stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסגת מלטה
נקודות השיא של הפסגה

ברנט סקוקרופט וחברים אחרים בממשל האמריקני היו מודאגים בתחילה מכך שהפסגה המתוכננת במלטה מקדימה את המאוחר וכי היא תייצר ציפיות גבוהות אך לא תוביל לתוצאות משמעותיות מהצד הסובייטי. עם זאת, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, מנהיגים אחרים באירופה וחברי מפתח בקונגרס של ארצות הברית לחצו על הנשיא בוש להיפגש עם גורבצ'וב.
לא נחתמו הסכמים במהלך פסגת מלטה. מטרתה העיקרית הייתה לספק לשתי מעצמות העל, ארצות הברית וברית המועצות, הזדמנות לדון בשינויים המהירים המתרחשים באירופה עם הרמת מסך הברזל, שהפריד את הגוש המזרחי ממערב אירופה במשך ארבעה עשורים. הפסגה נתפשת כסיומה הרשמי של המלחמה הקרה. לכל הפחות, סימנה הפסגה את הפחתת המתחים שהיו סימן ההיכר של אותה התקופה ונקודת מפנה משמעותית ביחסי מזרח-מערב. במהלך הפסגה הביע הנשיא בוש את תמיכתו ביוזמת הפרסטרויקה של גורבצ'וב וברפורמות אחרות בגוש הקומוניסטי.
בפסגה, העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לכל משתתפי הוועידה כשי חתיכה מחומת ברלין. החתיכות נאספו כחלק ממשימה נשיאותית שבה נשלחו שני טייסים וארבעה חיילים עם פטישים לברלין שם נאספו 180 ק"ג של חומה; 90 ק"ג ניתנו לנשיא ו90 ק"ג ניתנו ל-207th Aviation Company.
בנאום במסיבת עיתונאים משותפת הודיע המנהיג הסובייטי:
The world is leaving one epoch and entering another. We are at the beginning of a long road to a lasting, peaceful era. The threat of force, mistrust, psychological and ideological struggle should all be things of the past.
I assured the President of the United States that I will never start a hot war against the USA.
בתגובה אמר הנשיא בוש:
We can realise a lasting peace and transform the East-West relationship to one of enduring co-operation. That is the future that Chairman Gorbachev and I began right here in Malta.
משתתפי הפסגה

מלבד בוש וגורבצ'וב, נכחו בפסגת מלטה:
משלחת ברית המועצות:
מרשל ברית המועצות סרגיי אחרומייב, יועץ לענייני צבא של גורבצ'וב
אלכסנדר בסמרטנייך, סגן שר החוץ הסובייטי
אנטולי דוברינין, שגריר ברית המועצות בארצות הברית מ-1962 עד 1986
אדוארד שוורדנדזה, שר החוץ הסובייטי
אלכסנדר יאקובלב, אידיאלוג ראשי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר ועדת המדיניות הבינלאומית של הוועידה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית
משלחת ארצות הברית:
ג'יימס בייקר, מזכיר החוץ של ארצות הברית
רוברט בלקוויל, אז עוזר מיוחד לנשיא לענייני ביטחון לאומי ומנהל בכיר לענייני אירופה וסובייטי במועצה לביטחון לאומי
ג'ק פ. מטלוק הבן, שגריר ארצות הברית בברית המועצות
קונדוליזה רייס, אז מנהלת לענייני ברית המועצות ומזרח אירופה במועצה לביטחון לאומי
ברנט סקוקרופט, יועץ לביטחון לאומי בארצות הברית
ריימונד סייץ, עוזר מזכיר החוץ של ארצות הברית לענייני אירופה וקנדה
ג'ון ה. סונונו, ראש הסגל של הבית הלבן
מרגרט טוטווילר, עוזרת מזכירת המדינה האמריקאית לענייני ציבור ודוברת המחלקה
פול וולפוביץ, סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית למדיניות
רוברט זוליק, יועץ מחלקת המדינה של ארצות הברית
ראו גם

יחסי ארצות הברית–ברית המועצות
יחסי ארצות הברית–מלטה
סתיו העמים
סדר עולמי חדש
דן בראון

ערך זה עוסק בסופר מותחנים בלשיים אמריקאי. אם התכוונתם לפסיכולוג ישראלי ופרופסור למדעי ההתנהגות, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1964 (בן 60) אקסטר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' אמהרסט, אקדמיית פיליפ אקסטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן, ספרות בלשית, ספרות ספקולטיבית 
 יצירות בולטות:  שם הצופן: מבצר דיגיטלי, הסמל האבוד, התופת, מקור, צופן דה וינצ'י, נקודת ההונאה, מלאכים ושדים, הסמל האבוד 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 פרסים והוקרה:  סימניית הזהב של Humo (2005)  פרס המותחן של קריימזון (2004)  פרס מותחני פשע 
 www.danbrown.com
 חתימה:   
 
