות לפני קום המדינה > הפיגוע בבניין

אנטון דאוד, ערבי נוצרי, נהג הקונסוליה האמריקאית בירושלים, הממוקמת בסמוך לבניין המוסדות הלאומיים, היה דמות מוכרת לאנשי הביטחון של בניין המוסדות הלאומיים, והיה מיודד עם יצחק נבון, שלטענת ההיסטוריון אורי מילשטיין, נושא באחריות עקיפה לאירוע. דאוד התגורר בסמוך לשתי מזכירות של הבניין ונהג מדי יום להביא אותן למקום עבודתן. בשל ההיכרות עמו החל במסחר זעיר של כלי נשק, אקדחים ורימונים, עם אנשי ההגנה ששהו בבניין. כאשר הללו ביקשו ממנו להשיג להם מספר מקלעי ברן, התנה זאת דאוד בהכנסת הסחורה לתוך חצר הבניין, על מנת שלא יהיו עדים להעברתה. אנשי ההגנה לא ידעו כי דאוד היה מאנשיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ושהוא הציע לו לנצל את קשריו הטובים לביצוע פיגוע בבניין.

ב-11 במרץ 1948, כמדי בוקר, הגיע דאוד למבנה והחנה את מכוניתו בפתח הבניין. בעת שהשומר הלך להביא את כספי העסקה, אמר דאוד שהוא הולך לקנות חפיסת סיגריות. שומר נוסף של הבניין חשד בכך שהמכונית עמדה ריקה בפתח הבניין, אולם זיהה את מכוניתו של דאוד, ולכן לא עשה דבר מלבד הזזת המכונית במורד לפתח אגף קרן היסוד של הבניין. בפיצוץ התמוטטה הקומה השנייה של אגף קרן היסוד, השומר ו-12 מעובדי הבניין נהרגו, ובהם גם מנהל קרן היסוד לייב יפה, ו-44 נפצעו.
בספרו של יגאל לוסין, עמוד האש, מופיע תיאורה של רחל מכבי מוצרי, מזכירתו של חיים הרצוג, שכיהן כראש אגף הביטחון של הסוכנות:
"הלכתי לחדר הראשון, הכי קרוב לוועד הלאומי. הדלת נקרעה מעוצמת הפיצוץ, והייתה אפשרות לעבור. במבט אחד ראיתי שיש שם משהו מוטל על הארץ. התברר שזה היה לייב יפה... פגשתי את חיים הרצוג נושא את אשתו בזרועותיו, היא הייתה מעולפת וחיוורת מאוד וזבה דם... הבניין הזה, שהיה כל כך מסודר, כל כך מטופח, כל כך מצוחצח, היה עכשיו כולו תוהו ובוהו ואנדרלמוסיה מוחלטת של תיקים ושל דם ושל זכוכית."
פיצוץ זה היה השלישי בסדרת פיגועי הטרור בירושלים במלחמת העצמאות. קדמו לו פיצוץ בניין הפלסטיין פוסט ב-2 בפברואר 1948 בו נהרגו שלושה והפיגוע ברחוב בן-יהודה ב-22 בפברואר 1948 בו נהרגו חמישים ותשעה בני אדם. חודש לפני כן, בינואר 1948, פוצץ ארגון ההגנה את מלון סמירמיס והרג 26 איש.
לאחר הפיגוע שוקם המבנה, וסביבו הוקמו גדרות ברזל וחומות ברזל. הרחבה הפכה למגרש חנייה סגור עד שנת 1987, בה שופצו הבניין והחצר. החצר רוצפה באבן והגדרות הוסרו.
פעילות אחרי קום המדינה

