stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפונסו הראשון, מלך אסטוריאס
ביוגרפיה

כבנו של הדוכס פדרו מקנטבריה, אלפונסו החזיק באדמות רבות באזור זה. מסופר שהוא נישא לארמסינדה, בתו של פלגיוס, שייסד את אסטוריאס לאחר קרב קובאדונגה שבו סיים את הכיבוש המורי של האזור. הוא ירש את בנו של פלגיוס, גיסו, פאבילה, על כס המלוכה לאחר מותו בטרם עת של האחרון.
השאלה האם פלגיוס או פאבילה נחשבו אי פעם למלכים בימי חייהם מצויה במחלוקת (שכן קיימות ראיות לכך שהם כונו "נסיכים", תואר שהיה מקובל יותר בין העמים הילדיים של האזור), אבל אלפונסו בהחלט היה מלך.
הוא החל במלחמה שנמשכה עד מותו נגד המורים. ב-740 הוא כבש את גליסיה וב-754 את לאון. הוא הרחיק עד לה ריוחה. עם זאת, האוכלוסיות העירוניות המעטות של אזורי גבול אלה ברחו למחוזותיו הצפוניים, והותירו חיץ מדולדל בין המדינות הנוצריות והמוסלמיות.
על פי תאוריה מקובלת, הוא הקים את מה שנקרא מדבר הדורו, אזור ריק בין נהר דורו להרי אסטוריאס. אלפונסו התכוון ליצור אזור שבו כל צבא פולש יתקשה לשרוד. אולם יש גם ראיות נגד לתיאוריה זו הטוענות שהאזור שהושפע מכך היה מצומצם מאוד. מלבד ההיבטים הצבאיים, ההשפעות הדמוגרפיות והתרבותיות של מדיניות זו על ההיסטוריה המאוחרת של אסטוריאס, ספרד ופורטוגל הן גדולות. חלפו יותר ממאה שנים עד שהאזור אוכלס מחדש (אירוע המכונה ה-Repoblación).
הסופרים הערבים מדברים על מלכי צפון מערב איבריה כצאצאי אלפונסו. לאלפונסו מיוחסת הקמת מקדש גבירתנו של קובאדונגה, לזכר ניצחונו של חותנו בקרב קובאדונגה. הוא ורעייתו קבורים שם. על המצבה שלהם כתוב:
משפחתו

לאלפונסו היו ארבעה צאצאים. שלושה מנישואיו לארמסינדה, ואחד, מאורגטו, נולד כנראה לשפחה מוסלמית מורית, סיסלדה, ומרד בו מאוחר יותר.
פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס (722–768): ירש את אלפונסו כמלך (757–768).
וימוראנו: נרצח בשנת 765 על ידי פרואלה.
אדוסינדה: בת זוגו של המלך סילו מאסטוריאס (שלט בשנים 774–783)
מאורגטו מאסטוריאס: ירש את סילו כמלך (שלט בשנים 783–789).
הערות שוליים

↑  Francisco Valle Poo (2000). El solar de un Viejo Reino (Cangas de Onís-Covadonga-Picos de Europa). Ediciones Nobel S.A. ISBN 84-8459-004-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1521265  GND: 1050402766  ISNI: 0000 0000 4793 8902  LCCN: n2002027672  VIAF: 6750590   WorldCat (עם VIAF): 6750590 
אלפונסו הראשון מאסטוריאס, במיניאטורה מתוך הגנאלוגיה הפורטוגלית (Genealogia dos Reis de Portugal) (1530-1534).
אמנת מאלמה

