stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויגדיס מואי סקארסטיין
ביוגרפיה

סקארסטיין נולדה בלבנגר שבנורווגיה. בשנת 1968 סיימה תואר במכון הלאומי לספרנות וב-1984 סיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת אוסלו.
היא עבדה כספרנית במספר מקומות ובין היתר בספרייה העירונית של טרונדהיים. היא הייתה חברה במספר ועדות בחסות ממשלת נורווגיה, בין היתר בוועדת חופש הביטוי, ועדת הייעוץ לספריות ציבוריות והייתה חברה בהנהלת NRK. ב-2004 מונתה למנהלת הספרייה הלאומית של נורווגיה והיא כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2014.
היא משמשת כמבקרת ספרות ב-Adresseavisen, אחד העיתונים המובילים במדינתה.
לקריאה נוספת

Strategies for a digital National Library
Contract regarding the digital dissemination of books
הערות שוליים

↑  Vigdis Moe Skarstein, Freedom of expression - what is the role of libraries? (באנגלית) (ארכיון)
↑  UA14 - reportasje, www.ntnu.no (בנורווגית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90811143  GND: 1173369163  ISNI: 0000 0003 6115 3302  VIAF: 223031463   WorldCat (עם VIAF): 223031463
הר אלן (ארץ ויקטוריה)

ערך זה עוסק בהר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם להר אחר באנטארקטיקה בשם זה, או להרים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,400 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס אולימפוס 
 קואורדינטות:  77°24′00″S 162°32′00″E﻿ / ﻿77.4°S 162.5333333°E﻿ / -77.4; 162.5333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אלן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אלן
 
הר אלן (באנגלית: Mount Allen) הוא הר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,400 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא בין קרחון קלארק לבין ראשו של עמק גרינווד.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה  מוולינגטון שבניו זילנד.
המשלחת חקרה את האזור בין השנים 1960–1959.
ההר נקרא על שם א.ד. אלן (A. D. Allen), אחד הגאולוגים של משלחת החקר.
לקריאה נוספת

• B.R. WILLIAMSON, K.J. KREUTZ, P.A. MAYEWSKI, N.A.N. BERTLER, S. SNEED, M. HANDLEY, D. INTRONE, , Journal of Glaciology, Vol. 53, No. 183, 2007, P 686
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
הר אלן (הרי אלזוורת')

ערך זה עוסק בהר בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם להר אחר באנטארקטיקה בשם זה, או להרים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |

הר אלן נמצא בפינה השמאלית התחתונה של הרביע השלישי מימין, בשורה השנייה מלמטה של רביעי המפה
 מידע כללי
 גובה:  3,430 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס סנטינל 
 קואורדינטות:  78°41′46″S 85°01′10″W﻿ / ﻿78.6961°S 85.0194°W﻿ / -78.6961; -85.0194
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אלן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אלן
 
הר אלן (באנגלית: Mount Allen) הוא הר ברכס אוון, בחלקו הדרומי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,430 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 8.3 קילומטרים דרומית מזרחית להר קראדוק שברכס אוון.
הר אלן מתנשא מעל קרחון זאלצמן שמצפון, מעל קרחון קורניקר שמדרום מזרח, מעל קרחון בולגראד שמדרום מערב, ומעל קרחון ברוק שממערב להר.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם סגן פורסט מ. אלן (Forrest M. Allen) חייל מילואים של צי ארצות הברית שהיה טייס משנה בטיסות סיור שיצאו מתחנת בירד בין השנים 1957–1958.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

הראשונים שהעפילו לפסגת ההר היו פאצ'י איבארה (Pachi Ibarra), ראלף לאייר (Ralf Laier) וטוד פאסיי ( Todd Passey) ב-26 בדצמבר 2012.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 3,248 מטרים מעל פני הים
↑  מידע גאוגרפי
ויטור באיה

ויטור מנואל מרטינש באיה (בפורטוגזית: Vítor Manuel Martins Baía; נולד ב-15 באוקטובר 1969 בסאו פדרו דה אפורדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער בקבוצות פורטו, ברצלונה ובנבחרת פורטוגל. הוא השוער השני בהיסטוריה שזכה בשלושת המפעלים העיקריים של אופ"א: ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע מחזיקות הגביע.
קריירה

