אלברט הירשמן
ספריו > האסטרטגיה של פיתוח כלכלי

תרומתו הגדולה הראשונה של הירשמן הייתה בתחום הפיתוח הכלכלי, בספרו The strategy of Economic Development, משנת 1958. הירשמן מבקר בספר זה גישה שהוא מכנה "תאוריית הפיתוח המאוזן" (Theory of balanced development), שהוא מייחס לכלכלנים כגון פאול רוזנשטיין-רודן, רגנר נורקסה (אנ'), ארתור לואיס וטיבור שיטופסקי (אנ'). תומכי הגישה הכירו בקשיים שחוות מדינות מתפתחות בניסיונתיהן לעודד צמיחה, ובין השאר הם ראו בחוסר איזון בין הענפים השונים במשק את אחת הבעיות שמקשה על פיתוח. כך למשל, אם נוצר מפעל שמספק מוצר חדש בעוד כל שאר הכלכלה אינה מתפתחת, הוא יתקשה לשרוד כיוון ששאר הכלכלה לא יכולה להרשות לעצמה להגדיל את הוצאותיה ולא יכול להיווצר ביקוש לאותו מוצר. בנוסף, השיקולים של יזמים בשוק הפרטי נוטים להיות פסימיים ואינם לוקחים בחשבון את מכלול התועלת החברתית שתצמח מהשקעה. שיקולים אלה הביאו את תומכי הגישה לאמץ את "מודל הדחיפה הגדולה" (אנ'), שעל פיו כלכלות מתפתחות זקוקות להתערבות והכוונה ממשלתית, שתכלול השקעה בכלל ענפי המשק בו-זמנית.
הירשמן ביקר את הגישה הזו מכמה סיבות. ראשית, הוא חשב שהגישה אינה מציאותית, שכן היא דורשת מכלכלות מתפתחות השקעה עצומה שברגע אחד תגרום להן לפתח את כל הענפים ולדאוג לכך שכל ענף יצור ביקוש למוצרים של ענף אחר. שנית, מתוך חוסר יכולת לדמיין כיצד כלכלה שנמצאת ב"שיווי משקל של תת-פיתוח" עשויה לשבור את שיווי המשקל ולהתחיל בתהליך של צמיחה, "תאוריית הפיתוח המאוזן" מוותרת לחלוטין את הרעיון שצמיחה או פיתוח הוא תהליך, ומבקשת להנחית את הכלכלה המפותחת, בשלמותה, על המבנה של הכלכלה המתפתחת. כך, לדברי הירשמן, "אחד האספקטים המסקרנים ביותר של התאוריה היא שהיא משלבת גישה תבוסתנית כלפי היכולות של כלכלות לא מפותחות עם ציפייה לחלוטין לא מציאותית לגבי יכולותיהן". בנוסף, בעוד שהירשמן הסכים כי התערבות ממשלתית אסטרטגית נחוצה, הוא ביקר את התפיסה החד-צדדית, לפיה השקעה ממשלתית בו זמנית בענפים רבים תביא להפנמה של השפעות חיצוניות מועילות וכך תעורר אופטימיות רבה יותר ותעודד השקעה נוספת. תפיסה זו מתעלמת מההשפעות החיצוניות השליליות של פיתוח – שינוי אורחות חיים, פגיעה בכלכלה המסורתית, ירידה בערכם של כישורים שמוחפים על ידי פיתוחים חדשים ויצירה של בעיות חברתיות כתוצאה מעיור מואץ. לדברי הירשמן, ההיסטוריה מוכיחה שהתערבות ממשלתית בדרך כלל מוכוונת לא לפיתוח אלא למיתון ההשפעות השליליות של פיתוח ואף להאטתו. מסיבה זו "הפנמה" של השפעות חיצוניות לא בהכרח מובילה לפיתוח, ולעיתים מדינות שרוצות להתפתח עושות זאת דווקא על ידי עצימת עיניים לגבי השפעות שליליות.
כאלטרנטיבה לגישה של קודמיו, הציע הירשמן גישה לפיתוח כלכלי, שאותה הוא כינה "פיתוח לא מאוזן" (Unbalanced development). בגישה זו חוסר איזון בהתפתחות המשק – הצמיחה של ענפים בשלבים ובאופן לא מסונכרן – אינה מכשול להתפתחות, אלא המכניזם שמאפשר ומעודד את תהליך הפיתוח לאורך זמן. כלכלות מתפתחות, לפי הירשמן, מסוגלות לספוג חוסר-איזון, הן בצד ההיצע והן בצד הביקוש. כאשר הייצור מקדים את הביקוש, השווקים מגיבים באמצעים שונים, כגון שינויי מחירים, חידושים שמקטינים עלויות, פיתוח מוצרים חדשים ותיעוש באמצעות תחליפי יבוא (אנ'). בצד ההיצע, תעשיות שצומחות מהר משאר הכלכלה ומתמודדות עם מחסור במשאבים, גורמות לשינוי במחירי התשומות, מה שמעודד שינויים בהקצאת המשאבים. עם זאת, הירשמן לא טוען שכוחות השוק פותרים לבדם את כל הבעיות ומביאים בהכרח לשיווי משקל חדש. ראשית, פעמים רבות, חוסר איזון עשוי לחייב ממשלות להתערב ולקבל החלטות לגבי ניתוב משאבים באופן שיענה על הצרכים החדשים. שנית, אין הבטחה לכך שההתאמות יביאו לשווי משקל חדש; ברוב המקרים הן וביאו לעודף או חוסר תיקון, וכך ייווצרו לחצים חדשים שעשויים להוביל להתפתחות נוספת.
היגיון זה מוביל את הירשמן לתאר התפתחות כלכלית כ"שרשרת של אי-שוויי משקל" ולנסח את תכלית המדיניות הכלכלית בהתאם:
אם ברצוננו שהכלכלה תמשיך לנוע קדימה, המשימה של מדיניות הפיתוח היא לשמר את המתחים, חוסר הפרופורציה ואי-שיוויי המשקל. סיוט זה של כלכלת שיווי המשקל – קורי העכביש המסתובבים ללא סוף – הוא סוג המכניזם שעלינו לחפש בהדיקות כעזר שאין לו תחליף בתהליך הפיתוח.
המקור באנגלית
If the economy is to be kept moving ahead, the task of development policy is to maintain tensions, disproportions, and disequilibria. That nightmare of equilibrium economics, the endlessly spinning cobweb, is the  of mechanism we must assiduously look for as an invaluable help in the development process.