דניאל גרהרד בראון (באנגלית: Daniel Gerhard Brown; נולד ב־22 ביוני 1964) הוא סופר אמריקאי, מחברם של מותחנים בלשיים, ובהם חמשת רבי המכר "מלאכים ושדים", "צופן דה וינצ'י", "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור", העוסקים בהרפתקאותיו של האיקונוגרף הבדיוני רוברט לנגדון, המסייע לפענח מעשי רצח ותעלומות.
ביוגרפיה

בראון נולד באקסטר שבניו המפשייר. הוא שאף להיות מוזיקאי ואף הוציא כמה אלבומים. עסק זמן מה בהוראה, והחל לכתוב ספרים. ספריו הראשונים (שכתב עם אשתו) "המדריך הרומנטי לאישה המתוסכלת" ו"הספר האמיץ", נכשלו מסחרית. בשנת 1999 כתב את ספרו הראשון שהצליח יחסית, "שם הצופן: מבצר דיגיטלי". בשנת 2001 כתב את "מלאכים ושדים", הראשון בסדרת ספרי רוברט לנגדון, וכעבור שנה פרסם את "נקודת ההונאה", שזכה גם הוא להצלחה.
בשנת 2003 פרסם את רב המכר הגדול ביותר שלו, "צופן דה וינצ'י", שבו הוא חוזר אל הגיבור רוברט לנגדון ואל הסגנון של חקר אמנות ודת. בהמשך הוציא שלושה ספרים נוספים בסדרה, שהצליחו גם הם: "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור".
ספריו, שמזכירים בקצבם המהיר את ספריו של ג'ון גרישם, הם שילוב של מציאות ודמיון מפותח. עלילתם נודדת בין דתות ומסדרים עתיקים, סמליות קדושה, מדע חדשני ורציחות מקאבריות. ספריו של בראון עוסקים במתחים שונים, כמו המתח שבין הדת למדע, המתח שבין הדת הנוצרית לפגאניזם, והמתח שבין הכוח השלטוני לשחיתות וכוחן העצום והנסתר של אגודות סתרים (הטמפלרים ומסדר ציון ב"צופן דה וינצ'י", האילומינטי ב"מלאכים ושדים" והבונים החופשיים ב"הסמל האבוד").
מוטיבים חוזרים בספריו הם התרחשות עלילתית מהירה; עיסוק בצפנים; תאוריות קשר ממסדיות; רציחות סדרתיות; גיבורים שמהווים צמדים רומנטיים, הנרדפים על ידי כוחות שליליים, שנשלחים תמיד על ידי בכיר אנונימי; ולבסוף חשיפת האמת והגעה אל הסוף הטוב של הסיפור, שבו מושב הסדר אל כנו והרעים מושמדים.
אף שרבים טענו שספריו גדושים בתאוריות לא מוכחות ובעיוותים רבים ובוטים של המידע ההיסטורי, הם הצליחו לשבות את דמיונם של רבים ולעורר סערות ציבוריות בקהלים שונים. ספריו "צופן דה וינצ'י" ו"מלאכים ושדים" זכו לגרסה מוסרטת, וגם לספרו "התופת" יצאה גרסה קולנועית ב-2016.
בשנת 2016 תרם בראון 300,000 יורו לספריית ריטמן באמסטרדם. ספרייה זו מכילה כתבים עתיקים בנושאי כימיה ומיסטיקה. הכתבים הללו העניקו לו השראה לכמה מספריו, כגון "הסמל האבוד" ו"התופת". כוונתו בתרומה הייתה שהיא תעזור לספרייה להעלות את הכתבים הסרוקים לאינטרנט לטובת הציבור. בנוסף, הוא פרסם סרטון הסברה ביוטיוב על תרומתו ועל פעילות הספרייה..
בראון היה נשוי לבליית ניולון, היסטוריונית של האמנות, ב-2019 השניים נפרדו.
ספריו

שם הצופן: מבצר דיגיטלי (1998)
מלאכים ושדים (2000). תרגום לעברית: נורית לוינסון, מודן, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
נקודת ההונאה (2001)
צופן דה וינצ'י (2003) (הספר בקטלוג ULI)
הסמל האבוד (2009)
התופת (2013)
צופן דה וינצ'י לנוער (2016)
מקור (2017)
סוד הסודות (2025)
הערות שוליים