מאחר שחברי מנהלת העם ששהו בירושלים הנצורה לא יכלו להגיע לתל אביב להכרזת העצמאות - ערכו חברי מנהלת העם "טקס הכרזת עצמאות" חלופי לתושבי ירושלים בחצר בית המוסדות הלאומיים. לאחר קום המדינה נערכו בבית המוסדות הלאומיים הישיבות הראשונות של הכנסת, בין 14-17 בפברואר 1949, שכללו את השבעת נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן לנשיא.
בדצמבר 1949, כאשר הממשלה בקשה במהירות להעביר את משרדיה לירושלים, הציעה הסוכנות היהודית לשכן את משרד ראש הממשלה באגף החדש של בניין המוסדות הלאומיים שהיה אז לקראת סיום הבנייה. באופן זמני, עד סיום הבנייה של האגף החדש, שוכן משרד ראש הממשלה בבניין קרן היסוד. ב-20 בדצמבר 1949 כבר התקיימה ישיבת הממשלה בבניין. בקשת הממשלה לקבל את כל המבנה לצרכיה, תוך העברת הסוכנות היהודית לתל אביב, נדחתה על ידי ראשי הסוכנות היהודית.
משרד ראש ממשלת ישראל היה בבניין עד סוף אוגוסט 1962.
למבנה נוספה קומה שלישית בצביון הדומה ליתר קומות המבנה, וכן נבנה אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה למשרדים נוספים. הבניין ממשיך לשמש את הנהלת ההסתדרות הציונית, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
פעילות אחרי קום המדינה > האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם

בשנת 2008 נחנכה בבית המוסדות הלאומיים האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם. צורתה בצורת מגן דוד ועליה חקוקים שמות היהודים שנרצחו ברחבי העולם על רקע אנטישמי. כמדי שנה נערך טקס ברחבת האנדרטה לזכרם של כל היהודים שנספו בעולם על רקע אנטישמי.
פעילות אחרי קום המדינה > הנצחת קורבנות מתקפת 7 באוקטובר 2023

ב-9 בנובמבר 2023 התקיים בבית המוסדות הלאומיים בירושלים אירוע זיכרון להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל, ביוזמת ההסתדרות הציונית העולמית, קרן קיימת לישראל, הסוכנות היהודית וקרן היסוד.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, הבניין שבו נולדה המדינה – בית המוסדות הלאומיים, ספריית יהדה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2020.
אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: יד בן צבי, 2006
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר, 1996
הערות שוליים

↑  לקראת יום ירושלים: הארזים מבית הסוכנות, באתר nrg
↑  מפת מגרשי השכונה "זנזריה", מאת ריכרד קאופמן בהוצאת חברת הכשרת היישוב, 1923, עם סימון המגרש בו שוכנים היום המוסדות הלאומיים בשם 'גמנסיה עברית' (סריקה זמינה לצפייה מתוך בנין הספרייה הלאומית), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2  לבנין בית המוסדות הלאומיים, דבר, 7 בפברואר 1928
↑  הזוכים בהתחרות לתוכנית בית המוסדות הציונים, דבר, 30 ביולי 1928
↑  בתים למוסדות הציונים, דבר, 24 באפריל 1929
↑  טקס החגיגה להנחה אבן הפינה לבית הקהק"ל, דואר היום, 28 באפריל 1929
↑  חנוכת בית הקרן הקיימת בירושלים, דבר, 18 במאי 1930
↑  אגף לבית המוסדות בירושלים, דבר, 23 ביוני 1932
↑  הנחת אבן הפינה לבית קהי"ס, דבר, 19 באוקטובר 1932
↑  כך, על פי: לכבוד סוקולוב, דבר, 27 בנובמבר 1934. אולם ראו בהערה בהמשך שכינוס הוועד הפועל הציוני התקיים בבית קרן היסוד במחצית הראשונה של 1934.
↑  לקראת בנין בית הסוכנות, דבר, 31 ביולי 1933
↑  לישיבת הוה"פ הציוני, דבר, 21 במרץ 1934
↑  הרחבת בנין הסוכנות היהודית, הַבֹּקֶר, 13 באוקטובר 1935
↑  אורי מילשטיין, רשלנות של יצחק נבון סיכנה את חייו של בן-גוריון ב-1948, באתר יוטיוב, ‏4-7-2023
↑  דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, הוצאת שוקן 1978, תרגום אהרן אמיר. עמ' 167-169
↑  מאולם הכנסת בירושלים, דבר, 13 בפברואר 1949
הכנסת עוברת לבנין חדש, הצופה, 12 באוגוסט 1966
↑  הושבע נשיא מדינת ישראל, דבר, 18 בפברואר 1949
↑  הסוכנות מעמידה את האגף החדש של הבנין לרשות ראש הממשלה, הצופה, 16 בדצמבר 1949
↑  דנים על העברה לירושלים, חרות, 18 בדצמבר 1949
↑  יצירת משטר סמלי של או"מ בחלקה של ירושלים, חרות, 21 בדצמבר 1949
↑  היעברו בנייני הסוכנות לממשלה?, חרות, 19 בדצמבר 1949
↑  משרדי ממשלה יועברו לבירה, הַבֹּקֶר, 1 באוגוסט 1962
↑  טקס זיכרון עולמי - תשפ"ד, באתר ההסתדרות הציונית העולמית, ‏9 בנובמבר 2023
תמונת פנורמה של הבניין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008898387705171 
בית המוסדות הלאומיים, שנות השלושים
פיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים, 11 במרץ 1948
חדרה הראשון של ממשלת ישראל
אודליה כרמון