באיה החל את הקריירה שלו במערכת הנוער של מועדון הכדורגל לקה. בגיל 16 נפצע בזרוע והומלץ לו לפרוש ממשחק, אך באיה המשיך בכל זאת. ב-1988 עבר למחלקת הנוער של פורטו, ושנה מאוחר יותר, בהיותו בן 19, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת. הוא היה מחליפו של השוער הראשון שכתפו נסדקה באימון. באיה הציג יכולת טובה, שבזכותה נשאר השוער הראשון בקבוצה גם לאחר שובו של השוער הפצוע.
בתקופה זו באיה היה גם השוער הראשון בנבחרת הנוער של פורטוגל, אך הוא ויתר על השתתפות באליפות העולם לנוער כדי לבסס את מעמדו בקבוצתו. בעונה זו פורטו אמנם סיימה במקום השני בליגה והודחה מליגת האלופות כבר בשמינית הגמר, אך זו הייתה התחלה של תקופה מוצלחת בה השוער זכה בכמות שיא של אליפויות פורטוגל לשחקן - 9 - בנוסף לתארים רבים אחרים.
בקיץ 1996 עבר עם מאמנו בובי רובסון לקבוצת ברצלונה. בעונתו הראשונה הופיע ב-37 משחקי ליגה, עזר לקבוצה לסיים במקום השני ולזכות בגביע המחזיקות. למרות ההתחלה הטובה, בעיות בברך השביתו את באיה למשך שתי עונות שלמות. לואי ואן חאל שהצטרף כמאמן הקבוצה ב-1997 העדיף את רוד הספ על פני באיה לאחר פציעתו, ובאמצע עונת 1998/99 השאיל אותו בחזרה לפורטו. הקריירה שלו החלה לשוב למסלולה, ובאיה הועבר באופן מוחלט לקבוצה הפורטוגזית. באיה נפצע באופן חמור פעם נוספת באמצע עונת 1999/00 ועבר ניתוח שהשבית אותו לתקופה ארוכה נוספת. הוא שב למשחק באופן הדרגתי בעונת 2001/02.
באיה חזר לרמה הגבוהה שהציג בעונת 2003/04. פורטו זכתה בטרבל: אליפות הליגה, הגביע הפורטוגזי וליגת האלופות, עם באיה כשוערה. הצלחתו בקבוצה הוכרה גם באופן אישי - הוא נבחר להיות כדורגלן השנה באירופה.
ב-2004 ייסדו באיה ואשתו קרן צדקה שמטרתה לעזור לילדים ונערים במצוקה. ב-2005 הוציא ספר אוטוביוגרפי שנקרא "99 - ויטור באיה" (99 - כמספר חולצתו בפורטו מ-1999).
בעונת 2005/06 התערער מעמדו בקבוצה, והמאמן ההולנדי קו אדריאנסה העדיף את השוער הברזילאי הלטון. עונת 2006/07 הייתה עונתו האחרונה כשחקן פעיל. הוא שיחק בעונה זו במשחק אחד בלבד, במחזור האחרון של הליגה. מיד לאחר פרישתו ממשחק מונה להיות מנהל יחסי הציבור של המועדון.
נבחרת לאומית

באיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-19 בדצמבר 1990. מאז ועד 2002 ערך 80 הופעות לאומיות והיה שוער ההרכב הפותח ביורו 1996 ו-2000 וכן במונדיאל 2002, אף על פי שהתאושש מפציעה זמן קצר לפני כן. במשחק השלישי והקובע במשחק הבתים במונדיאל 2002 באיה הדף מספר כדורים מסוכנים של היריבה. נבחרת פורטוגל כבר פיגרה 1-0, והייתה זקוקה לניצחון כדי לעבור לשלב הבא. הצלותיו של באיה השאירו לפורטוגל את הסיכוי לנצח, אך שחקני ההתקפה לא הצליחו במשימתם והנבחרת סיימה את הטורניר כבר בשלב הזה.
ויטולו

ויקטור מאצ'ין פרס (בספרדית: Víctor Machín Pérez, נולד ב-2 בנובמבר 1989 בלאס פאלמס שבספרד) הידוע בעיקר בכינויו ויטולו (Vitolo), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים

ויטולו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לאס פאלמס ובגיל 19 הצטרף לקבוצת המילואים. ב-28 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 2–3 נגד ז'ימנסטיק טרגונה. ב-11 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד אלקורקון. ב-27 בנובמבר 2010 קרע את הרצועה הצולבת וגמר את העונה. אחרי שהחלים מהפציעה חזר ויטולו להרכב של פאלמס. את עונת 2012/2013 סיים כמלך שערי הקבוצה עם 15 שערים.
ב-28 ביוני 2013 חתם בסביליה מהליגה הראשונה. ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד. ב-10 בנובמבר באותה עונה כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד אספניול. בעונתו הראשונה בסביליה שיחק 45 משחקים בכל המסגרות וכבש גם 8 שערים כאשר 4 מתוכן כבש במסגרת הליגה האירופית בה זכתה סביליה בסיום העונה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון. ב-12 במרץ 2015 הבקיע אחרי 13 שניות במשחק הניצחון 1–3 נגד ויאריאל שהוא גם השער המהיר ביותר שנכבש במסגרת אירופאית אי פעם. באותו חודש גם נבחר לכדורגלן החודש בליגה הספרדית. בתום העונה זכה פעם נוספת עם סביליה בליגה האירופית, לאחר ניצחון 2–3 על דניפרו במשחק הגמר. ויטולו בישל את שער הניצחון לקרלוס באקה כרבע שעה לסיום. עונה לאחר מכן שוב פתח בהרכב סביליה לגמר הליגה האירופית 2016, בו גברה 1–3 על ליברפול. ויטולו בישל לקוקה את השער השני של סביליה במשחק.
ב-12 ביולי 2017 חתם באתלטיקו מדריד והושאל לקבוצת נעוריו לאס פאלמס בעקבות העונש שפיפ"א השיתה על אתלטיקו האוסר עליה להחתים שחקנים עד ינואר 2018. בינואר 2018 ויטולו חתם רשמית באתלטיקו מדריד. ב-4 ביולי 2021 הושאל לחטאפה. ב-21 ביולי 2022 חזר ויטולו בהשאלה ללאס פאלמאס.
קריירה בינלאומית

ב-20 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד לקראת המשחקים נגד אוקראינה והולנד. כעבור 11 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 להולנד. ב-5 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–8 נגד ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
תארים

הליגה האירופית: 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016
הליגה האירופית: 2017/2018
הסופר קאפ האירופי: 2018
לה ליגה: 2020/2021
הקרב על הרובע היהודי בירושלים

מפת הרובע היהודי של העיר העתיקה בעת החדשה
הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים היה במהלך מלחמת העצמאות במשך שישה חודשים (מסוף נובמבר 1947 ועד סוף מאי 1948) תחת מצור, ובסופו של דבר נכבש בידי כוחות משולבים של ערבים בלתי־סדירים והלגיון הערבי העבר ירדני, לוחמיו נפלו בשבי, והתושבים האזרחים גורשו למערבה של העיר שנותר בידי ישראל.
רקע