שיחזור בן ימינו
אמנת מאלמה (בשוודית: Malmö recess) הייתה הסכם בין ממלכות שוודיה ודנמרק לסיום מלחמת העצמאות השוודית שנחתם ב-1 בספטמבר 1524 בעיר מאלמה שבדנמרק (כיום חלק משוודיה). ההסכם נחתם תחת חסותם של ברית ערי הנזה, בין גוסטב ואסה ודנמרק-נורווגיה. וכך נקבע:
בוועידה שתתקיים בעיר ליבק במידסומאר 1525 ישמשו ברית ערי הנזה כמתווכים בין שאיפות שני הממלכות (שוודיה ודנמרק).
שוודיה מחויבת להשאיר את חבל (היום מחוז) בלקיניה בידי דנמרק, אך היא תוכל להמשיך ולהחזיק במחוז בוהוסלן (מאז 1999 חלק ממחוז ווסטרה יטאלנד).
גוטלנד תישאר חבל ארץ נפרד ("שטח ויסבי") מה-1 בספטמבר 1524 ועד לסיום הוועידה (בעיר ליבק).
כל נושאי הפיצויים (משני הצדדים) ידונו בוועידה זו.
כל האסירים (משני הצדדים) ישוחררו באופן מיידי.
כל הפעילויות המזוינות ייפסקו באופן מיידי.
על שני הצדדים לכבד את ההסכם, לשמור על השלום והידידות ולחיות בשכנות טובה.
כל מי שתפר הסכם זה תחויב לשלם 100,000 זהב (gyllen), אשר יחולקו מחצית לצד השני ומחצית למתווכים (ברית ערי הנזה).
עד 1532 לא הושג הסכם, ובוהוסלן חזרה לדנמרק תמורת 1,200 זהב (Guilder).
ראו גם

מלחמת העצמאות השוודית
איקונין

איקונין של ישו הנוצרי
בנצרות, איקונין (ביוונית: Εικων, "דמות") הוא ייצוג אמנותי של סמל או של אישיות מקודשת או דבר מה הקשור לאלוהיות, כגון הקדושים בנצרות. איקונין יכול להיות ציור, תבליט, פסל, או פסיפס.
בספרות היהודית מופיעה המילה "איקונין" בהשפעת התרבות ההלניסטית, כך שבתלמוד הירושלמי מופיעה המילה "איקונין" אומנם לא-הסבר, אך בתלמוד הבבלי שנכתב בסביבה פרסית נוסף למילה "איקונין" הסבר "דמות-איקונין" (ראו גם: דמות אייקונית) שבהמשך נהפך ל"דמות דיוקני" או ל"דיוקן".
צלמיות בנצרות המוקדמת וביהדות

אזכור ראשון של צלמיות מופיע כבר ביהדות, בספר דברי הימים ב', כששלמה המלך מעטר את המקדש עם דמויות של כרובים:
וַיַּעַשׂ בְּבֵית-קֹדֶשׁ הַקֳּדָשִׁים, כְּרוּבִים שְׁנַיִם--מַעֲשֵׂה, צַעֲצֻעִים; וַיְצַפּוּ אֹתָם, זָהָב
ארכאולוגים חשפו מספר פסיפסים המתארים אירועים תנ"כיים בשרידים של בתי כנסת עתיקים וכן ציורי קיר המתארים סצנות תנ"כיות בבית הכנסת בדורה אירופוס. באותו בית כנסת מיוצג אלוהים בסצנות שונות על ידי יד (יד אלוהים, אצבע אלוהים) ולא נעשה ניסיון לתאר את דמות אלוהים בציור. גם בבית הכנסת בבית אלפא מופיע ייצוג של אלוהים המתואר כשמש ממנה מושטת כף יד.
איקונוגרפיה (יצירת האיקונין וחקר הנושא) צברה חשיבות בנצרות בשל האמונה בהתגלמות הקדושה בחומר.
אוסביוס מקיסריה, הגמון נוצרי ומראשוני ההיסטוריונים של הכנסייה, מתעד סיפור נפוץ אודות האיקונין הראשון בנצרות. בסיפור זה (על־פי אחת מגרסאותיו), שלח המלך אבגרוס מאדסה מכתב לישו בירושלים, וביקש ממנו לבוא ולרפאו מחוליו. ישו לקח פיסת בד פשתן ולחץ אותה אל פניו, כך שהתקבל "תדפיס" (Mandylion) של פניו על הבד, ושלח את הבד אל המלך. בד זה נותר באדסה, על־פי האגדה, עד למאה ה־10, ואז נלקח לקונסטנטינופול. הוא אבד ב־1204 כשהעיר הותקפה במהלך מסע צלב. בד זה והדמות שעליו היוו תבנית לציורי ישו מאז.
יוספוס[דרוש מקור] מדווח גם כי ראה איקוניות רבות של ישו, פאולוס, ופטרוס שהיו ישנים למדי, כמו גם שראה פסל ארד של ישו מחוץ לביתה של אישה שנרפאה ממחלה קשה לאחר תריסר שנים; האישה מוזכרת בברית החדשה, אך לא הפסל.
במערות קבורה נוצריות עתיקות נמצאו גם ציורים פשוטים של ישו, כמו גם תיאורים של סצנות מתוך התנ"ך. מערות אלה ("קטקומבות") שמשו לא רק לקבורה, אלא גם להסתתרות של הנוצרים מפני רודפיהם הרומאים. מסופר גם כי לוקאס צייר לפחות שלוש איקונות של מריה הקדושה; יש המאמינים כי אחת מאלה שרדה עד ימינו, והועברה לתיחווין שברוסיה בשנת 2004.
האיקונוגרפיה שגשגה תחת האימפריה הביזנטית החל מהמאה ה־5 או ה־6.
איקונוקלאזמה (ניפוץ אלילים) והרפורמציה