↑  ראו ערך מיוחד וארוך בוויקיפדיה האנגלית.
↑  Author Dan Brown donates to digitize ancient texts, באתר יוטיוב, 17 ביוני 2016
↑   דן בראון חזר לאהבתו הישנה. את המשך העלילה הוא לא צפה, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2020
↑  סוד הסודות באתר של דן בראון (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296208105171  PLWABN: 9810620980105606  BIBSYS: 4045029  BNC: 000606033  BNE: XX1660007  BnF: cb14529449m (data)  CANTIC: a11978776  CiNii: DA14484244  GND: 124429548  ICCU: RAVV366833  ISNI: 0000 0001 0929 7080  LCCN: n95086067  LNB: 000049621  MusicBrainz: 634650ff-6a05-450f-8e44-8669b648bff8  NDL: 00934700  NKC: xx0008745  NLA: 40033436  NLG: 198073  NLK: KAC200410983  NSK: 000336294  NTA: 205437966  RERO: 02-A025135820  SELIBR: 258460  SNAC: w6s21ttq  SUDOC: 07418105X  Trove: 1032120  VIAF: 102403515   WorldCat (עם VIAF): 102403515
היסטוריות (הרודוטוס)

קטע פפירוס מתוך הספר השמיני של ההיסטוריות
הרודוטוס
היסטוריות (ביוונית עתיקה: Ἱστορίαι) הוא חיבור פרי עטו של ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5 לפנה"ס הרודוטוס, הנחשב לספר ההיסטוריה הראשון בעולם המערבי. החיבור מתאר את המסורות, המנהגים, הפוליטיקה, הגאוגרפיה והמלחמות של התרבויות שהיו ידועות אותה תקופה באסיה, בצפון אפריקה וביוון. במרכזו של החיבור עומדת מלחמת פרס–יוון, בין הממלכה האחמנית לבין ערי המדינה היווניות.
הספר כתוב בדיאלקט היוני - הדיאלקט הספרותי העתיק של יון, אולם יש בו שימוש גם במילים שנפוצות בספרות האטית.
זהו חיבור הפרוזה היווני הקדום ביותר שנשתמר במלואו.
מבנה הספר