על פי אומדנים שונים חיו בתחילת מלחמת העצמאות ברובע היהודי של ירושלים בין 2,200 ל-2,500 יהודים (כעשירית מתושבי העיר העתיקה), רובם חסרי יכולת כלכלית וקשישים. בין הרובע היהודי לירושלים העברית לא היה רצף התיישבות. מצפון לרובע היהודי היה הרובע המוסלמי, במזרחו הר הבית, מדרום לרובע חומת העיר העתיקה וממערב לו הרובע הארמני. אמצעי הקשר היחיד בין הרובע היהודי לבין ירושלים המערבית, היה קו אוטובוס מספר 2 של חברת "המקשר". הקו יצא ממרכז העיר, המשיך לעיר העתיקה דרך שער יפו ונסע בשולי הרובע הארמני עד הרחבה שבלב הרובע היהודי. בזמן החלטת החלוקה היו ברובע 16 רובים ו-25 אקדחים בלבד. ישראל עמיר, מפקד "ההגנה" בירושלים, החליט לנצל את אוטובוס מספר 2 בטרם יחסמו הערבים את נתיבו, כדי להעביר את כל כוח האדם והנשק שהיה יכול להזרים לרובע. עד אמצע דצמבר הצליחה ההגנה להגניב כ-120 איש לתוך הרובע, מוסווים כסטודנטים או כבחורי ישיבה. חברי ההגנה הקימו עמדות בעיקר בבתי הכנסת בשל גודלם ומיקומם האסטרטגי. מדי לילה הלכו והתגברו חילופי האש בין אנשי ההגנה והכוחות הערביים שהקיפו אותם. אנשי הרובע ספגו הרוגים ופצועים.
ערב 1 בינואר 1948 חסמו הערבים באופן סופי את נתיבו של אוטובוס מספר 2 בעזרת מחסום שהקימו בשער יפו. הבריטים סירבו לבקשת הסוכנות היהודית לפתוח את הנתיב בכוח, אבל הסכימו כתחליף ללוות שיירת אספקה שתעבור בשער ציון פעמיים בשבוע לרובע בתנאים הבאים: שהבריטים יוכלו לחפש בה נשק ותחמושת, ושאיש לא יורשה להיכנס לרובע, למעט תושבי הרובע ובעלי תפקידים חיוניים, אך כל איש שירצה לעזוב יוכל לעשות כן. במהלך דצמבר חזרו רוב אנשי ההגנה לירושלים החדשה וב-20 בינואר נותרו ברובע היהודי רק שלושים ושלושה מאנשי ההגנה שהגיעו מחוץ לרובע (מהם שמונה נשים) ו-29 איש מהאצ"ל והלח"י. מפקד האצ"ל ברובע, איסר נתנזון, הוברח לרובע בינואר 1948. נתנזון סיפר שכאשר קיבל את הפקודה ללכת לרובע ושאל את מפקדו "מה נעשה שם?" נענה "אתם תהיו קורבן. וכי יש טעם אחר להיות שם?".
במהלך השבועות הבאים ניצלו כ-500 יהודים את הצעת הבריטים לעזוב את הרובע. בחודש פברואר מינה דוד שאלתיאל – שהחליף את ישראל עמיר כמפקד ההגנה בירושלים – את אברהם הלפרין כמפקד הרובע. הלפרין, שהכיר את הרובע היטב מתקופת מלחמת העולם השנייה בה שימש כמפקד הרובע, הצליח לעצור את הנטישה, בין השאר בעזרת תשלומים לבחורי הישיבה כדי שיישבו וילמדו, והטלת עוצר על הרובע בזמן הגעת השיירה הבריטית. מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל לא האמין כי ניתן להגן על הרובע ודרש מדוד בן-גוריון שוב ושוב לפנותו, אך בן-גוריון דרש בתוקף לשמור על כל שעל של עמדה יהודית ולא לסגת.
בתקופה שבין החלטת החלוקה לעזיבת הבריטים ב-13 במאי 1948 נהרגו ברובע כתוצאה מתקיפות הערבים ומהפעילות הצבאית הבריטית אחד־עשר מתושבי ומגיני הרובע.
בתרבות

קורות הרובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות תוארו בספרות העברית ובספרות הילדים, ובספרות הזכרונות, וזכו למחקרים היסטוריים רבים. חללי הרובע, אזרחים ולוחמים, זכו להנצחה באתרים אחדים.
גלריה

כניעת הרובע היהודי: הרב בן ציון חזן (צולם על ידי ג'ון רוי קרלסון).
כניעת הרובע היהודי. מרדכי וינגרטן בשם הרובע (בשמאל התמונה) ולידו עבדאללה א-תל, מפקד כוחות הלגיון הערבי.
חייל של הלגיון הערבי עומד בתוך הריסות בית כנסת החורבה.
בתי הרובע היהודי עולים באש לאחר הכניעה.
ביזת בתי הרובע לאחר כניעתו על ידי תושבי העיר העתיקה.
ביזת בתי מחסה עם נפילת הרובע היהודי, 1948.
המגינים היהודים נלקחים בשבי.
רבני הרובע וחיילי הלגיון הירדני בעת הסדרת תנאי הכניעה
ישיבת פורת יוסף תחת אש
ראו גם

