stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרב עבד אל-האדי
ביוגרפיה

טרב נולדה ב-1911 בעיר ג'נין למשפחה מוסלמית, משפחת עבד אל-האדי. אביה היה סלים אחמד עבד אל-האדי, אחד הפעילים הפוליטיים הבולטים בתנועה הפלסטינית, אשר נולד בשכם ב-1870 למשפחה עשירה ואצילה. הוא הוביל מפגינים בדרישה לשיפורים כלליים בממשל העות'מאני, ולכן הורה המושל אחמד ג'מאל פאשה על חיסולו ב-1915.
את לימודי התיכון השלימה טרב בשכם, ולאחר מכן נישאה לבן דודה, עורך הדין והפוליטיקאי עווני עבד אל-האדי, שהיה ממובילי מפלגת אל-איסתקלאל הפאן-ערבית. טרב פעלה במסגרת אל-איסתקלאל יחד עם נשים ירושלמיות אחרות, בהתנגדות לנוכחות הציונית בארץ ישראל ובתמיכה במאבק הלאומי של הגברים, זאת בתקופה שלא היה מקובל לנשים לצאת ולפעול במרחב הציבורי.
פעילות פוליטית > ועידת הנשים הפלסטיניות

ב-26 באוקטובר 1929 נערך מפגש הקמת "ועידת הנשים הפלסטיניות" (Palestine Arab Women Conference, PAWC), שנחשב ל"פעם הראשונה" שנשים פלסטיניות נכנסו לזירה הפוליטית. המפגש נערך בביתה של עבד אל-האדי, שגם מונתה לוועד המנהל של הארגון, שכלל בעיקר נשים ממשפחות מובילות בחברה הערבית, למשל ממשפחות חוסייני, עלמיס, נשאשיבי, ובודיירי. מביתה יצאו הנשים למחאה ברחובות ירושלים בשיירה שכללה 120 מכוניות. השיירה עצרה מול הקונסוליות המערביות מתוך כוונה למחות נגד מעשיה של ממשלת בריטניה ותמיכתה בהגירת היהודים לארץ ישראל.
ב-15 באפריל 1933 נערכה הפגנת נשים נוספת, נגד ביקורם של הגנרלים אלנבי וסווינטון בארץ. חרף מזג האוויר הגשום ביום זה, התהלכו הנשים ברחובות ירושלים עד שהגיעו למסגד עומר על הר הבית. טרב המוסלמית נאמה בכנסיית הקבר, ואילו שותפתה מאתייאל מג'נם הנוצרייה נאמה במסגד. בנאומה אמרה עבד אל-האדי:
הנשים הערביות מבקשות מלורד אלנבי לומר לממשלתו... כי האמהות, הבנות, האחיות של השאהידים הערבים נאספו כאן כדי לאלץ את העולם לשאת עדות לבגידה של הבריטים. אנו רוצות שכל הערבים ברחבי עולם יזכרו היטב שהבריטים הם מקור סבלנו, ושעליהם ללמוד מכך את הלקח.
הנשים עסקו גם בעבודת תמיכה במטרות הפלסטיניות-לאומיות, כמו כתיבת מכתבים ושליחת מברקים כדי להעלות מודעות למצוקה הפלסטינית. הן גם עסקו בפעילות למען אסירים. זה כלל הגשת בקשות לרשויות הבריטיות לקיצור תקופות מאסר, וגיוס כספים לתמיכה במשפחות שאבדו את מפרנסיהן.
בשנת 1936 הובילה עבד אל-האדי פעילות התרמה למען בני ההרוגים, היתומים ומשפחות המורדים בזמן השביתה הגדולה שנערכה בזמן המרד הערבי הגדול. היא גם תמכה ותרמה להקמת אגודות נשיות שעסקו בזכויות נשים בפלסטין. היא גם הנהיגה את המשלחת הפלסטינית לכנס הנשים הערביות שהתקיים בקהיר ב-1938 ביוזמתה של הודא שעראווי.
פעילות פוליטית > אגודת הנשים הערביות

"אגודת הנשים הערביות" (Arab Women's Association, AWA) הוקמה אף היא בשנת 1929, והייתה עד מהרה לארגון הנשים הפמיניסטי הערבי המוביל בארץ ישראל. עבד אל-האדי הייתה פעילה גם באגודה, וב-1944 נסעה לקהיר כדי לסייע בתהליך יצירת קשרים בין הנשים המצריות ובין נשים פעילות אחרות ברחבי העולם הערבי.
בין יתר פעילויותיה במסגרת זו, לקחה חלק בקמפיין נגד הרעלה, אשר עודד נשים פלסטיניות להסיר את כיסוי פניהן. היא גם עבדה בשיתוף פעולה עם נשים פלסטיניות מעדות שונות במטרה "לשחרר את האישה הפלסטינית מכל סוגי השעבוד". היא ביקרה בכפרים ועודדה נשים פלסטיניות להצטרף לשורות המאבק הלאומי, ולהשתחרר מהנורמות והמנהגים המסורתיים המגבילים אותן מהשתתפות במאבק נגד הציונים והבריטים.
סוף חייה

בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, עקר הזוג עבד אל-האדי לקהיר, שם המשיכה טרב את פעילותה מביתה, ותרמה להקמת ההתאחדות הנשים הפלסטינית - סניף קהיר. בשל מנהיגותה הן בתנועה הלאומית הערבית והן בתנועה הפמיניסטית לאורך שנים, וכחלק מהחיבור בין התנועות, עבד אל-האדי נחשבת בין הנשים המובילות בתנועה הלאומית הפלסטינית.
ב-1970 נפטר בעלה עווני, וטרב נפטרה ב-1976.
הערות שוליים

↑  http://emtiazalnahhal.blogspot.com/2014/02/blog-post.html
↑  Ellen Fleischmann (March 1995). "Jerusalem Women's Organizations During the British Mandate, 1920s-1930s". PASSIA
↑  Susan Muaddi Darraj (במאי 2004). "Palestinian women: fighting two battles". Monthly Review. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Karmi, 2002, pp. 31-33
↑  "Palestine Facts - Personalities: Chronological listing". Palestinian Academic Society for the Study of International Affairs (PASSIA
↑  http://www.safsaf.org/word/2013/aug/55.htm
↑  Susan Muaddi Darraj (May 2004). "Palestinian women: fighting two battles". Monthly Review
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1197971750  VIAF: 7171157226627485410002   WorldCat (עם VIAF): 7171157226627485410002 
נשים פלסטיניות מפגינות נגד המדיניות הבריטית, 1929
המשלחת לקהיר, 1938
מירין

.
| --- | --- |

 מוצא:  יפן 
 
מִירִין (בקנג'י: 味醂, בהיראגאנה: みりん) הוא ליקר אורז מהמטבח היפני, בדומה לסאקה ובעל אחוז אלכוהול נמוך ממנו. ישנם מספר סוגי מירין עם אחוזי אלכוהול שונים, בין 14% לפחות מאחוז, זהו מצרך חשוב במטבח היפני, בעל טעם מתקתק.
בתקופת אדו, מירין נשתה כסאקה מתוק. אוטוסו, הנשתה באופן מסורתי בערב השנה היפנית החדשה יוצר על ידי השריית תערובת תבלינים במירין. בסגנון הבישול הקאנסאי, נהוג להרתיח את המירין לפני השימוש, כדי לתת לחלק מהאלכוהול להתאדות בעוד שבסגנון הבישול הקאנטו, לא מתבצע שום תהליך לפני השימוש בו. המירין המורתח נקרא "ניקירי מירין" - "מירין מורתח".
מירין משמש להוספת טעם וברק לדגים צלויים או כדי להעלים את ריחם. כמות קטנה ממנו משמשת כתחליף לסוכר או רוטב סויה. לא מומלץ להשתמש בכמות גדולה בשל טעמו החזק. לפעמים הוא משמש כתוספת לסושי. השימוש הנפוץ בו הוא ברוטב טריאקי.
משה דה שליט

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1893 ויטבסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  23 בנובמבר 1971 (בגיל 78) הרצליה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 ידוע בשל:  פיתוח הצד המערבי של העיר הרצליה (הרצליה פיתוח)
 תקופת הפעילות:  1917–1971 (כ־54 שנים)
 עיסוק:  יזם נדל"ן פעיל ציוני
 בת זוג:  עדה דה שליט
 צאצאים:  מאיר דה שליט עמוס דה שליט תמר דה שליט
 
משה דה שליט (22 בינואר 1893 - 23 בנובמבר 1971) היה פעיל ציוני ברוסיה ובארץ (לאחר עלייתו ב-1925). יזם נדל"ן שהיה פעיל במיוחד בפיתוח הצד המערבי של העיר הרצליה (הרצליה פיתוח) במסגרת תפקידו כמנהל "חברת פיתוח הרצליה בע"מ".
ביוגרפיה