חוות הדעת על אודליה כרמון
אודליה כרמון (נולדה ב-29 בספטמבר) היא יועצת תקשורת ואסטרטגיה, פסיכותרפיסטית קוגניטיבית התנהגותית (CBT), סופרת, מרצה ויוצרת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בישראל למרדכי כרמון, מומחה להתפלת מים שעבד בארגון הבריאות העולמי של האו"ם ולמלכה, אחות מוסמכת, למשפחה בת 5 נפשות. עקב מקצועו של אביה, המשפחה התגוררה בניגריה, מלטה ועד גיל 14 הספיקה לבקר בכ-20 ארצות.
לאחר השיבה לישראל למדה בפנימיית 'הדסים' באבן יהודה ולאחר סיום לימודיה, התגייסה ליחידת קישור לאו"ם בראש הנקרה.
קריירה

לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבדה כדיילת אוויר באל על. בגיל 24, עברה לניו יורק עם בעלה ולמדה לתואר שני בתקשורת ב-NYIT תוך כדי עבודה במשלחת הביטחונית.
לאחר סיום התואר החלה לעבוד כעוזרת הדובר ולאחר עזיבתו החלה לעבוד כדוברת משלחת ישראל ה-28 לאו"ם. כאשר בנימין נתניהו חזר לישראל מארצות הברית בשנת 1988, הוא הציע לכרמון לחזור איתו ולעבוד לצידו במערכת הפוליטית. כרמון הסכימה ושימשה כראש הלשכה שלו בקמפיין הבחירות באותה השנה.
לאחר מינויו של משה קצב לשר התחבורה בממשלת יצחק שמיר, כיהנה כרמון כיועצת התקשורת של קצב עד לנפילת הממשלה בשנת 1992, לאחריה החלה לעבוד בסקטור הפרטי.
בשנת 1999, חזרה לזירה הפוליטית כיועצת התקשורת של דוד לוי ששימש כשר החוץ בממשלת אהוד ברק. לאחר התפטרותו של לוי מהממשלה הצטרפה כיועצת התקשורת של אריאל שרון ושימשה כיועצת התקשורת של ראש הממשלה, הן בקמפיין הבחירות והן בעת כהונתו כראש ממשלה.
לאחר פרישתו של עוזי לנדאו מהפריימריז לרשות הליכוד, כרמון חזרה לעבוד עם בנימין נתניהו במערכת הבחירות של 2006. במהלך העבודה המשותפת עם נתניהו, התפוצצה פרשת קצב. כרמון המשיכה בתפקידה עד לפרשת השכר שפרצה בינה לבין הזוג נתניהו והייתה גם מקור לסכסוך המתמשך עם איילת שקד ונפתלי בנט.
לאחר מכן, כרמון החלה בלימודי תואר שני נוסף בפסיכותרפיה קוגניטיבית התנהגותית, כאשר נושא התזה שלה היה "תגובה מושהית להטרדה מינית במקום העבודה".
כרמון העידה במשפטו של משה קצב, אך עניינה לא נכלל בכתב האישום נגד קצב משום שחלה התיישנות על העבירות שנעשו בה. בשנת 2011 הוכרע הדין בפרשת קצב, כאשר חבר השופטים ציין "התרשמנו שא.כ. הינה אישה חזקה, מנוסה, אינטליגנטית, רהוטה, חריפת מחשבה וחדת לשון, שמסרה עדותה באריכות, בפתיחות ובכנות, ובהיותה מודעת לחולשותיה האנושיות היא לא ניסתה להסתיר ולייפות חלקים לא מחמיאים באישיותה. אנו מקבלים את עדותה, ולא מפקפקים בלו בפרט אחד שסיפרה לבית המשפט".
בשנת 2013 הוציאה את הספר "אשת הסוד" שהפך לרב מכר.
בשנת 2016 קיבלה פניה מהתסריטאי אברהם שלום לוי שהציע לה ליצור תסריט המתבסס על הסיפור שלה. כרמון נענתה לבקשה, ויחד עימו ועם תמר מרום, היא יוצרת שותפה של הסדרה "אלף" ששודרה ב-yes, בהשראת ספרה "אשת הסוד" וסיפורה האישי.
כרמון מרצה בארץ ובעולם על תחום התמחותה בפסיכותרפיה ועל מחיר ההתמודדות והחשיפה של הטרדות מיניות והן בהרצאות על נושאים פוליטיים.
חיים אישיים

מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
תארים אקדמאיים

תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב - 1984
תואר שני בתקשורת ב-NYIT - 1986
תואר שני בפסיכותרפיה קוגניטיבית התנהגותית בשלוחה הישראלית של אוניברסיטת דרבי באנגליה - 2009
הערות שוליים

↑  דני קושמרו, ‏"סובבתי את הראש וראיתי את קצב עם המכנסיים מופשלים": אודליה כרמון, א' ממשרד התחבורה, מדברת, באתר ‏מאקו‏, 19 במאי 2023
↑  אודליה כרמון, באתר רשת 13
↑   יסמין לוי, "אשת הסוד" של נתניהו זיהתה את מה שהפרשנים לא, באתר הארץ, 21 במאי 2023
↑  רן בוקר, הסודות מאחורי סדרת הטלוויזיה "אלף", באתר ynet, 4 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498962605171  ISNI: 0000 0004 0986 2280  LCCN: n2013033212  VIAF: 303978111   WorldCat (עם VIAF): 303978111
ליהי הוד

אין תמונה חופשית
ליהי הוד (נולדה ב-1981) היא מעצבת אופנה ישראלית. זוכת שני פרסי האופנה הישראלי.
ביוגרפיה

הוד נולדה בתל אביב ולה שני אחים, שאחד מהם הוא האמן ניר הוד.
למדה בשנקר ושימשה כסטאז'רית בסטודיו של המעצב אלי טהרי, ייצגה את ישראל בתחרות העיצוב "ITS". המתקיימת מדי שנה באיטליה, אחרי כן גם עבדה אצל המעצב ג'ון גליאנו.
עבדה בעיצוב לרשת האופנה קסטרו מודל שם עסקה בפיתוח הלבשה תחתונה לנשים, בנוסף עבדה בחברת "סאקס", שם פיתחה קולקצייה ביחד עם המעצבת דליה קפוזה.
הקימה סטודיו לשמלות כלה הנושא את שמה. בשנים 2014 ו-2016 זכתה בפרס בטקס פרסי האופנה בקטגוריית שמלות הכלה והערב, ב-2018 הוצגו דגמים בעיצובה בשבוע האופנה בניו יורק.
בשל טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר ביטלה את השתתפותה בשבוע האופנה בניו יורק. היא גייסה את החנויות שאיתן היא עובדת בעולם לתרום לבית החולים ברזילי שנפגע כתוצאה מרקטות ששוגרו מעזה.
הערות שוליים