החל מהמאה ה-8 התפתחה בנצרות מחלוקת חריפה, לעיתים אלימה, סביב נושא הסגידה לתמונות, שלאחדים נראתה תמימה וראויה לשבח, ולאחדים נראתה כצורה של עבודת אלילים. מחלוקת זו הובילה לעיתים קרובות לאיקונוקלאזמה – ניפוץ המוני של איקוניות. כך, לדוגמה, האיסור המוחלט על איקונין שהטיל לאו השלישי בשנת 730 בכל רחבי האימפריה הביזנטית, והניסיון הפחות מוצלח של יורשו, לאו השישי, לחזור על איסור זה בשנת 813.
תמונות דתיות היו גם אחת מנקודות המחלוקת של הרפורמטורים הפרוטסטנטים, שעודדו או יזמו איקונוקלאזמות בחלקים שונים של אירופה, ועדיין נמנעים באופן כללי מאיקונין, הן בבתים והן בכנסיות.
איקונין במסורות הנוצריות המזרחיות

השימוש באיקונין התפתח מאוד ברוסיה לאחר המרתה לנצרות אורתודוקסית בשלהי המאה ה-10. הם הפכו נפוצים במיוחד בכנסייה האורתודוקסית, בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ובכנסייה הקתולית המזרחית.
בשימוש מסוג זה, איקונין יכול להיות ציור גדול בקיר הכנסייה או ציור קטן על עץ. בבתים דתיים רבים ברוסיה, למשל, יש איקוניות מסוג זה התלויים על קירות. יש היסטוריה עשירה ותבניות עשירות של סמליות דתית המקושרת לאיקונין. הנוצרים האורתודוקסים מכנים אותם לעיתים "חלונות לגן־עדן". בכנסיות מזרחיות אלה, מרכז הכנסייה מופרד באופן טיפוסי מהמזבח בעזרת "איקונוסטאזיס", קיר של איקונין.
איקונין מוארים לעיתים קרובות בעזרת נרות או כדים ובהם שמן ופתילה (ההעדפה נתונה לנרות משעוות דבורים ולשמן זית בשל בעירתם הנקייה מעשן). מעבר למטרה הפרקטית של הארת הציורים בכנסייה חשוכה בימים שבטרם החשמל, יש כאן גם סמליות של "הארת" הקדושים בידי ישו, "אור העולם".
כשנוצרים אורתודוקסים מביעים כבוד או מייחסים קדושה לאיקונין, הם מבינים כי הקדושה שייכת רק לדמויות או למאורעות המתוארים באיקונין, ולא לאיקונין עצמו. כדי להבהיר זאת להמוני העם, נאסרה הסגידה לאיקונין בידי אותה מועצה ממש שטענה בזכות השימוש בהם, המועצה האקומנית השביעית (המפגש השביעי של מועצת הכנסייה העולמית). בקדשם את האיקונין, מודים הנוצרים האורתודוקסים בכך שעולם החומר אינו בהכרח רע, והוא יכול לשמש גם את האל. הקדוש הנוצרי יוחנן מדמשק ציין כי האייקונוקלאסטים, שתקפו את השימוש באיקונין, מצאו את עצמם מכחישים את הטוב שבעולם החומר (וזוהי, על־פי האמונה הנוצרית, כפירה, משום שישו עצמו הופיע בעולם החומר, וחזר לחיים כבשר ודם).
ראו גם