ההיסטוריות מחולק לתשעה ספרים, הנקראים כל אחד על שם אחת מתשע המוזות. חלוקה זו היא מאוחרת יותר, ואינה של הרודוטוס, אלא של חכמי אלכסנדריה. אין כל קשר בין כל ספר לבין המוזה שעל שמה הוא נקרא, כך לדוגמה הספר השני מוקדש לאוטרפה, מוזת הנגינה בחליל, והוא עוסק בעיקר במצרים העתיקה. כמו כן, לא תמיד הנושאים והאירועים נגמרים ומתחילים יחד עם הספר. להלן תשעת הספרים בחלוקה המוכרת לנו כיום:
ספר ראשון (קליאו): הספר מוקדש בתחילתו לממלכת לידיה, ולממלכות והמדינות באסיה הקטנה. הספר סוקר (עד פרק 94), את תולדותיה של לידיה, ואז עובר לתאר את תולדותיהן של פרס ומדי. הספר כולל ביוגרפיה אגדית של כורש (שככל הנראה מקורה באגדה פרסית מוקדמת יותר), ולאחר מכן סוקר את הפיכתה של הממלכה האחמנית למעצמה בידי כורש ואת כיבושה של לידיה על ידיו.
ספר שני (אוטרפה): כורש מת, ובנו כנבוזי השני (בספר מכונה "קמביסס") יורש את כסאו ומתכנן לכבוש את מצרים. הרודוטוס מנסה להכין את קוראיו לקראת תיאורו את כיבוש מצרים, שהייתה אז ארץ זרה יחסית ליוונים, ועל כן כל הספר מוקדש למצרים העתיקה, ההיסטוריה שלה, הגאוגרפיה התרבות והדת שלה.
ספר שלישי (תאליה): כנבוזי מת, וסמרדיס המאג מתחזה לאחיו ברדיה ותופס את השלטון. אוטאנס חושף את התרמית, ודריווש הורג את סמרדיס ותופס את השלטון. מתוארות ההתמרדויות נגד שלטונו של דריווש.
ספר רביעי (מלפומנה): מתואר מסעו של דריווש אל סקיתיה וחופו הצפוני של הים השחור. כפי שעשה בספר השני, גם כאן מביא הרודוטוס תיאור מפורט של הסקיתים ומנהגיהם. לאחר מכן בא תיאור של קירנאיקה ותולדותיה, בהזדמנות של מסע פרסי אליה. מתואר כישלון מסעו של דריווש לסקיתיה.
ספר חמישי (טרפסיכורה): לאחר שחוזר דריווש מסקתיה, כובשים מצביאיו מרדוניוס ומגבזוס את תראקיה עד הנהר סטרימון, ופורשים את חסות פרס על ממלכת מוקדון. אריסטגורס ממילטוס מצית את המרד האיוני, ואתונה וארטריה תומכות במרד ומעוררות בכך את מלחמת פרס–יוון.
ספר שישי (אראטו): האיונים מפסידים לפרסים בקרב לאדה והמרד האיוני מדוכא. מרדוניוס יוצא למסע מלחמה נגד היוונים (כעונש על עזרתם למורדים), אולם הצי שלו טובע ליד הר אתוס. מלך פרס דורש "אדמה ומים" מכל היוונים כסמל לכניעה, ורובם מסרבים. נסקרת ההיסטוריה של מלכי ספרטה עד קלאומנס הראשון. המצביא הפרסי דאטיס מובס בידי מילטיאדס בקרב מרתון. נסקרת ההיסטוריה של האלקמיונידים, ומסופרים סיפורו של פידיפידס וסופו של מילטיאדס.
ספר שביעי (פוליהימניה): דריווש מת ומוריש את השלטון לבנו חשיארש הראשון (מכונה בספר "קסרקסס" מזוהה לעיתים עם אחשוורוש). חשיארש משלים את חזונו של אביו, ומקים צבא אדיר ואתו חוצה את ההלספונט אל יוון. מוקמת הליגה ההלנית, ולאונידס הראשון מלך ספרטה מחליט לעצור את הפרסים בתרמופילאי. מתואר קרב תרמופילאי.
ספר שמיני (אוראניה): הצי היווני מתאחד ומתכונן לקרב נגד הפרסים. הפרסים כובשים את אתונה ומחריבים אותה עד היסוד, ותמיסטוקלס מפנה את האזרחים אל סלמיס. היוונים מנצחים את הפרסים בקרב סלמיס. מתוארת המצביאה הפרסייה ארטמיסיה. חשיארש חוזר לארמונו בשושן, ומשאיר את מרדוניוס כמפקד הכוחות ביוון. נסקרת ההיסטוריה של מלכי מוקדון.
ספר תשיעי (קאליופה): היוונים מתכוננים לקרב האחרון. הכוחות נפגשים בקרב פלטאיה, והיוונים מנצחים. במקביל, מתואר קרב מיקאלה ונסיגת הפרסים אל אסיה. היוונים מחלקים ביניהם את השלל העצום. מסופר על אשת חשיארש אמסטריס, ועל המרד המתוכנן של מאסיסטס אחי חשיארש. בסוף הספר מסופר על הכיבוש היווני של ססטוס.
מבנה הספר > חלוקה על פי תוכן

ניתן, אם כן, לחלק את הספר על פי תוכנו, לשבעה חלקים:
הקדמה (ספר ראשון, פרקים 1–5).
קורות הלודים (ספר ראשון, פרקים 6–94): קרויסוס והמלכים שקדמו לו, אבותיו של כורש, ספרטה.
תולדות כורש (ספר ראשון, פרקים 95–140): מלכי מדי שקדמו לו, ארץ מדי ופרס.
ממשלת כורש (ספר ראשון, פרקים 141–216): כולל תיאור בבל וארץ הסקיתים.
ממשלת קמביסיס (ספר שני - ספר שלישי, פרק 60): על מצרים.
ממשלת דריוש (ספר שלישי, פרק 61 - ספר שביעי, פרק 4).
ממשלת כסרכסס (ספר שביעי, פרק 5 - ספר תשיעי, פרק 122): מסעו ליוון והמלחמות עם היוונים.
ביקורת