דה שליט נולד ב-1893 בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו) למאיר דה שליט ואלקה-הענע (לבית לוין). בצעירותו למד בחדר אחר כך המשיך ללמוד בבית ספר תיכוני למסחר. את לימודיו הגבוהים החל בבית הספר למתמטיקה והנדסה בליאז' שבבלגיה כשב-1915 עבר ללמוד בפוליטכניקום בריגה ובשנים 1917–1920 למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה.
ב-1917 החל דה שליט את פעילותו הציונית בקהילות היהודיות שבאזור אורל שברוסיה והיה חבר בהנהלה המרכזית של ההסתדרות הציונית ברוסיה. בשנים 1922 עד 1925 שימש כציר מטעם הדירקטוריון של קרן היסוד בארצית הבלטיות.
ב-1925 עלה דה שליט ארצה והמשיך גם כאן את פעילותו הציבורית. בין השאר ייצג את ציוני רוסיה ב-1939 בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה וב-1946 בקונגרס הציוני ה-22 בבזל. כמו כן בשנים 1926 עד 1936 עמד בראש קהילת ציון אמריקאית ששמה לה מטרה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל ובין השאר רכשה העמותה קרקעות במערב הרצליה שהיו שייכות לכפר הערבי סידנא עלי (בימינו הרצליה פיתוח).
ב-1936, עם סיום עבודתו בעמותה, הקים דה שליט את "חברת פיתוח הרצליה בע"מ" שפיתחה את הרצליה ואת האזור המערבי של העיר. ב-1945 ייסד וניהל את חברת "מלוני השרון בע"מ" שהקימה ב-1948 את מלון השרון.
בנוסף לפעילותו האינטנסיבית בהרצליה, פעל דה שליט גם באזורים אחרים בארץ:
הקמת בית ההבראה בנהריה לחיילי צה"ל
קניית אדמות בעפולה ורמת ישי
יסוד חברות מים בעפולה ובבלפוריה
נטיעת מטעי פרי בעפולה ובבלפוריה
ב-1921 נשא לאשה את עדה (אדל) רפפורט מהעיר דוינסק 1897–1980). לזוג נולדו שלושה ילדים: מאיר דה שליט, עמוס דה שליט ואדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה שליט שנישאה לאדריכל ולוחם החופש הדרום אפריקאי ארטור גולדרייך.
נפטר בהרצליה ב-1971 והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
הנצחתו

בשנת 1962 קיבל משה אזרחות כבוד של הרצליה.
עיריית הרצליה קראה כיכר על שמו בעיר (כיכר דה שליט בהרצליה פיתוח).
קריאת בית כנסת "אוהל משה" על שמו (רחוב אריה בן אליעזר 33 בהרצליה).
אילן יוחסין

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |     |  אלקא הענע דה שליט  אלקא הענע דה שליט     |  אלקא הענע דה שליט  אלקא הענע דה שליט     |  אלקא הענע דה שליט  אלקא הענע דה שליט     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  משה דה שליט  משה דה שליט     |  משה דה שליט  משה דה שליט     |  משה דה שליט  משה דה שליט     |     |  עדה דה שליט  עדה דה שליט     |  עדה דה שליט  עדה דה שליט     |  עדה דה שליט  עדה דה שליט     |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |    |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |
|  ארנה דה שליט  ארנה דה שליט     |  ארנה דה שליט  ארנה דה שליט     |  ארנה דה שליט  ארנה דה שליט     |     |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |  מאיר דה שליט  מאיר דה שליט     |   |  עמוס דה שליט  עמוס דה שליט     |  עמוס דה שליט  עמוס דה שליט     |  עמוס דה שליט  עמוס דה שליט     |     |  נחמה דה שליט  נחמה דה שליט     |  נחמה דה שליט  נחמה דה שליט     |  נחמה דה שליט  נחמה דה שליט     |   |  תמר דה שליט גולדרייך  תמר דה שליט גולדרייך     |  תמר דה שליט גולדרייך  תמר דה שליט גולדרייך     |  תמר דה שליט גולדרייך  תמר דה שליט גולדרייך     |     |  ארטור גולדרייך  ארטור גולדרייך     |  ארטור גולדרייך  ארטור גולדרייך     |  ארטור גולדרייך  ארטור גולדרייך     |
|   |   |   |     |   |   |   |   |   |   |   |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |   |
|  גרא דה שליט  גרא דה שליט     |  גרא דה שליט  גרא דה שליט     |  גרא דה שליט  גרא דה שליט     |   |  רותי שורש  רותי שורש     |  רותי שורש  רותי שורש     |  רותי שורש  רותי שורש     |   |  אבנר דה שליט  אבנר דה שליט     |  אבנר דה שליט  אבנר דה שליט     |  אבנר דה שליט  אבנר דה שליט     |   |  אהוד דה שליט  אהוד דה שליט     |  אהוד דה שליט  אהוד דה שליט     |  אהוד דה שליט  אהוד דה שליט     |   |   |   |  עמוס גולדרייך  עמוס גולדרייך     |  עמוס גולדרייך  עמוס גולדרייך     |  עמוס גולדרייך  עמוס גולדרייך     |   |  |
לקריאה נוספת