↑  איתי יעקב, נסיכת החופות ליהי הוד: "עכשיו כשאני מתחתנת, מתחיל הלחץ סביב היריון", באתר Xnet‏, 6 ביולי 2005
↑  איתי יעקב, טקס פרסי האופנה 2014: הרגעים הגדולים והזוכים המאושרים, באתר Xnet‏, 25 בנובמבר 2014
↑  מעצבת בגדי כלה וערב 2016: ליהי הוד, טקס פרסי האופנה, באתר את, 2016
↑  איתי יעקב, "כלה שמגיעה אלינו, בוחרת אותנו בגלל השמלות, לא בגלל פוליטיקה. האופנה מנצחת", באתר ynet, 16 בנובמבר 2023
שרבט

| --- | --- |

מימין לשמאל: שרבט דובדבנים, שרבט לימון ותה
 
 מאכלים
 סוג:  משקה, משקה ללא אלכוהול 
 מוצא:  איראן
 
שרבט (פרסית: شربت) הוא משקה איראני, המוכן מפירות או עלי כותרת של פרחים, ומוגש בדרך כלל מקורר. אפשר להגיש אותו בצורה מרוכזת ולאכול עם כף או לדלל במים ליצירת המשקה.
השרבט הוא תערובת קפואה שמרקמה קרמי יותר מזה של הסורבה. שרבט מכיל, בנוסף למרכיבים שיש בסורבה, גם מרכיב חלבי כגון שמנת, חלב או אבקת חלב.
מקור השם שרבט הוא מהפועל הערבי 'שַׁרִבַּ', שמשמעותו היא לשתות, במהלך השנים המילה "שרבט" נתגלגלה ל"סורבה" בצרפתית, במשמעות דומה.
שרבטים פופולריים עשויים אחד או יותר מהבאים: זרעי בזיליקום, מי ורדים, עלי ורדים טריים, אלגום, בעל, היביסקוס, לימון, תפוז, מנגו, אננס, וזרעי צ'יה.
שרבט נפוץ באיראן, טורקיה, בוסניה, העולם הערבי, אפגניסטן, פקיסטן, סרי לנקה, בנגלדש והודו, במיוחד הוא נפוץ אצל מוסלמים לשבירת צום הרמדאן.
גרסה דרום-הודית המכונה בדרך כלל סרבאת פופולרית בקראלה, טמיל נאדו ואנדרה פרדש.
ככל הנראה מקורם של השרבטים באיראן. המשקה מתואר על ידי הסופר הפרסי אבן סינא, בקנון הרפואה שכתב במאה ה-11.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  דורית שנון, כאן קופאים בכיף: גרניטה, סורבה ושרבט, באתר ynet, 20 ביוני 2010
↑  הזירה הלשונית 04.03.05, באתר nrg
ערך זה הוא קצרמרבנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספיידרמן 2