צלב
איקונוקלאזמה
סמל
INRI
סמליות בנצרות
סמליות ביהדות
איקונוגרפיה
הערות שוליים

↑  דוד רוזנטל, תורת ארץ ישראל בתלמוד בבלי, בתוך ספרות חז"ל הארץ ישראלית כרך א', עמוד 268, יד יצחק בן-צבי ה'תשע"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538533005171  BNE: XX527262  BnF: cb11934583b (data)  GND: 4026532-8  LCCN: sh85064083  LNB: 000049762  NDL: 00570294  NKC: ph121033 
האיקונין הנודע של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה (פולין)
אלפונס פינאר

| --- | --- |

אלפונס פינאר נפגש עם "מלכת אי הפסחא"
 לידה:  1852 Marquise, צרפת 
 פטירה:  13 בפברואר 1911 (בגיל 59 בערך) בולון-ביאנקור, צרפת 
 ענף מדעי:  פילולוגיה ואתנוגרפיה
 מקום מגורים:  צרפת
 בן או בת זוג:  Zelia Nuttall 
 תרומות עיקריות
 התאוריה על ההגירה הקדומה ליבשת אמריקה
 
אלפונס לואי פינאר (בצרפתית: Alphonse Louis Pinart‏; 1852 - 13 בפברואר 1911) היה מגלה ארצות, פילולוג, אתנוגרף ואספן צרפתי שהיה בין הראשונים להעלות את ההשערה כי יבשת אמריקה יושבה לראשונה באמצעות מהגרים מאסיה דרך מצר ברינג.
חייו

פינאר נולד בעיירה מרקיז (Marquise) באזור פה-דה-קאלה לבעל מפעל מתכת עשיר. למד בנעוריו אנגלית ורוסית, ומגיל 15 ועד מותו עסק בחקר מוצאם של האינואיטים והאינדיאנים ביבשת אמריקה. הוא בזבז את ההון המשפחתי ואת הונן של שתי נשותיו בחקר אמריקה וברכישת חפצים וספרים בנושאים בהם עסק. הוא תרם את אוספיו למוזיאונים רבים, החל במוזיאון לאתנוגרפיה של הטרוקדורו (Musée d'Ethnographie du Trocadéro), שפינאר היה התורם הראשון שלו וכלה במוזיאון המצודה של בולון-סיר-מר (château-musée de Boulogne-sur-Mer), באזור שבו נולד.
בגיל 19, בשנים 1871–1872 הוא סייר באלסקה שנרכשה לא מכבר על ידי ארצות הברית מרוסיה, באיים האלאוטיים ובאיי קודיאק ושב משם עם מסכות טקסיות. בשנים 1873–1874 הוא סייר ברוסיה כשהוא מחפש מסמכים על הילידים של מצר ברינג במוסקבה ובסנקט פטרבורג וכן בקופנהגן, בהלסינקי ובטרטו. זמן קצר לאחר שחזר לצרפת הוא שב לאמריקה ובשנים 1875–1876 סייר במזרח ארצות הברית וקנדה (מיין ונובה סקוטיה) ובמערב ארצות הברית וקנדה (אריזונה, וושינגטון וקולומביה הבריטית).
קודם לכן ב-1875 הוא רכש מסוחר העתיקות אז'ן בובאן (Eugène Boban), אוסף גדול של עתיקות ממסו-אמריקה, בהם גולגולת קריסטל, אחת מכמה שבובאן מכר לגורמים שונים, ונתגלו שנים אחר-כך כזיוף. בתקופה זו החלו צרותיו הכלכליות משום שבנוסף לעלויות של המסעות שהוזכרו, הוא רכש חלק גדול מהספרייה של האתנוגרף והארכאולוג שארל בראסר דה בורבור (Charles-Étienne Brasseur de Bourbourg‏; 1874-1814). לאחר שבובאן התלונן כי לא קיבל את התשלום המלא, פנה פינאר בבקשה לקבלת מימון למשרד החינוך הצרפתי ונאלץ בתמורה לתרום את האוסף שלו למוזיאון לאתנוגרפיה בפריז.
ב-1874 הוא זכה להכרה בדמות מדליית זהב בגין עבודת המחקר שלו על מצר ברינג מהחברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie), ב-1875 הוא קיבל מדליה מהאיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה, וב-1877 מדליה מהחברה הלאומית הצרפתית להגנת הטבע (Société nationale de protection de la nature).
ב-1877 הוא סייר באיים האנטילים (איי הבתולה, פוארטו ריקו, האיטי, קובה, ג'מייקה) ולאורך חוף האוקיינוס השקט דרומית לפנמה, דרך פרו ועד לצ'ילה ומשם הפליג לטהיטי ולאי הפסחא. ב-1878 הגיע לסן פרנסיסקו וסייר בקליפורניה שם תיעד את שפתם של האינדיאנים, ובמדינות מקסיקו: סונורה, גררו, וראקרוס ופואבלה. הוא גם סייר בטקסס, ושוב באיים הקריביים, שם תיעד אמנות סלע בארובה, ובפנמה (1882).
ב-1880 הוא נשא את זליה נאטול (Zelia Nuttall‏; 1933-1857), אמריקנית שהייתה בת רופא, שדיברה שפות רבות ועסקה כל חייה בארכאולוגיה של מקסיקו. בין המסעות הזוג התגורר בסן פרנסיסקו. ב-1882 נולדה בתם, נאדין (Nadine). הנישואים לא החזיקו מעמד ובני הזוג נפרדו ב-1884, והתגרשו ב-1888. נאדין נשארה עם אימה.
אלפונס פינאר המשיך את מחקרו באמריקה אחרי הפרידה מאשתו עד גיל 45, למרות הקשיים הכספיים שנפתרו חלקית על ידי מכירת ספרים מספרייתו, ומנישואיו השניים למארי סובאז'ה (Marie Sauvaget). למרות זאת, הוא פשט רגל ומת בחוסר כל כאנונימי ונקבר בבולון-ביאלנקור (Boulogne-Billancourt), רובע של פריז, ב-1911.
אוספים