'דֵי־שליט, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 164. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  משה דה שליט למנוחות, דבר, 26 בנובמבר 1971
↑  ישעיהו אכיעם, משה דה שליט, גואל הקרקעות - אזרח כבוד של הרצליה, מעריב, 16 בינואר 1963
↑  בית כנסת אוהל משה
בית החולים היהודי בברלין

| --- | --- |

 מאפייני הארגון
 סוג:  כללי
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1756 
 שירותים
 מספר מחלקות:  5
 מיטות:  363
 אתר רשמי
 גאוגרפיה
 מיקום:  ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
 קואורדינטות:  52°33′20″N 13°22′14″E﻿ / ﻿52.5556°N 13.3706°E﻿ / 52.5556; 13.3706
  (למפת ברלין מוגדלת) בית החולים היהודי בברלין(למפת ברלין רגילה) בית החולים היהודי בברלין
 
בית החולים היהודי בברלין, 2007.
בית החולים היהודי בברלין (בגרמנית: Jüdische Krankenhaus Berlin או JKB) הוא בית חולים אוניברסיטאי גדול ובעל פרסום עולמי, הממוקם בברלין בירת גרמניה.
רקע

בית החולים נוסד בשנת 1756 כ'בית המרפא היהודי', והיה באותו זמן בית החולים היחיד בגרמניה שנוהל על ידי יהודים. המוסד היה שייך לקהילה היהודית בברלין, ובשנת 1861 עבר למבנה חדש ברחוב אוגוסט, לא הרחק מהנויה זינאגוגה, "בית הכנסת החדש" של ברלין, שנחנך חמש שנים אחר כך.
בשנת 1914 נחנך בקומפלקס חדש, שכלל שבעה בניינים. בבית החולים היו בתקופה זו מעל 200 מיטות, מספר נכבד ביחס לאותה תקופה. אף על פי שיוכו לקהילה היהודית היה פתוח לכל הדתות, ומחצית מהמבקרים בו לא היו יהודים. בית החולים נחשב כמקצועי, מודרני, היה מבוקש מבחינה מקצועית, וכיסה את עצמו מבחינה כלכלית.
בית החולים אחרי השואה

מיד אחרי השואה הושב בית החולים לתפקידו הקודם כבית חולים כללי. עם השנים עבר מתחם בית החולים שינויים רבים - בניינים חדשים נוספו לו ואחרים נבנו מחדש. ב-1998 נבנה בניין מנהלה חדש, ובו גם קפיטריה. כיוון שהקהילה היהודית כמעט ונעלמה בעקבות השואה (מ-172,000 נותרו רק כ-6,000 איש), לא הייתה עוד אפשרות שהקהילה תממן את הפעלת בית-החולים; לפיכך עבר ב-1963 ניהול בית החולים לקרן ציבורית, ומדינת ברלין שותפה בו לצידה של הקהילה היהודית.
כיום בית-החולים מכיל 363 מיטות, והוא חלק מרשת בתי החולים בברלין. בין השאר יש בו מחלקה כירורגית, פנימית, פסיכיאטרית, נוירולוגית (בדגש על טרשת נפוצה), רדיולוגית, וכן בית ספר לאחיות.
ראו גם

היהודים בגרמניה הנאצית
לקריאה נוספת

דניאל נדב, רפואה ונאציזם, משרד הביטחון, 2006.
Refuge in Hell: How Berlin's Jewish Hospital Outlasted the Nazis, Daniel B Silver, 2003
קורדליה אדוורדסון, ילדה שנכוותה נמשכת לאש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
הערות שוליים

↑  בר מצווה בגרמניה הנאצית, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263456505171  GND: 4213409-2  ISNI: 0000 0001 2298 2218  LCCN: nr90023155  VIAF: 154620126   WorldCat (עם VIAF): 154620126
ווטיפקירכה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 כתובת:  רובע אלזרגרונד
 מיקום:  וינה
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1856–1879 (כ־23 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1853 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית
 מידות
 גובה:  99 מטר
 
 קואורדינטות:  48°12′56″N 16°21′33″E﻿ / ﻿48.21545°N 16.3591°E﻿ / 48.21545; 16.3591
 www.votivkirche.at
  (למפת וינה מוגדלת) ווטיפקירכה(למפת וינה רגילה) ווטיפקירכה
 
חזית הכנסייה והפארק, 2023.
ווטיפקירכה (נהגה: "פוטיפקירכה"; Votivkirche, מגרמנית ולטינית בתרגום חופשי "כנסיית ההודיה לאלוהים") היא כנסייה נאו-גותית בווינה שבאוסטריה. כנסייה זו היא אחד המבנים הנאו-גותיים החשובים בעולם.
המבנה