ההיסטוריות, התקבל (ומתקבל) לרוב בצורה חיובית ביותר. הנואם הרומאי קיקרו כינה את הרודוטוס "אבי ההיסטוריה". אם כי טעות לראות בהרודוטוס את ההיסטוריון הראשון. כבר בעת העתיקה היה מוסכם שההיסטוריות אינו מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית, והתואר "גדול ההיסטוריונים של העת העתיקה" שמור לתוקידידס ולא להרודוטוס. עם זאת, ההיסטוריות כתוב בחן רב ובסגנון קליל ואישי, והוא מצטיין בלשונו הספרותית השובה את לב הקורא, מה שמסביר את העובדה שהוא שרד בשלמותו עד ימינו. ההיסטוריון המאוחר יותר פלוטרכוס, מסביר זאת כך: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." גם כיום ההיסטוריות נחשב לאחד מספרי המופת של ספרות העת העתיקה בפרט, ושל ספרות המערב בכלל. הוא תורגם למרבית השפות, ופרקים ממנו עדיין נקראים בבתי הספר.
תופעה החוזרת על עצמה פעמים רבות בספר, שזכתה לביקורת רבה, היא העובדה שהוא נוטה להפסיק באמצע עניינים חשובים, לטובת פרטים שוליים. משה עמית מסכם זאת כך: "אין להרודוטוס כל היסוס להפסיק תיאור קרב ברגע המותח ביותר ולספר, שלאחד הגיבורים שנזכרו - קרה פעם מעשה בעיר מסוימת ובעיר הזאת היה מקדש וכו' וכו'". הפסקות מסוג זה מפריעות לעיתים קרובות להבין את ההקשרים בין המאורעות. גרוע מכך, הרודוטוס שולף את הסיפורים מזיכרונו ואינו מפרט כלל מתי הם אירעו, כך שלפעמים הם אירעו מאות שנים לפני האירוע הנזכר לפני כן, ולפעמים עשרות שנים לאחר מכן. עם זאת, סיפורים אלו מביאים לנו כבדרך אגב, ידיעות חשובות. כמו כן, הרודוטוס כתב עבור קהל יווני, שלרוב לא הכיר את כל העמים שנזכרו בספר. לפיכך הוא לעיתים קרובות נאלץ להקדים הקדמות ארוכות לפני שתיאר אירוע מסוים. כך בספר הראשון הוא מרחיב הרבה על אופיים ומנהגיהם של הפרסים, הספר השני מוקדש ברובו למצרים, ובספר הרביעי מפורטים שבטי הסקיתים ומנהגיהם, והאפריקאים ומנהגיהם. החל מהספר השישי, שהחל ממנו מתוארת מלחמת פרס–יוון, נטייה זו נעלמת כמעט כליל, ופרט לנאומים חשובים וכדומה, הספר מתמקד בנושא העיקרי בלי לסטות ממנו.
מחלוקת גדולה קיימת בשאלה האם למעשה הרודוטוס כתב את הספר כולו מתוך כוונה אחת ברורה לכתוב ספר מקיף על מלחמת פרס–יוון, או שמא הספר כולו הוא אוסף של אתנוגרפיות וסיפורים שהרודוטוס ליקט במהלך מסעותיו, ורק מאוחר יותר "הדביק" אותם יחד. ישנם גם חוקרים המציעים פשרת ביניים על פיה הרודוטוס כתב את הספר מתוך מטרה לכתוב ספר על מלחמת פרס–יוון, והוסיף אליו אתנוגרפיות שכתב בנפרד (למשל, הספר השני העוסק במצרים).
למרות שהספר נכתב רק זמן קצר לאחר מלחמות הפרסים עם היוונים, אין בו שום ביטוי לשנאה כלפי האויב הפרסי ושום ביטוי של לעג כלפי מנהגי הברברים.
ביקורת > על הזדון של הרודוטוס

"על הזדון של הרודוטוס" או "על רשעותו של הרודוטוס" הוא חיבור שכתב פלוטרכוס, המהווה למעשה ביקורת נוקבת על הרודוטוס. פלוטרכוס משתמש בלשון בוטה מאוד נגד הרודוטוס, תופס אותו בשגיאות שונות, ומאשים אותו בדעה קדומה וסילופים. פלוטרכוס מאשים מספר פעמים את הרודוטוס באהדה יתרה לברברים, וטוען שהוא מוטה מראש נגד הערים תבאי, קורינתוס, ארגוס ופוקיס. עם זאת, ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב. פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם. הוא כותב כי "יש לשים לב להשמצות ולקנאה" המסתתרים תחת ביטויים מנוסחים היטב בספרו של הרודוטוס "שמא אנו, בחוסר זהירות, נקבל דעות אבסורדיות ושקרים, על המעולים והטובים ביותר בערים ובאנשים של יוון".
המקורות של הספר