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  ספיידרמן (קומיקס)
 בימוי:  סם ריימי 
 הופק בידי:  אבי ארד, לורה זיסקין 
 תסריט:  תסריט: אלווין סרג'נט סיפור: אלפרד גוף ומיילס מילר דייוויד קפ מייקל שייבון קומיקס: סטן לי סטיב דיטקו
 עריכה:  בוב מוראווסקי 
 שחקנים ראשיים:  טובי מגוויר קירסטן דנסט ג'יימס פרנקו אלפרד מולינה
 מדבבים:  Valery Kukhareshin (נורמן אוסבורן) סרגיי פרשין (אוטו אוקטביוס) Vladimir Maslakov (הארי אוסבורן) יורי לזרב (Curt Connors) 
 מוזיקה:  דני אלפמן 
 צילום:  ביל פופ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 ביוני 2004
 משך הקרנה:  גרסה קולנועית: 128 דקות   גרסה מורחבת: 136 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מדע בדיוני, סרט גיבורי-על, סרט מתח, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  200 מיליון דולר
 הכנסות:  $783,766,341
 הכנסות באתר מוג'ו:   spiderman2
 פרסים:  פרס אוסקר לאפקטים   5 פרסי סאטורן
 סרט קודם:  ספיידרמן (2002)
 סרט הבא:  ספיידרמן 3 (2007)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספיידרמן 2 (באנגלית: Spider-Man 2) הוא סרט גיבורי על אמריקאי והמשכו של "ספיידרמן", המבוסס על קומיקס מאת סטן לי וסטיב דיטקו. הסרט מבית סוני ומארוול קומיקס. הוא יצא לאקרנים ב-30 ביוני 2004 בבימויו של סם ריימי, והוא גרף סכום כולל של מעל 783 מיליון דולרים, פחות מקודמו, אך זכה לשבחים רבים על הנושאים שהוצגו בסרט ועל הנאמנות לקומיקס שבו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשלוש קטגוריות, מהן זכה בקטגוריית האפקטים המיוחדים, ומועמד לשמונה פרסי סאטורן, בהם זכה בחמישה (סרט הפנטזיה הטוב ביותר, הבמאי, השחקן הראשי, הכתיבה והאפקטים המיוחדים). כמו כן, הסרט היה מועמד לפרס באפט"א על האפקטים החזותיים והסאונד, ולפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר לסרט באורך מלא.
עלילה

פיטר פארקר, כעת סטודנט שלומד באוניברסיטה. הוא פוטר מעבודתו בפיצרייה "הפיצה של ג'ו" ועובד כצלם בעיתון הפופולרי "הדיילי ביוגל" בה מעסיקיו לוחצים להשיג צילומי ספיידרמן. הוא נאלץ להתמודד עם דילמה קשה שמלווה אותו לאורך כל הסרט - לחיות כספיידרמן או כבן אדם רגיל? הדילמה מתבטאת בדרכים שונות: באיבוד כוחותיו העל-טבעיים, רגשות אשם על שלא התייחס מספיק לחברתו ואהבתו הגדולה מרי ג'יין ווטסון, בקשיים להתמקד בלימודים בגלל היותו ספיידרמן, גיבור העל של העיר ניו יורק, וברצון להצליח בחייו כמו שהוא.
כל אותה עת פארקר ניצב כנגד אויב אימתני חדש - דוקטור אוטו אוקטביוס, מדען מבריק שהמציא זרועות מכניות רבות עוצמה, אך מאבד שליטה בהן בתאונת מעבדה מחרידה ובבית החולים אז הוא מחסל את כל המנתחים ונמלט. אוקטביוס מציב לעצמו מטרה חדשה - לבנות מחדש את שנהרס ולהמשיך את פיתוח ההמצאה שלו ולא משנה מה יעמוד בדרכו.
חייו האישיים של פארקר מסתבכים יותר ויותר עקב זהותו הסודית עד שהוא מספר את האמת הקשה על מותו של דודו בן לדודתו. האנשים שמסביבו - הפרופסור מהאוניברסיטה, הבוס שלו ג'ונה ג'יימסון ואף מרי ג'יין - מטיחים בו האשמות ומוסיפים ללחציו, שגומלים בליבו את ההחלטה לוותר על האחריות הגדולה שנתונה בידו - כוחות על-טבעיים - ולהשקיע בחייו האישיים.
בזמן הזה, אוקטביוס בונה אט אט את מעבדתו החדשה כאשר הוא נמצא באי-שפיות מוחלטת. הוא יוצר קשר עם הארי אוסבורן, חברו הטוב ביותר של פארקר שמאז מות אביו (הגובלין הירוק) בקרב עם ספיידרמן חושב על דרכים לנקום בספיידרמן. בסופו של דבר, אוסבורן מבטיח לאוקטביוס שיביא לו את החומרים הדרושים לסיום פיתוח המצאתו בתנאי שאוקטביוס יביא את ספיידרמן חי כדי שאוסבורן יוכל לנקום את מות אביו. הארי בסוף מוריד את המסכה ומגלה שזה פיטר פארקר חברו הטוב ביותר ומשחרר אותו. ספיידרמן מגיע למעבדתו של אוקטביוס, מנצח אותו ואומר לו שהוא צריך להשמיד את המכונה. אוקטביוס מטביע את המכונה וטובע יחד איתה. לאחר הקרב ומותו של אוקטביוס, מרי ג'יין מגלה את זהותו האמיתית של פיטר כספיידרמן.
בסוף הסרט מגלה הארי את מסכת הגובלין של אביו, שמדבר אליו ואומר לו לנקום את מותו.
צוות שחקנים ודמויות