פינאר אסף וקנה כמות גדולה מאוד של חפצים במהלך חייו. עצמות (39 שלדים ו-393 גולגולות), דוגמיות ביולוגיות (122 עופות, 1,508 בעלי חיים אחרים ומעל ל-1,000 צמחים), מסמכים, וכתבים עתיקים או מתקופתו. הוא אייר וצייר 404 תרשימים. מרבית האוספים נתרמו למוזיאונים או נמכרו על מנת לממן את מסעותיו.
מוזיאון המצודה של בולון-סיר-מאר מכיל שני שלישים מחפצים שמקורם באיי קודיאק בעולם, יותר מ-300 נתרמו למוזיאון לתולדות הטבע של פריז ב-1875, אם כי יש החולקים על האותנטיות של חלקם. למוזיאון האתנוגרפי הוא תרם למעלה מ-3,000 פריטים מארצות הברית ו-250 מאוקיאניה. חלקם הועבר למוזיאון הקרמיקה (musée national de Céramique) ולמוזיאון לתולדות הטבע של ליל.
אוסף הספרים שלו, שחלקו נרכש משארל בראסר דה בורבור נמכר ב-1884. חלק גדול הגיע לספרייה הלאומית של צרפת ברכישות ישירות או כתרומות, וחלק הגיעו לספריית ניוברי (Newberry Library) בשיקגו, כולל העותק היחיד ששרד של הפופול ווה (Popol Vuh), כתב היד מפרט את אגדות הילידים בגואטמלה.
מספריו

Caverne d'Aknañh, île d'Ounga (archipel Shumagin, Alaska). Paris, E. Leroux 1875
Voyage à l'Ile de Pâques (Océan Pacifique)
Pinart, Alphonse (1890). Vocabulario castellano-cuna. Paris: E. Leroux.
הערות שוליים

↑  Alutiiq Masks Return After 136 years
↑  Museum admits real-life Indiana Jones handed over a dud 'relic' 130 years ago
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285912405171  BNE: XX1380358  BnF: cb15342319x (data)  GND: 117688002  ISNI: 0000 0001 0796 3940  LCCN: nr00032200  NKC: av20201080948  NTA: 174303777  SNAC: w6cr5svf  SUDOC: 033908664  VIAF: 796055   WorldCat (עם VIAF): 796055
אליפות הבית הבריטית

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1884 
 תאריך פירוק:  1984
 מספר מתמודדים:  4
 מדינות משתתפות:  אנגליה אנגליה סקוטלנד סקוטלנד ויילס ויילס צפון אירלנד צפון אירלנד
 יבשת:  האיים הבריטיים
 הכי הרבה זכיות:   אנגליה (54)
 
אליפות הבית הבריטית (באנגלית British Home Championship) הייתה תחרות כדורגל שנתית בין ארבע מדינות הממלכה המאוחדת: אנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד המאוחדת (צפון אירלנד החל מ-1921–1922) מעונת 1883/1884 (אנ') עד עונת 1983/1984 (אנ').
היסטוריה וסקירה