לווטיפקירכה יש את הצורה הטיפוסית של קתדרלה גותית אידיאלית:
חזית מערבית עם שני מגדלים המסתיימים בצריחים מחודדים בסגנון תחרה גרמני
שלושה שערים מפוסלים עם ארכיוולטים וגמלונים. השער המרכזי רחב פי 2 מהשערים הצדיים.
גלריית פסלים מעל קומת השערים.
חלון רוזטה מעוטר בגמלון הגדול של הספינה הראשית.
מגדלי פעמונים וצריח מצלב (מסוג פלש).
תמיכות ובפרט תמיכות דואות המעוטרות בצריחונים וגרגוילים.
הוא מורכב מספינה ראשית בת 3 אגפים, הנחצה בידי בית רוחב בגובה הספינה הראשית. גובה הספינות המשניות נמוך פי שניים מגובה הספינה הראשית. הקפלות בבית הרוחב הן באותו גובה ורוחב של הספינות המשניות. בית המקהלה (Choir) מוקף באמבולטוריום עם אפסיסים משניים, קטנים יותר.
הכנסייה עצמה משיגה שלמות הרמונית באמצעות פרופורציות, ארגון, רוחב הידיים ואחידות הסגנון של כל האלמנטים.
חלון הקיסר, שנתרם בידי עיריית וינה, תיעד את הצלתו של הקיסר מניסיון ההתנקשות על ידי מקסימיליאן א'ודונל פון טירקונל, אך התימה המקורית אבדה כאשר החלון נהרס במלחמת העולם השנייה. חלון חילופי נתרם ב-1964, שוב בידי עיריית וינה, אך התמה שבו שונתה במקצת כדי להתאים לזמנים החדשים. תיאור הרגע עצמו שבו ניצל הקיסר אבד, ולמרות שהשחזור היה די נאמן למקור, התחליף נקט בטון דתי יותר ומלוכני פחות.
המבנה > המזבח הראשי

המזבח הראשי המרשים לוכד את העין, עם הטבלה מצופת הזהב שלו והציבוריום או בלדקינו (חופה מעל המזבח). האמן יוזף גלזנר שאב השראה לחופה מדוגמאות של גותיקה איטלקית, כגון בזיליקת סיינט ג'ון לטרן או בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, שתיהן ברומא.
מזבח השיש מקושט בפאנלים עם פסיפס זכוכית ונתמך בידי 6 עמודי אלבסטר.
טבלת Retable מצופת זהב נמצאת על המזבח. מתחת, בשני צידי הטברנקלים, נמצאים עבודות אמייל (טכניקה) המתארות סצנות מהתנ"ך: קורבן אברהם, חלום יוסף. מעל הטברנקל ישנה נישה עם צלב. הצד החיצוני של הנישה מכיל פסלים של פטרוני הכנסייה: הקרדינל קארלו בורומאו והמייסד, הבישוף מקסימיליאן מלורך משמאל, ובישוף הילרי מפואטייה וברנאר מקלרבו מימין.
החופה נתמכת בידי 4 עמודי גרניט. היא נפתחת ל-4 קשתות מחודדות, המוכתרות בגמלונים ומאוגפים בצריחונים עם פסלי הקדושים בנישות שלהם. על קמרון הצלב מצוירות 4 המעלות הקרדינליות של הנצרות, בעוד שעל אבן המפתח (Boss) נמצא פסל של רוח הקודש בדמות יונה. במרווחים בין הקשתות בחזית ניתן לראות פסיפס של מריה מועדת על הנחש, מתנה מאת האפיפיור פיוס התשיעי. על הצריח שבראש החופה עומד פסל של ישו, מוקף ב-4 מלאכים.
המבנה > בית הרוחב (טרנספט) והקפלות שלו

בבית הרוחב יש 4 קפלות צידיות: קפלת רוזארי, קפלת הצלב, קפלת הבישוף וקפלת הטבילה (בפטיסטריום). קפלות אלה יוצרות מעין ספינות משניות, ומאחר שהן באותו גובה כמו הספינות המשניות הן יוצרות את הרושם כאילו גם בית הרוחב בנוי כמו ספינה בת 3 אגפים בדומה לספינה הראשית. כל קפלה מציגה על עמודי הקיר 4 פסלים של קדושים. מזבח אנטוורפן הפוליכרומי המפורסם, הבנוי בסגנון גותי מאוחר מסביבות 1530, היה בקפלת רוזארי עד 1986 אך כיום נמצא במוזיאון. הסרקופאג מהרנסאנס של ניקולס גרף פון זאלם שהגן על וינה בעת המצור הטורקי על וינה מ-1529, נמצא בקפלת הטבילה. הוא הוצב שם כאות תודה בידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המבנה > דוכן המטיף