טובי מגוויר - פיטר פארקר/ספיידרמן
קירסטן דנסט - מרי ג'יין ווטסון
ג'יימס פרנקו - הארי אוסבורן
ג'יי קיי סימונס - ג'יי ג'ונה ג'יימסון
אלפרד מולינה - דוקטור אוטו אוקטביוס/דוקטור אוקטופוס
דניאל גיליס - ג'ון ג'יימסון
רוזמרי האריס - מיי פארקר
אליזבת' בנקס - בטי בראנט
צוות שחקנים ודמויות > הופעות אורח

ברוס קמפבל - שומר הסף למחזה אליו מנסה פארקר להיכנס
סטן לי - זקן המציל אשה במהלך קרב בין ספיידרמן לדוקטור אוקטופוס
האל ספרקס - אדם במעלית שמנהל שיחה עם ספיידי
אמילי דשנל - נציגת קבלה שמסרבת לשלם על הפיצה שקיבלה באיחור
ונסה פרליטו - אחת ממשתתפות המחזה של מרי ג'יין
ג'ון לנדיס - אחד הרופאים שמנתחים את אוקטביוס
קליף רוברטסון - בן פארקר. מופיע בזיכרונו של פיטר.
וילם דפו - נורמן אוסבורן. מופיע בדמיונו של הארי.
הפקה > פיתוח

מייד לאחר שסיים סם ריימי לעבוד על "ספיידרמן", הוא התחיל לחשוב על רעיונות לסרט המשך. באפריל 2002 שכרו אולפני סוני את אלפרד גוף ומיילס מילר על מנת שיכתבו את התסריט לסרט ויכלילו בו את דוקטור אוקטופוס, הלטאה והחתולה השחורה כנבלים. ב-8 במאי 2002, לאחר שפתח "ספיידרמן" בקופות עם $115,000,000 בסוף השבוע הראשון שלו, הודיעו אולפני סוני כי המשך יצא בשלהי 2004. הסרט קיבל תקציב של 200 מיליון דולר להפקה ומועד יציאתו נקבע ל-7 במאי 2004, ומאוחר יותר הצטרף דייוויד קפ לכתיבת התסריט לסרט.
בספטמבר 2002 נשכר מייקל שייבון לשכתב את התסריט לסרט. השכתוב של שייבון הוביל לתפניות רבות אשר נגדו באופן חלקי את עלילת הקומיקס, המפיק אבי ארד דחה את שכתובו של שייבון עקב היותו "מסובך מידי". ריימי סינן מכל הטיוטות והשכתובים של גוף, מילר, קפ ושייבון את החלקים שאהב לתסריט סופי אחד יחד עם התסריטאי אלווין סרג'נט. ריימי הרגיש שעל הסרט לעסוק בסכסוכו של פיטר עם רצונותיו האישיים נגד אחריויות בתור ספיידרמן ולחקור את החיובי והשלילי בדרך בה הוא בחר, ועל כך שבסופו של דבר הוא מחליט שהוא יכול להיות דמות הרואית. מרבית עלילת הסרט נלקחה מן חוברת הקומיקס The Amazing Spider-Man #50: Spider-Man No More!‎.
הפקה > צילומים