התפתחות הכדורגל בממלכה המאוחדת צברה תאוצה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, וארבע הנבחרות הלאומיות שיחקו זו מול זו במסגרת ידידותית על בסיס קבוע, כאשר כמעט כל אחת מהנבחרות שיחקה מול כל הנבחרות האחרות מדי שנה. בזמנו, הנהיגו התאחדויות הכדורגל של כל אחת מהמדינות חוקים מעט שונים, והחוקים שהיו תקפים במשחקים היו אלו של המדינה המארחת. מצב עניינים מקובל זה היה רחוק מאידיאלי. לפתרון הסוגיה נפגשו נציגי ארבע ההתאחדויות במנצ'סטר, ב-6 בדצמבר 1882 והחליטו על חוקים אחידים לכל העולם. הם גם ייסדו את IFAB – ועדת הכדורגל הבינלאומית כדי שתהיה הגוף הממונה על אישור שינויים בחוקי הכדורגל – משימה עליה אחראית IFAB עד היום.
אישור החוקים החדשים הקל על עריכת משחקים בינלאומיים ובאותה הישיבה הוחלט על הקמת אליפות הבית הבריטית – תחרות הכדורגל הבינלאומית הראשונה בעולם.
האליפות נערכה בכל עונת כדורגל, החל מעונת 1883-84, כאשר במשחק הראשון במסגרת האליפות ניצחה סקוטלנד את ויילס 0-5 ב-24 בינואר. תאריכי התחרות לא היו קבועים, אך בדרך כלל נקבעו לקראת סיום העונות, ולעיתים נערכה כל האליפות בתוך מספר ימים בסיום העונה. בתחילה הייתה המנצחת בתחרות נחשבת לנבחרת הטובה בעולם, אך עם התפתחות הכדורגל מחוץ לבריטניה דעכה דעה זו. הקמתן של תחרויות בינלאומיות אחרות, בראשן המונדיאל ואליפות אירופה בכדורגל, סימנה פיחות ביוקרתה של אליפות הבית הבריטית, ברבות השנים.
עם זאת, התפתחותן של התחרויות האחרות, הקנתה לאליפות הבית חשיבות נוספת בשנים מסוימות. האליפויות של 1949–1950 ושל 1953–1954 שימשו כשלבי מוקדמות למונדיאל 1950 ו-1954 בהתאמה, והתוצאות של אליפויות 1966–1967 ו-1967–1968 נכללו בשלבי המוקדמות של יורו 1968.
אליפות הבית הבריטית נפסקה לאחר עונת 1983/1984. להפסקת התחרות היו מספר סיבות, ביניהן האפלתן של אליפות העולם ואליפות אירופה, נתוני קהל נמוכים במרבית המשחקים, צפיפות בלוח המשחקים, גל החוליגניזם הגואה, בעיות בצפון אירלנד וכן רצונן של אנגליה וסקוטלנד לשחק מול מתחרות חזקות יותר. גורלה של התחרות נגזר כאשר התאחדויות הכדורגל של אנגליה וסקוטלנד הכריזו ב-1983 שאינן מתכוונות להשתתף בה לאחר עונת 1983-84. למרבה האירוניה, דווקא הנבחרות ה"חלשות" שמולן לא רצו אנגליה וסקוטלנד לשחק, הרשימו בתחרות האחרונה – צפון אירלנד זכתה בתחרות וויילס סיימה במקום השני. גביע האליפות עומד על כנו במשרדי התאחדות הכדורגל של צפון אירלנד בבלפסט.
בשלב הראשון הוחלפה התחרות בגביע רוס, בו השתתפו רק אנגליה וסקוטלנד ובשלב מאוחר יותר הוזמנה מדינה נוספת מדרום אמריקה. אולם תחרות זו הופסקה אחרי חמש שנים בלבד.
בשנים האחרונות הציעו רבים להחזיר את אליפות הברית הבריטית, כשלצידם עומדות העלייה בכמויות הצופים והירידה הכללית בתופעת האלימות במגרשים. הועלה רעיון שתחרות כזו תוכל להחליף את משחקי הידידות הבינלאומיים בין נבחרות הממלכה המאוחדת, אשר נערכים כיום ונתפשים בעיני רבים כחסרי משמעות. שלבי המוקדמות של מונדיאל 2006 הגבירו את העניין בהחזרתה של האליפות, כאשר אנגליה, ויילס וצפון אירלנד שיחקו באותו בית במוקדמות, מה שעורר תחושה נוסטלגית באי הבריטי. תחושה זו בלטה במיוחד במשחק בו אירחה צפון אירלנד את אנגליה בבלפסט, בו תלו אוהדים צפון אירים רבים כרזות שהזכירו שהם אלופי בריטניה המכהנים.
מבנה התחרות וחוקיה