משה רוסנק
לקריאה נוספת

אהרון לירון, ירושלים העתיקה במצור ובקרב, הוצאת מערכות, 1957 (מאז יצאו כמה מהדורות נוספות). לירון היה אחד ממגיני הרובע בתש"ח וערך בשבי מחקר יסודי של האירועים בקרב חבריו הלוחמים והמפקדים. הספר באתר כותר.
מרדכי נאור (עורך), ירושלים בתש"ח, ספריית עידן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988 (חלקן הראשון של הספר זמין לצפייה באתר כותר)
צביקה דרור, הראל, חטיבת פלמ"ח-הראל במערכה על ירושלים תש"ח, תל אביב 2005
אליצור בן-גור, יומן ירושלים, תש"ח - ברובע הנצור ובשבי הלגיון, ירושלים 1993
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג', תל אביב 1964
יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים 1991, עמ' 119–125
רמי יזרעאל, הרובע היהודי במלחמת העצמאות: מסלולי סיורים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1991. - הספר מתבסס על ספרו של לירון ומציע מסלולי סיורים ברובע, תוך התמקדות בסיפורי הקרבות.
עדינה שריון, מגילת העיר העתיקה, הוצאת מערכות, 1949. שריון התנדבה להיות מורה ברובע היהודי ונשארה בו עד נפילתו. מכתב ארוך שכתבה כחודש אחר כך ובו קורותיה בתקופת הלחימה פורסם בספר זה, ומופיע באתר פרויקט בן יהודה.
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין: ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, הוצאת מערכות, 1986. לוי היה ראש הש"י במחוז ירושלים וסגן מפקד גדוד מוריה בחטיבת עציוני שהיה אחראי על הרובע.
משה ארנוולד, מצור בתוך מצור – הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת העצמאות שדה בוקר, מכון בן-גוריון, 2004
שמואל אבן אור (אורנשטיין) ומשה ארנוולד, תעודות לקורות הרובע היהודי בירושלים העתיקה בתש"ח, הוצאת עמותת מגיני הרובע היהודי, ירושלים תשס"ד
ג'ון פיליפס, הרצון לחיים, ירושלים, 1977 - צילומי הרובע בתש"ח 1948
פועה שטיינר, מתוך ההפיכה, הוצאת אולפנת צביה, ירושלים תשמ"ג
נורית ויזר, חזן - נעים זמירות, הוצאת יפה - נוף, ירושלים תשע"ב (2012)
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, תרגם אהרן אמיר, הוצאת שוקן, 1978, לפי (ה)רובע (ה)יהודי במפתח
אהוד אמיר, גדנ"ע ירושלים בתש"ח (משרד הביטחון: ההוצאה לאור, 2003)
הערות שוליים

↑  בזמנו נקראה "החכורה", היום חניון הרובע היהודי
↑  משה ארנוולד, מצור בתוך מצור, מכון בן-גוריון, 2004, עמ' 307, 324
↑  ירושלים, ירושלים, עמוד 270
↑  ירושלים, ירושלים עמוד 83
↑  המשך - אלוף עוזי נרקיס, דבר, 7 ביולי 1967
↑  אהרן לירון, ירושלים העתיקה במצור ובקרב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה שלישית 1978, עמ' 459-451
↑  הרופאים האחרים: עלי פייזר ו- אברהם לאופר
| אתרי העיר העתיקה של ירושלים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 : 
שערי ירושלים
 שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • השער החדש • שער יפו • שער ציון • שער האשפות • שער הרחמים • שערי חולדה: 
עמדת לובינסקי (צולם בראשית המאה ה-21)
תושבי הרובע היהודי עוזבים את העיר העתיקה לאחר כניעתו ועוברים בשער ציון. צילם ג'ון פיליפס
האנדרטה לחללי הרובע בתש"ח בהר הרצל
אתר הגלעד
אתר ההנצחה לזכר חללי הרובע היהודי בירושלים
התפרצות כתוצאה מהתגרענות

התפרצות כתוצאה מהתגרענות (בלשון עממית: "התפרצות מנטוס") היא תופעה, המתרחשת כשמכניסים סוכריות מנטוס לתוך בקבוק משקה מוגז. לאחר זמן קצר ניתז מאליו המשקה המוגז, מפתח הבקבוק, בסילון חזק שגובהו עשוי להגיע למספר מטרים. תוצאות דומות מתקבלות אם מבצעים את הניסוי בהכנסת מוצק מסיס אחר, כמו מלח או סוכר, במשקה מוגז כלשהו.
סילון נוזל שנוצר כאשר מוסיפים מנטוס למשקה מוגז
התגרענות של פחמן דו-חמצני במשקה מוגז סביב אצבע
תגובה לאחר הכנסת חמש סוכריות מנטוס למשקאות מוגזים, משמאל לימין: סודה, קולה, ספרייט ודיאט קולה.
הסבר התופעה