דוכן המטיף המשושה הנאו-גותי ניצב על 6 עמודי שיש. הפאנלים הקדמיים מראים באמצע את ישו המטיף, ומשני צדדיו אבות הכנסייה: אוגוסטינוס הקדוש, גרגוריוס הקדוש, ג'רום הקדוש ואמברוזיוס הקדוש. תגליפים למחצה אלה ממוסגרים בתוך מדליונים שקועים ברקע של פסיפס מצופה זהב. 4 עמודים תומכים את תיבת הקול מעץ, ועל ראש הצריח יש פסל של יוחנן המטביל. כשם שפסל השטפנסדום פוסל מתחת לדוכן המטיף, גם כאן נמצא פסל האדריכל של הווטיפקירכה, האדריכל היינריך פרסטל מאת ויקטור טילגנר.
ממדים

אורך: 85 מטר.
רוחב: 55 מטר (אורך הטרנספט).
רוחב הספינה הראשית: 30 מטר.
גובה הצריחים המחודדים: 99 מטר.
גלריה

החזית המערבית, 2023
מבט מצפון משנת 1879 ותוכנית הכנסייה.
גרגולים וצריחונים על תמיכות דואות
מבט מאחור על הכנסייה: התמיכות הדואות וצריח הפלש
מבט מדרום על הכנסייה ועל 2 הצריחים המחודדים בסגנון תחרה גרמני
מבט על חזית הכנסייה, ציור משנת 1900.
המזבח הראשי
דוכן המטיף
מוחמד אל-מאע'וט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 סלמיה, סוריה 
 פטירה:  3 באפריל 2006 (בגיל 72 בערך) דמשק, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 שפות היצירה:  ערבית
 בן או בת זוג:  Sanīyah Ṣāliḥ (?–1985) 
 פרסים והוקרה:  פרס סעיד עקל, פרס סולטאן בן עלי אל-עוויס
 
מוחמד אל-מאע'וט (בערבית: محمد الماغوط; 1934 – 3 באפריל 2006) היה משורר וסופר סורי. נולד בעיר סלמיה שבמחוז חמה בסוריה. נחשב ממניחי היסודות של השירה הערבית המודרנית, חלוץ במבנה ובסגנון השיר. את רוב שיריו כתב בעת שהותו בלבנון בשנות ה-60 של המאה הקודמת.
בנוסף לשירה כתב אל-מאע'וט מאמרים סאטיריים, סיפורים קצרים, מחזות וכן כתב לטלוויזיה ולקולנוע. אל-מאע'וט ידוע, בין השאר, במחאה שהביע כנגד שלטון הדיכוי במדינה הערבית.
חייו

מוחמד אל-מאע'וט נולד בעיר סלמיה במחוז חמאת בסוריה. גדל במשפחה ענייה מאוד, ואביו היה חקלאי שעבד באדמות של אחרים כל חייו.
למד לאחר שהשלים לימודיו בחטיבת ביניים בעיר סלמיה, עבר לדמשק כדי ללמוד בבית ספר תיכון חקלאי. לאחר חזרתו לעיר מולדתו הצטרף אל-מאע'וט למפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית שהתחרתה במפלגת אל-בעת'. הוא משך את חברותו מן המפלגה בשנות השישים לאחר שנכנס לכלא.
בתקופה זו עבד אל-מאע'וט בחקלאות, ופרסם שיר שכותרתו "ג'אדה יפו" בכתב העת לאומנות בביירות, ולאחר מכן הצרף אל-מאע'וט לשירות הצבאי ובתקופה זו כתב את שירו "פליטים בין החול", שיר שפורסם בכתב העת אלג'ונדי בתאריך 1 במאי 1951.
לאחר סיום שירותי הצבאי שב והתיישב אל-מאע'וט בעיר מולדתו סלמיה.
ההתנקשות בחייו של "עדנאן אלמאלקי" ביום 22 באפריל 1955 הייתה נקודת מפנה בחייו של אל-מאע'וט בו הואשמה המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בהתנקשות בחייו. כתוצאה מההתנקשות הזאת נרדפו חברי המפלגה ונעצרו רבים מהם, ביניהם אל-מאע'וט עצמו. הוא נכנס לכלא "אלמוזה", ומאחורי הסורגים החלה יצירתו הספרותית הגדולה. במהלך מאסרו הכיר את המשורר עלי אחמד סעיד אסבר שידוע בכינויו "אדוניס" . בתקופת האחדות בין סוריה למצרים (הרפובליקה הערבית המאוחדת) היה אל-מאע'וט מבוקש בדמשק, ולכן החליט לברוח לביירות בסוף שנות החמישים ונכנס ללבנון באופן בלתי חוקי. בביירות הצטרף למגזין "שירה", שם פגש את המשורר יוסף אלח'אל שעזר לו בעבודה. וגם נוצר בינו לבין המשורר "בדר שאכר אל-סיאב חברות ואחווה אמיתית. כמו כן הכיר אל-מאע'וט בביתו של אדוניס את המשוררת סניה סאלח שהפכה בעתיד לאשתו.
לאחר שאל-מאע'וט הפך למשורר בעל שם, חזר לדמשק, ושם פרסם את האוסף הראשון שלו "הצער באור הירח" בשנת 1959. שנה אחר כך פרסם את האוסף השני שלו "חדר במיליוני קירות ". הקשר בין אל-מאע'וט לסוניה סאלח התחזק לאחר בואה לדמשק להשלמת לימודיה באוניברסיטה. השניים נישאו והולידו את שתי בנותיהם שאם וסלאפה.
בשנות השבעים אל-מאע'וט היה עורך מגזין "המשטרה" שבו פרסם הרבה מאמרים ביקורתיים תחת הכותרת "הנייר האחרון". באותה תקופה התחיל לכתוב את מחזאות כגון ""דייעת תשרין" ו "ג'ורבה", ובהם התייחס לציבור בפשטות ללא מורכבות. בשנות השמונים עבר אל-מאע'וט לגור במדינת איחוד האמירויות הערביות בה עבד בעיתון "אלח'ליג'". בצהריים ביום שני 3 באפריל 2006 הלך אל-מאע'וט לעולמו בגיל 72 שנים, לאחר מחלה שנמשכה יותר מ-10 שנים.
יצירות תיאטרוניות