במהלך התחרות שיחקה כל אחת מהנבחרות מול שלוש הנבחרות האחרות (שלושה משחקים לכל נבחרת ושישה בסך הכל). בדרך כלל (אך לא תמיד), שיחקו הנבחרות משחק אחד או שניים בבית ואת שאר המשחקים בחוץ, כאשר יתרון הביתיות בין הנבחרות התחלף משנה לשנה.
ניצחון זיכה כל נבחרת בשתי נקודות, תיקו באחת והפסד לא זיכה בנקודות כלל. נקודות אלו חושבו במבנה ליגה של ארבע נבחרות, כאשר מי שדורגה במקום הראשון בתום המשחקים הוכרזה כמנצחת. אם שתיים או יותר נבחרות החזיקו במספר נקודות זהה, היה מקום זה בטבלה משותף לשתיהן. החל מהאליפות של 1978-1979, החל הדירוג להיקבע גם על פי מאזן השערים של הנבחרות. במידה ושתי נבחרות החזיקו במאזני נקודות ושערים זהים, אזי היה נקבע מקומן על פי מספר השערים לזכותן.
רגעים ראויים לציון > 1902: טרגדיה באייברוקס

המשחק בין סקוטלנד ואנגליה ב-5 באפריל 1902 ייזכר תמיד כאסון אייברוקס של 1902. המשחק נערך באייברוקס פארק (היום אצטדיון אייברוקס בגלאזגו). במהלך המחצית הראשונה, חלק מן היציע המערבי הצפוף קרס. באסון נהרגו עשרים ושישה אוהדים ויותר מ-500 נפצעו. המשחק הופסק, אך למרבה ההפתעה חודש לאחר עשרים דקות, כאשר מרבית הקהל ביציעים לא היה מודע לאסון. מאוחר יותר בוטלה תוצאת המשחק והוא שוחק מחדש באצטדיון וילה פארק, ברמינגהאם.
רגעים ראויים לציון > 1950: מוקדמות גביע העולם

אליפות הבית הבריטית של 1949/1950 שימשה כבית מוקדמות למונדיאל 1950, כאשר הקבוצות המסיימות במקומות הראשון והשני זכו להתברג לגביע העולם. אנגליה וסקוטלנד הבטיחו לעצמן את שני המקומות הראשונים בבית כאשר נותר משחק אחד, אך ההתאחדות הסקוטית הכריזה כי תשתתף בגביע העולם רק אם תזכה באליפות בריטניה. סקוטלנד אירחה את אנגליה באצטדיון האמפדן פארק ב-15 באפריל והפסידה 1-0 משער של רוי בנטלי מצ'לסי, אשר כונה "האיש ששדד מסקוטלנד את ריו". סקוטלנד סיימה במקום השני בבית אך ויתרה על השתתפותה במה שאמור היה להיות טורניר גביע העולם הראשון שלה.
רגעים ראויים לציון > 1967: סקוטלנד הופכת ל'אלופת העולם'

האליפות של 1966/1967 הייתה הראשונה מאז זכייתה של אנגליה במונדיאל 1966. באופן טבעי, היו האנגלים מועמדים לזכייה באליפות הבית. בסופו של דבר, גורל האליפות נקבע במשחק האחרון בו אירחה אנגליה את סקוטלנד באצטדיון ומבלי בלונדון. ניצחון של סקוטלנד היה מכתיר אותם לאלופים, בעוד שכל תוצאה אחרת הייתה משאירה את התואר אצל האנגלים. בסופו של דבר ניצחה סקוטלנד 3-2. בעקבות הניצחון פרצו למגרש אוהדים סקוטים רבים אשר הכריזו בהומור כי הם 'אלופי העולם', מכיוון שהיה זה הפסדה הראשון של אנגליה מאז זכייתם באליפות העולם. בדיחתם של האוהדים הסקוטים הובילה בסופו של דבר לארגון אליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל.
רגעים ראויים לציון > 1977: פריצה למגרש בוומבלי