משקה מוגז מכיל נוזל שבו מומס פחמן דו-חמצני בלחץ של כ-4 בר. בבקבוק פתוח, הפחמן הדו-חמצני שנמצא בלחץ גבוה יותר מהלחץ האטמוספירי, משתחרר מהנוזל ועוזב את הבקבוק. אולם, תהליך זה איטי למדי, והתמיסה נותרת במצב של רוויית יתר במשך זמן רב.
כאשר מכניסים מוצק למשקה מוגז מהווים פני השטח שלו אתרי התגרענות (nucleation sites), שעליהם נוצרת כמות גדולה של בועות פחמן דו-חמצני. ניתן לצפות בתופעה זו כאשר מכניסים אצבע לתוך משקה מוגז בהיר, וזאת גם הסיבה לתחושת העקצוץ בלשון בעת שתיית משקאות מוגזים.
אם מכניסים מוצק מסיס לתוך המשקה המוגז, בועות הפחמן הדו-חמצני שייווצרו עליו ישתחררו כאשר המוצק יימס. מלח וסוכר יכולים לשמש למטרה זו. התהליך מתרחש בצורה מרשימה גם עם סוכריות מנטוס, שכושר המסיסות הגבוה שלהן במים גורם לשחרור מהיר של פחמן דו-חמצני. צורת פתח הבקבוק תורמת ליצירת סילון הנוזל שמשתחרר מהבקבוק. מקור האנרגיה להנעת הסילון הוא לחץ הפחמן הדו-חמצני אשר מומס בנוזל.
תופעת אינטרנט

הניסוי הפך לתופעת אינטרנט לאחר שבוצע על ידי אנשים רבים שתיעדו את מעשיהם והעלו סרטים ותמונות לאתרי אינטרנט שונים. לאחר פרסום קטע מקורי במיוחד, קנתה חברת קוקה-קולה את זכויות היוצרים שלו והחלה לעשות שימוש מסחרי בקטע.
והתזמורת ממשיכה לנגן

| --- | --- |

פוסטר הסרט
 מבוסס על:  And the Band Played On 
 בימוי:  רוג'ר ספוטיסווד 
 הופק בידי:  שרה פילסבורי   מידג' סנפורד
 תסריט:  ארנולד שולמן   מבוסס על ספרו של רנדי שילץ
 עריכה:  לויס פרימן-פוקס 
 שחקנים ראשיים:  מת'יו מודין   אלן אלדה
 מוזיקה:  קרטר בורוול 
 צילום:  פאול אליוט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  HBO
 חברה מפיצה:  HBO
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  11 בספטמבר 1993
 משך הקרנה:  141 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דוקו-דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט להט"בי 
 תקציב:  8,000,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
והתזמורת ממשיכה לנגן (באנגלית: And the Band Played On) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת דרמה שיצא בשנת 1993. הסרט בוים על ידי רוג'ר ספוטיסווד ומככבים בו מת'יו מודין ואלן אלדה. את התסריט לסרט כתב ארנולד שולמן, על פי הספר רב המכר של רנדי שליץ משנת 1987, "And the Band Played On: Politics, People, and the AIDS Epidemic". הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל מונטריאול, עוד לפני ששודר לראשונה ב-11 בספטמבר 1993 ברשת הטלוויזיה HBO. הסרט עלה לאקרנים בהמשך בממלכה המאוחדת, קנדה, ספרד, גרמניה, ארגנטינה, אוסטריה, איטליה, שוודיה, הולנד, צרפת, דנמרק, ניו זילנד ואוסטרליה.
עלילה