הרודוטוס מעיד, כי כתב את הספר לא על פי סופרים שקדמו לו, אלא על פי דברים שראה ושמע בעצמו. הוא טוען שנסע לדרום איטליה, סיקיליה (סיציליה), אסיה הקטנה, סקיתיה (דרום רוסיה של ימינו), חופי הים השחור, נהר הדון, תראקיה (צפון מזרח יוון), איי הים האגאי, מסופוטמיה, מצרים, קירנה (כיום לוב), צור וסוריה. במקומות אלו הוא התרשם ממראה עיניו וראיין את המקומיים. בספר רווחים משפטים כמו "נסעתי ל", "כיוון שרציתי לדעת שאלתי", "כאשר נתגלה לי", "כאשר ראיתי". בכל הקשור לגאוגרפיה ולעובדות, הרודוטוס מחלק את מקורותיו לדברים שראה ולדברים ששמע מפי אחרים. כאשר הרודוטוס מוסר דיווח מקובל יחסית (כמו למשל בדבר הפירמידות של גיזה), מקובל להניח שהוא ראה זאת בעצמו. בעוד כאשר התיאורים שלו שגויים (ולפעמים אינם מתקרבים כלל למציאות), מקובל להניח שהוא שמע זאת מפי אחרים. עם זאת בכל הנוגע לאירועים היסטוריים, הרודוטוס לא יכל להסתמך לא על ראייה ולא על שמיעה, אלא על ראיונות מסודרים שערך, כך שזהות המרואיינים שלו חשובה מאוד. הרודוטוס מזכיר מספר פעמים אנשים שמסרו לו מידע, ונראה שהוא העריך במיוחד את סיפוריהם של הכוהנים במקדשים במצרים, הנחשבים במחקר המודרני למקור בעייתי כיוון שבוודאי לא ידעו הרבה מעבר למה שנגע בעבודתם. כמו כן, בארצות נכר, עמדה בפניו הבעיה שלרוב הוא לא דיבר היטב את שפת בני המקום.
הרודוטוס השתדל לרוב להיצמד למקורות שלו, אולם הוא "אינו תמים" וכאשר הוא יודע על גרסה אחרת לאירוע הוא מביא אותה בלוויית שם המספר. לרוב, כשיש שתי גרסאות, הוא אינו מכריע ביניהן. משפטו הידוע הוא: "מחובתי להביא את מה שנאמר, אך לא מחובתי להאמין בו". ממשפטים כגון אלו ניתן ללמוד שהרודוטוס היה מעוניין להציל כל זיכרון וזיכרון מתהום הנשייה, והוא רחש כבוד לכל מקור באשר הוא, וחשוב לו יותר להביא את העדויות מאשר לנקוט עמדה כלפיהן. גישה זו יוצרת סגנון ספקני, המזהה מיד את מחברו. עם זאת, הוא מטיל ספק בסיפורים מוזרים על אנשים ללא ראש או בעלי ראש של כלב, והוא דוחה את הסיפור המצרי על עוף החול. הוא גם דוחה סיפור על מלחים שהקיפו את יבשת אפריקה וטענו שראו את השמש מימינם, מה שמוכיח שאותם מלחים דווקא כן חצו את קו המשווה. יש חוקרים הדוחים את הטענה שהרודוטוס אכן סייר ברחבי העולם ואסף עדויות, וסוברים שהוא למעשה העתיק הכל ממחברים שקדמו לו, וייחס הכל למסעות הדמיוניים שלו, ולאנשים שכביכול ראיין.
יצירות אמנות בהשראת הספר

האירועים ההיסטוריים המתוארים בספר, שימשו כמקור השראה עיקרי של ספרים סרטים ויצירות אמנות לאורך השנים. על הספר מבוססים בין היתר הספרים "שערי האש" מאת סטיבן פרספילד ו"הספרטאי" מאת קרולין דל סנידקר, סיפורו של הרצל סולון בלידיה, והסרטים 300 הספרטנים, 300, 300: עליית האימפריה ופגוש את הספרטנים.
תרגומים לעברית

כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. 2 כרכים. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה.
הרודוטוס, היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. הדפסה מחודשת, הוצאת כרמל, 2014.
ראו גם

תולדות המלחמה הפלופונסית
לקריאה נוספת

בנימין שימרון, הרודוטוס וראשית דברי הימים, ירושלים, מוסד ביאליק, 1990.
דוד אשרי, קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא, ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004.
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2 3  אלכסנדר שור, כתבי הרודוטוס, מבוא מאת המתרגם, עמ' XII.
↑  אורה לימור, יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, עמ' 142, הערה 2.
↑  עמית, עמ' 237.
↑  למעשה, יש הסוברים שהמסע דווקא השיג את מטרתו. השוו: עמית, עמ' 241.
↑  אלכסנדר שור, כתבי הרודוטוס, מבוא מאת המתרגם, עמ' XIII-XII.
1 2  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 43.
↑  אשרי, עמ' 41.
1 2  עמית, עמ' 238.
↑  אשרי, עמ' 45.
↑  אשרי, עמ' 46.
↑  אשרי, עמ' 47.
↑  בעוד שבמחקר ההיסטורי המודרני נחשבת עדות שמיעה לעדות הכי פחות אמינה, בעת העתיקה נתפסה עדות זו, של אנשים שהיו בזמן אמת של ההתרחשויות, כעדות המהימנה ביותר.
↑  אשרי, עמ' 47-48.
↑  ספר שביעי, 152.
↑  אשרי, עמ' 49.
↑  ספר שני, 73.
↑  ספר רביעי, 42.
↑  אשרי, עמ' 48.
↑  על פי: ספר ראשון, 196.
↑  על פי: ספר ראשון, 107-122.
↑  על פי הרודוטוס, ספר ראשון, 30-32.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366139805171  PLWABN: 9810534008705606  BNE: XX2032237  BnF: cb120083602 (data)  GND: 4135052-2  LCCN: n79092672  NLA: 35434025  NSK: 000351515  SUDOC: 102988862  VIAF: 307170009   WorldCat (עם VIAF): 307170009
תלמוד