אלעוספור אלאחדב – 1960
אל-מוהרג' – 1960
דייעת תשרין – 1974
ג'ורבה – 1976
קאסק יא ואטן – 1979
ח'ארג' אלסירב – 1999
שקאאק אלנועמאן.
יצירות קולנועיות

אל-חדוד.
אל-תקריר.
פרסים שהוענקו לו

פרס אחתדאר בשנת 1958.
פרס עיתון אלנהאר בשנת 1961.
פרס סעיד עקל.
פרס סולטאן בן עלי אלעויס בשנת 2005.
לקריאה נוספת

אנטואן ווטרס, מחמוד או ההצפה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
לצ'ה

קתדרלת לצ'ה שנבנתה לראשונה בשנת 1144, היא מהחשובות באיטליה
לצ'ה (באיטלקית: Lecce ‏האזנהקובץ:It-Lecce.ogg‏Ⓘ‏, בגריקו(אנ'): Luppìu, בלטינית: Lupiae, ביוונית עתיקה: Ἀλήσιον) היא העיר השישית בגודלה במחוז פוליה שבדרום איטליה.
העיר משמשת כמרכז המנהלי של נפת לצ'ה, והיא העיר הראשית בחצי האי סלנטו (ה"עקב" במגף האיטלקי).
לעיתים מכונה לצ'ה
"פירנצה הדרומית", זאת עקב שפע האתרים בסגנון הבארוק בעיר. לתושבי האזור קיימת זיקה מסורתית לתרבות היוונית. לפי מקורות יווניים, המספים שייסדו את העיר, מקורם באי כרתים. עד היום, אזור לצ'ה ועיירות הסובבות אותה מכונה "גרסיה סלנטינה" (Grecia salentina), ותושבי האזור דוברים את שפת הגריקו; ניב של יוונית מודרנית.
באזור חוצבים את "אבן לצ'ה"; אבן גיר רכה המתאימה לפיסול. העיר מהווה מרכז חקלאי, בעיקר של שמן זית ויין. בנוסף, מהווה לצ'ה מרכז תעשייתי המתמחה בייצור קרמיקה.
היסטוריה