בפרולוג הסרט מתואר כי ב-1976, אפידמיולוג אמריקאי בשם דון פרנסיס מגיע לכפר על גדות נהר האבולה בזאיר, ומגלה שרבים מהתושבים שהרופא עבד איתם מתו ממחלה מסתורית, שלאחר מכן זוהתה כקדחת אבולה. זוהי החשיפה הראשונה שלו למגפה כזו, והתמונות של המתים שהוא עוזר לשרוף רודפות אותו כאשר לאחר מכן הוא עובד כחוקר במחקר שמתקיים בנושא האיידס ונגיף ה-HIV מטעם המרכז לבקרת מחלות ומניעתן.
בשנת 1981, פרנסיס הופך להיות מודע למספר גדל והולך של מקרי מוות ממקורות לא מוסברים בקרב הומוסקסואלים בלוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו, והוא מתבקש לפתוח בחקירה מעמיקה על הסיבות האפשריות. תוך שהוא עובד ללא תשלום, בשטח מוגבל ועם ציוד מיושן, הוא נפגש עם דמויות מובילות בקרב הקהילה הלהט"בית, פוליטיקאים ורופאים, שרבים מהם מתרעמים על מעורבותו בגלל האג'נדות האישיות שלהם. חלק מבין ההומוסקסואלים מסייעים לו, בעוד שאחרים מביעים תרעומת על מה שהם רואים כהתערבות לא רצויה באורח החיים שלהם, ובמיוחד ניסיונותיו לבצע סגר של המקומיים.
כאשר פרנסיס מציג את התאוריה שלו על כך שאיידס הוא מחלת מין שנגרמת על ידי נגיף, התאוריה סופגת מתקפה מגורמים שונים, בהם ה-CDC, שמסרבים לנסות להוכיח שהמחלה מועברת באמצעות הדם; במקביל הוא מותקף על ידי מדענים צרפתים ואמריקאים המתחרים בו על הקרדיט של גילוי הנגיף. בינתיים, מניין ההרוגים מטפס במהירות.
שחקנים

מת'יו מודין - ד"ר דון פרנסיס
אלן אלדה - ד"ר רוברט גלו
איאן מקלן - ביל קראוס
גלנה הדלי - ד"ר מרי גואינן
ריצ'רד מסור - ויליאם דארו
סול רובינק - ד"ר ג'ים קורן
לילי טומלין - ד"ר סלמה דריץ
ג'פרי נורדלינג - גאטאן דוגה
דונאל לוג - בוב קמפבל
בי. די. וונג - קיקו גוואנטס
פטריק באצאו - ד"ר לוק מונטנייה
פיל קולינס - אדי פאפאסנו
סטיב מרטין - אח של חולה איידס
נטלי ביי - פרנסואז בארה
ריצ'רד גיר - כוריאוגרף
דייוויד מרשל גרנט - דניס סילי
רונלד גוטמן - ד"ר ג'ין-קלאוד צ'רמן
אנג'ליקה יוסטון - ד"ר בסטי רייז
קן ג'נקינס - ד"ר דניס דונוהו
ריצ'רד ג'נקינס - ד"ר מארק קוננט
צ'קי קריו - ד"ר וילי רוזנבאום
פטר מק'רובי - ד"ר מקס אסקס
צ'ארלס מרטין סמית' - ד"ר ארנולד יפה
דייוויד קלנון - מר ג'ונסטון
סוזי קורץ - גברת ג'ונסטון
לורנס מונוסון - צ'יפ
רנה לה-וואנט - מנהל בנק הדם
תמונת הסיום

הסרט מסתיים עם צילומים של משמרת נרות וצעדה בסן פרנסיסקו, ואחריו מונטאז' של תמונות של אנשים שחלו באיידס, חקרו את האיידס או ביצעו הסברה בקשר למחלה. ברקע מושמע השיר "The Last Song" של אלטון ג'ון. בין האנשים שמופיעים נכללים:
מייקל ג'קסון
רוק הדסון
אנתוני פרקינס
רודולף נורייב
ארתור אש
פרדי מרקיורי
מג'יק ג'ונסון
קית' הרינג
דנהולם אליוט
בראד דייוויס
מישל פוקו
טום ואדל
ביקורות

מרבית המבקרים שיבחו את יכולתם של אנשי הצוות בסרט לעבד את ספרו העמוס בפרטים ועובדות של שילץ, לכדי סרט דרמה קוהרנטי. באתר Rotten Tomatoes הסרט זוכה לדירוג של 100% על בסיס שמונה חוות דעת.
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד ל-14 פרסי אמי וזכה בשלושה מהם. כן היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב (הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר), אך הפסיד בשתי המועמדויות. הסרט גם קיבל שבע מועמדויות לפרסי "CableACE" וזכה בפרס אחד (שחקן המשנה הטוב ביותר, איאן מקלן).
הערות שוליים