ספרי התלמוד במרכז הספרייה הלאומית בירושלים
תַּלְמוּד הוא סוגה לימודית שהחלה ונפוצה בתקופת האמוראים, חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה, בתחילת המאה ה-3. השם "תלמוד" מקורו בזמן התנאים ומשמעו לימוד, עיון ופירוש. התלמוד נכתב בעיקר כפרשנות לדברי התנאים, כותבי המשניות והברייתות. הגות זו התפתחה בו בזמן בבבל ובארץ ישראל, מה שהוביל לכתיבתם של שני תלמודים: התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי. התלמוד הבבלי (הנודע גם בשמו הארמי: "גמרא") נפוץ יותר מהירושלמי, וחכמי ההלכה בדורות שלאחר כתיבת התלמוד קיבלו לרוב את התלמוד הבבלי לפסיקת הלכה למעשה.
התלמוד הבבלי, בהשפעת חכמי ישראל שחיו בתקופות שלאחר כתיבתו – הסתמאים, הסבוראים, הגאונים, הראשונים והאחרונים – הפך לספר ההלכתי החשוב ביותר לצד המשנה, והוא הספר הנלמד ביותר בישיבות ובקרב תלמידי חכמים. חיבורים רבים חוברו עליו, והוא הספר ההלכתי המצוטט ביותר בספרות ההלכה.
היסטוריה

שני מרכזי התורה שבארץ ישראל ובבל הצמיחו שני תלמודים: תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל. על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז ויהדות איטליה). בעקבות הרי"ף והרמב"ם, התקבל תוכנו של התלמוד הבבלי כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, כמעט ללא עוררין. הרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה, "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל".
חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסתמאים והסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל. בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא", מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (למגמר - ללמוד). בלשון האמוראים שימשה המילה "גמרא" במשמעות צרה יותר, והיא נגזרת מן המונח המתאר ידע שנתקבל במסורת (כמו: גמרא גמיר לה) בניגוד לידע שהושג באמצעות הסברה, וכן רומזת לכך שחיבור זה מהווה גמר וסיום של עיקרי התורה שבעל פה.  ואולם, מדפוס בזל ואילך, בעקבות החלטות ועידת טרנטו ב-1564, החליפו הצנזורים הנוצרים את המילה "תלמוד" במילים "גמרא" או "ש"ס", ומאז היטשטש ההבדל בין המילים, והשם "גמרא" נעשה שגור בקרב ציבור הלומדים ככינוי לתלמוד הבבלי.
מאפייני התלמוד

שני התלמודים אינם קובצי הלכות לפי נושאים ערוכים, אלא סיכומי דיונים של בתי המדרש. הדיונים ערוכים באופן אסוציאטיבי, ההולך אחר חוט המחשבה של המתדיינים והדינמיקה של הדיון. אמנם המשא ומתן (שקלא וטריא) התלמודי מסודר על פי דיונים על כל משנה בודדת, שכאשר הדיון בנושאיה השונים מסתיים התלמוד עובר לדון במשנה הבאה אחריה. לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים, ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים לתחום אחר. כמו כן ישנם מעברים חדים מנושאים הלכתיים לענייני אגדה. כתוצאה מ"חוסר ארגון" זה (יש המפרשים בדיוק רב את תנועת הדברים בכל סוגיה) נדרש עמל רב על מנת לשלוט היטב בסוגיות התלמודיות.
התאולוגית האמריקאית רוזמרי רדפורד רות'ר עמדה על מאפיין זה:
היהדות הקלאסית יצרה ספרות שבמבט ראשון נראית כמו עליית גג של סבתא, שבה כמויות אינסופיות של חפצים מוזרים "שיום אחד עלולים להיות שימושיים" הצטברו כחרוזים בשרשרת, שנאספו באהבה במשך השנים, ללא עניין גלוי לעין בהבחנה בין נושאים כבדי משקל לטריוויאליים. רק במאמץ גדול ביותר יצליחו אלה הרגילים לחשיבה שיטתית, התפתחות לוגית וסדר הירארכי להתאים עצמם לסגנון הלא שיטתי, המדלג מנושא לנושא של הרבנים, ולתפוס את קו המחשבה הנמצא ביסוד מה שנראה כדיון אקראי המקשר נושאים נפרדים. בהדרגה אדם מגיע לראות שערבוביה לכאורה זו של קודש וטריוויה היא אמצעי להעברת המסר הרבני שהוא מאמץ להגיע לכל פינה של חיי היומיום עם נוכחות האל. ... הרבנים אינם רואים כל בעיה בהצגת הערות מעמיקות על טבע האל באמצע דיון בשימושיה של גבינה.
לימוד התלמוד