על פי המיתולוגיה, בזמן מלחמת טרויה הייתה עיר בשם סיבאר (Sybar) במקום בו שוכנת לצ'ה. יישוב זה שנוסד על ידי המספים, נכבש במהלך המאה השלישית לפני הספירה, וקיבל את השם לופיאה (Lupiae).
תחת שלטון הקיסר אדריאנוס (במאה ה-2), הועברה העיר למיקום שונה ששכן כשלושה קילומטרים ממיקומה הקודם, ונבנו בה תיאטרון ואמפיתיאטרון. אורונטיוס מלצ'ה, או בשמו המקומי "סנט אורונזו" (Sant'Oronzo) היה הבישוף הראשון של העיר, והוא הקדוש המגן של לצ'ה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, נכבשה לצ'ה על ידי מלך האוסטרוגותים, טוטילה. בשנת 549 נכבשה על ידי האימפריה הביזנטית, ונשארה בשליטתם במשך חמש מאות השנים הבאות, למעט כיבושים קצרים של הסרצנים, לומברדים, מדיארים, וסלאבים.
במאה האחת עשרה כבשו האיטלו-נורמדים את העיר, והשיבו לעיר את מעמדה הקודם. תחת שלטון בית הוהנשטאופן, הוענקה למחוז לצ'ה אוטונומיה רבה. גם בתקופת ממלכת סיציליה (1053–1463) הייתה לעיר חשיבות רבה, והיא נשלטה ישירות על ידי השלטון המרכזי. מהמאה החמש עשרה לצ'ה היא אחת הערים החשובות בדרום איטליה. החל משנת 1630 נבנו אתרים רבים בסגנון הבארוק בעיר. על מנת למנוע את פלישת העות'מאנים, ציווה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתחילת המאה השש עשרה, לבנות מערכת ביצורים חדשה. בשנת 1656 פרצה בעיר מגפה, ואלפי תושבים נספו.
בתקופת איטליה הפשיסטית, נבנו מיזמים גדולים בעיר. תנופת הבנייה התאפיינה בבניינים מודרניים, וגרמה להרס בעיר העתיקה. בשנות השבעים החלו במאמצים לשיקומה.
יהודי לצ'ה

בלצ'ה חיו יהודים, כבר בתקופה הנורמנית (המאה ה-11), אך לא ידוע על תיעוד מיוחד של חיי קהילה יהודית במקום עד המאה ה-15. ב-1463 גורשו יהודי לצ'ה בידי אספסוף מקומי, וב-20 ביוני 1464 פרסם המלך פרננדו השני, מלך אראגון צו המזמין את היהודים לחזור לעיר. ב-21 במרץ 1465, התפרץ המון משולהב לגטו היהודי, הגטו נבזז ובתיו נשרפו ונחרבו עד היסוד, רוב יהודי לצ'ה נטבחו ומתי מעט שרדו ונפוצו ברחבי המדינה. על מקומו של בית הכנסת המקומי הוקמה כנסייה. עם אירועים אלו, חדלה קהילת יהודי לצ'ה להתקיים. ב-1540 גורשו היהודים מרחבי ממלכת נאפולי כולה.
בלצ'ה נולד המתרגם והמדקדק העברי אברהם דבלמש, שהיה אחד ממוריו של דניאל בומברג.
ערים תאומות

ללצ'ה תשע ערים תאומות:
ספרד מורסיה, ספרד
מקדוניה סקופיה, מקדוניה
פולין אוסטרוב ויילקופולסקי, פולין
צ'כיה פראג, צ'כיה
אוסטרליה מלבורן, אוסטרליה
איטליה פלרמו, איטליה
ספרד ואיאדוליד, ספרד
איטליה ורונה, איטליה
קולומביה ברנקייה, קולומביה
ראו גם

אוניברסיטת סלנטו
הערות שוליים

↑  LECCE באתר life in italy (באנגלית)
↑  לצ'ה, במהדורת 1901–1906 של Jewish Encyclopedia (באנגלית). ראו שם עוד ביבליוגרפיה בסוף הערך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554958105171  BNE: XX461903  GND: 4074074-2  LCCN: n79021784  MusicBrainz: 8b9ac218-b36d-466d-bfe5-bcdbdfc41168  NARA: 10037013  NKC: ge942026  SUDOC: 16542365X  VcBA: 494/54663  VIAF: 139539651   WorldCat (עם VIAF): 139539651
טיסה 5390 של בריטיש איירווייז

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כשנה לפני התקרית
 תאריך:  10 ביוני 1990
 מיקום:  מעל דידקוט, אוקספורדשייר
 גורם:  רשלנות בהרכבת חלון בתא הטייס
 קואורדינטות:  51°36′21″N 1°14′27″W﻿ / ﻿51.605833333333°N 1.2408333333333°W﻿ / 51.605833333333; -1.2408333333333
 הרוגים:  0
 פצועים:  2
 ניצולים:  87
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  BAC 1-11
 מוצא:  ברמינגהאם, בריטניה
 יעד:  מאלגה, ספרד
 מפעיל:  בריטיש איירווייז
 נוסעים:  81
 אנשי צוות:  6
 he
 
טיסה 5390 של בריטיש איירווייז הייתה טיסת נוסעים מסחרית שהייתה מעורבת בתקרית אווירית חמורה בשמי דרום בריטניה ב-10 ביוני 1990. בעת שהמטוס צבר גובה לאחר ההמראה גרם לחץ האוויר בתוכו לחלון בתא הטייס שהורכב בצורה פגומה להינתק מגוף המטוס, ועקב כך נשאב קברניט המטוס החוצה דרך הפתח שנפער ונותר תלוי כשמרבית גופו מחוץ למטוס. טייס המשנה הצליח להנחית את המטוס בשלום ללא אבדות בנפש.