↑  And the Band Played On at RottenTomatoes.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7638020-8  VIAF: 197691859   WorldCat (עם VIAF): 197691859
וחטנג השישי

וחטנג השישי (בגאורגית: ვახტანგ VI, בפרסית: חוסיין קולי חאן; 15 בספטמבר 1675 – 26 במרץ 1737) הידוע גם כוחטנג המלומד או וחטנג המחוקק משושלת בגרטיוני היה הוואלי של הממלכה המזרח גאורגית, ממלכת כארתלי, וסאל להלכה של השאה הפרסי בין השנים 1716-1724.
באופן מסורתי הוא נחשב כמלך ממלכת כארתלי. הוא היה מדינאי מוכשר, החשוב והבולט בקווקז של תחילת המאה ה-18. הוא נודע גם כמחוקק בולט, מלומד, מבקר, מתרגם ומשורר. תקופת שלטונו הסתיימה בעקבות פלישת האימפריה העות'מאנית לממלכתו, שהכריחה את וחטנג לצאת לגלות ברוסיה. בתקופת גלותו, לא הצליח לקבל את תמיכתו של הצאר לטובת ממלכתו, והוא נפטר כאיש רצוץ באסטרחן.
ביוגרפיה כעוצר

וחטנג נולד כבנו השני של הנסיך לבאן בטונישווילי. בין השנים 1703-1714 הוא כיהן כעוצר (ג'אנישין) במקום דודו הנעדר גיאורגי האחת עשרה ואחיו כאיח'וסרו. במהלך אותן שנים הוא ערך סדרת רפורמות נדרשות שלא נערכו זמן רב. הוא שיקם את הכלכלה והתרבות, הכיר במנהלה וניסה לחזק את השלטון המלכותי. בין השנים 1707-1709 הוא השלים את הקוד המשפטי/חוקתי שהסדיר הסמכויות של הגופים במדינה, ושישמש כבסיס לשיטה הפיאודלית בממלכה עד לסיפוחה הרוסי. הקוד נקרא דָסטוּרלָמַלי או "הקוד של וחטנג" על שמו. בשנת 1714, הוא זומן על ידי חוסיין שאה, השליט הספווי לצורך אישור כוואלי/מלך של כארתלי. בהגיעו לחצר השאה סירב האחרון להעניק לו את האישור והתנה אותו בכך שווחטנג ימיר את דתו לאסלאם. וחטנג סירב להתאסלם והושם במאסר. אחיו, יסה (עלי-קולי חאן), שנענה לדרישה, מונה במקומו. יסה שלט בכארתלי במשך שנתיים וסבל מבעיות פנימיות ופלישות של שבטים דאגסטנים בתקופת הלקיאנובה.
במהלך שוביו, שנמשך שנתיים, ביקש וחטנג את עזרתם של המלכים הנוצרים של אירופה. במיוחד הוא שלח את דודו סולחן סבא-אורבליאני בשליחות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת. אף על פי שהמיר את דתו נותר וחטנג נוצרי בסתר. מכתביו לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי ולקרל השישי, תוארכו ל-29 בנובמבר 1722, בהם ציין וחטנג כי הוא קתולי בסתר אבל הוא לא יכול להתוודות על כך בפומבי, אף בסביבתו הקרובה, מחשש לבוגדים. הדיווח אושר על ידי מיסונרים קפוצ'ינים (נזיר ממסדר של הכנסייה הקתולית) מפרס, הם טענו כי וחטנג הפך לקתולי לפני שהמיר את דתו לאסלאם ואף הלך למיסה קתולית.
בשנת 1716 הוא נאות באי רצון להמיר את דתו. והוא התמנה בחזרה לשליט כארתלי בשם חוסיין קולי חאן, היות שאחיו יסה התכחש לאסלאם ופרש. למרות זאת לא הותר לו עדיין לחזור לממלכתו והוא שלח את בנו בכר להיות עוצר כארתלי. הוא מתמנה לכהונת המפקד העליון של הצבא הפרסי (סיפא סאפאסאלאר) והמושל הצבאי של דרום-אזרבייג'ן (ביילרביי).