לימוד התורה בכלל והתלמוד בפרט נחשב לאורך כל הדורות למוטיב מרכזי ועיקרי ביהדות, וישנן אמרות רבות של חכמי ישראל בכל דור ודור על חשיבות לימוד התורה ועל חובתו של כל יהודי באשר הוא לעסוק בה. בהתאם לכך לימוד התלמוד נחשב בכל הישיבות בארץ ובעולם כמושא הלימודים העיקרי, התופס את עיקר הנפח של הלימוד. הלימוד של התלמוד, ובמיוחד הדיונים ההלכתיים שבו, נחשב לקשה במיוחד בשל התמציתיות והקצרנות שבו, שימוש במונחים מקצועיים, חוסר סימני פיסוק והארמית המשולבת בו. לימוד תלמוד בשיטה עיונית כולל עיון בספרים רבים שנכתבו על התלמוד מכל חכמי הדורות, החל בגאונים, המשך בראשונים ובאחרונים וכלה בימינו אנו. התלמוד נחשב לחיבור עמקני שדרושה מיומנות כדי להבינו, ועוד יותר מיומנות כדי להבינו ב"עיון" - בהעמקה מיוחדת. תלמוד ירושלמי נלמד בהיקף קטן יותר במידה משמעותית מתלמוד בבלי, מעטים יותר בקיאים בסגנונו, והוא משמש בעיקר ללימוד תאורטי ועיוני ופחות לפסיקת הלכה.
התלמוד עצמו, במקומות שונים, עומד על היחס בו נדרש אדם לחלק את לימוד תורתו: ”לעולם ישלש אדם שנותיו, שליש במקרא שליש במשנה שליש בתלמוד”. על פי חלוקה זו, לימוד התלמוד עומד בשורה אחת עם לימוד התנ"ך והמשנה. לעומת האמור במקורות אלו התלמוד עומד במקום אחר על חשיבותו: ”העוסקין במקרא - מדה ואינה מדה; במשנה - מדה, ונוטלין עליה שכר; גמרא - אין לך מדה גדולה מזו”. ראשונים רבים טענו לטובת עליונות לימוד הגמרא על פני מקצועות התורה האחרים. רש"י על המשפט "מדה ואינה מדה" תלה את ההתמקדות בתלמוד בטעמים היסטוריים שהיו נכונים לתקופת הגמרא: ”שהמשנה וגמרא יפים ממנה מפני שתלוין בגירסא ומשתכחים שבימיהם לא היה גמרא בכתב וגם לא היה ניתן לכתוב אלא לפי שנתמעטו הלבבות התחילו דורות [אחרונים] לכתבו”. רבנו תם המובא בדעת התוספות טוען שעקב כך שהתלמוד כולל בתוכו גם מקרא ומשנה, יש להעדיף לימודו.
הרמב"ם היה מודע לקושי בלימוד התלמוד, והתייחס ללימודו כדבר הדורש "דעת רחבה ונפש חכמה וזמן ארוך". על כן מטרת ספרו, משנה תורה, הייתה להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף שיסכם את ההלכה למעשה, ובכך לייתר את לימוד התלמוד עצמו. באופן כללי, בתקופות הגאונים והראשונים התעצב עולם ההלכה לפי התלמוד שהפך להיות ספר פסיקה שאין עליו עוררין, ונכתבו חיבורים רבים שעסקו בפסיקת הלכה על סמך התלמוד.
ראו גם

דרכי לימוד בתלמוד
פרשנות התלמוד הבבלי
מושגי יסוד בתלמוד הבבלי
לוגיקה תלמודית
דפוסי התלמוד הבבלי