הסרט צולם בלמעלה ממאה אולפנים ומקומות, ובעיקר בניו יורק ובשיקגו. שלב הצילומים החל ב-12 באפריל 2003 בעיר ניו יורק, וב-13 במאי 2003 עברו הצילומים ללוס אנג'לס. האחראי על הצילומים היה מעצב ההפקה, ניל שפיסאק. טובי מגוויר החליף כמה פעמים במהלך הצילומים את שחקניו הכפולים בפעלולים, ותוך כדי הוא אף הכניס כמה בדיחות לסרט באופן ספונטני.
לאחר זמן מה הושהו הצילומים למשך כשמונה שבועות, זאת על מנת לבנות את המאורה של דוקטור אוקטופוס. שפיסאק החליט כי המאורה תיבנה במזח ממוטט שהוא מצא, כך לדעתו תשתקף התמוטטות חייו של אוקטופוס והפיכתו למפלצתי יותר ויותר. לאחר שנלקחו חמש עשרה שבועות לבנות את מאורתו של דוקטור אוקטופוס החלו בה הצילומים, המאורה נבנה במיוחד על מנת שתוכל להצטלם ממוטטת בסצנת הסיום באופן אמיתי לחלוטין. בשל ההתעכבות בבניית המאורה המשיכו הצילומים גם לאחר חג המולד ב-2003, לא כמתוכנן.
תקציב וביקורות

תקציב הסרט נאמד ב-200 מיליון דולר, כאשר 54 מיליון דולר מתוכם הוצאו על האפקטים הממוחשבים. ביום הקרנתו הראשון, ה-30 ביוני 2004, הסרט שבר את השיא של כל הזמנים עם הכנסות של 40,442,604 דולר, והגיע במקום השני (אחרי "מטריקס Reloaded".) לבסוף הכנסותיו בארצות הברית נאמדו בכ-373 מיליון דולר, מה שמיקם אותו במקום השני ברשימת הסרטים המכניסים של אותה שנה, אחרי "שרק 2". ברחבי העולם, הסרט הניב הכנסות של מעל ל-783 מיליון דולר, ובכך התמקם בשלישייה הפותחת (יחד עם "שרק 2" ו"הארי פוטר והאסיר מאזקבאן"), ונכון להיום הוא מדורג במקום השמיני ברשימת סרטי גיבורי העל, אחרי "הנוקמים", "איירון מן 3", "הנוקמים: עידן אולטרון", "עלייתו של האביר האפל", "האביר האפל", "ספיידרמן 3" ו"ספיידרמן".
סרט הקומיקס הטוב ביותר מאז הז'אנר המודרני החל עם הסרט 'סופרמן' בשנת 1978... הסרט משלב ללא כל מאמץ בין אפקטים מיוחדים לבין סיפור אנושי, ושומר על העלילה חיה וזורמת.
אלפרד מולינה זכה אף במספר שבחים על תפקידו, ודורג לפי IMDb כ"נבל הטוב ביותר בסדרת סרטי ספיידרמן".
אלפרד מולינה הוא הנבל המורכב ביותר בצורה מספקת... הסרט ככללותו השתפר בהרבה מאז קודמו.
אלפרד מולינה שולט בסרט באמצעות הזרועות המכניות הנבזיות שלו ומסרב להרפות.
סם ריימי וצוות תסריטאיו העבירו גרסה אייקונית ומושכת ביותר לנבל הקלאסי ביותר של ספיידרמן... כמעט שמתבקש להוסיף כמה מהאלמנטים הללו לדמות הקומיקס המקורית.
ספיידרמן 2 - המשחק

עם יציאת הסרט, חברת משחקי המחשב Activision הוציאה גם לסרט זה משחק המבוסס עליו למחשב האישי, ולקונסולות הפלייסטיישן 2, Xbox, לגיים בוי אדוונס ול-PSP. המשחק כלל גרפיקה ואפקטים משופרים מקודמו ובניגוד אליו, נוספו לו מגוון אפשרויות ובונוסים. מספר העותקים שנמכרו לקונסולות השונות היה נמוך מהמשחק המבוסס על הסרט הראשון.