פעם נוספת, גם בעונת 1976/1977, היה זה המשחק בין אנגליה לסקוטלנד בוומבלי ב-4 ביוני שהכריע את גורל האליפות. הסקוטים ניצחו 2-1 והוכתרו כאלופים. כמו ב-1967, האוהדים הסקוטים פרצו למגרש, אך הפעם היה זה החוליגניזם שבא לידי ביטוי: כר הדשא נהרס והובא לסקוטלנד בחתיכות קטנות, יחד עם אחד המשקופים השבורים.
רגעים ראויים לציון > 1981: האליפות הבלתי גמורה

הבעיות בצפון אירלנד השפיעו בעבר על האליפות, כך שלעיתים נאלצה נבחרת צפון אירלנד "לארח" משחקים בליברפול או בגלאזגו. האליפות של 1980/1981 שוחקה כולה במהלך חודש מאי 1981, במקביל להתפרעויות אזרחים בצפון אירלנד בעקבות שביתת רעב באחד מבתי הסהר המקומיים. שני משחקי הבית של צפון אירלנד, מול אנגליה וויילס, לא הועברו למדינה אחרת והנבחרות היריבות סירבו לטוס לבלפסט. מכיוון שלא שוחקו כל המשחקים, התחרות של אותה שנה בוטלה ולא הוכרזה מנצחת. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריית האליפות, מלבד בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, שלא הוכרזה מנצחת.
זכיות לפי מדינה

| דירוג | נבחרת | מספר תארים | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנגליה אנגליה | 54 | כולל 20 תארים משותפים |
| 2 | סקוטלנד סקוטלנד | 41 | כולל 17 תארים משותפים |
| 3 | ויילס ויילס | 12 | כולל 5 תארים משותפים |
| 4 | דגל פטריק הקדוש אירלנד המאוחדת / צפון אירלנד צפון אירלנד | 8 | כולל 5 תארים משותפים |
אייזיק האניג

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ישראל
 זרם:  חסידות סאטמר
 סוגה:  מוזיקה חסידית
 שפה מועדפת:  יידיש, עברית
 חברת תקליטים:  גל פז, עצמאי
 שיתופי פעולה בולטים:  יוסי גרין, משה לאופר, פינקי ובר, זאנוויל ויינברגר, יוסף משה כהנא, דודי קאליש
אייזיק האניג הוא זמר ובעל מנגן חסידי-אמריקאי המשתייך לחסידות סאטמר.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האניג משמש בעיקר כזמר חתונות בארצות הברית. הוא נמנה עם חסידות סאטמר ומקפיד מאוד לשיר רק שירים חסידים אותנטיים שחוברו על ידי מלחינים יהודים חרדים.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

בשנת 1998 הוציא את אלבום הבכורה שלו אדון הכל, בלחנים של יוסי גרין ועיבוד של משה לאופר. האלבום יצא ושווק על ידי חברת התקליטים גל פז.
בשנת ה'תשס"ה (2005) הוציא לאור את אלבומו השני בהר המוריה, ובו ניגונים מגדולי המלחינים ובהם פנחס מרדכי וובר, העיבוד המוזיקלי של משה לאופר. האלבום זכה להצלחה מיוחדת בעיקר הודות לשיר "א אידעלע", שיר ביידיש המתאר את טלטוליו הרוחניים של יהודי. השיר נחשב לשירו המוצלח ביותר, והוא שר אותו לעיתים קרובות באירועים שונים אליהם הוא מוזמן. שיר זה זכה לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר על ידי יעקב יהודה דסקל.
בשנת 2013 הוציא את אלבומו על ההרים בו לחנים מפינקי ובר, יוסי גרין, משולם גרינברגר, הלל פלאי ואליעזר קאליש. אלבום שנחשב הצלחה גדולה ובמיוחד השיר "כתר יתנו"[דרוש מקור], ומכר 20,000 עותקים עד כה[דרוש מקור].
שיתוף פעולה רחב בינו לבין המפיק המוזיקלי יוסף משה כהנא הביא להשתתפותו של אייזיק באלבומים רבים שבהפקתו בהם סדרת האלבומים הפופולרית לחיים טיש ובאלבומים נוספים שבהפקת לחיים הפקות. שיתופי פעולה נוספים של אייזיק עם דודי קאליש ויוסי גיל שגם באלבומים רבים שלהם השתתף כמו גם באלבומים מסדרת ניגוני בעלז שבהפקתו של קאליש.
דיסקוגרפיה > אלבומים

שמח, 1993
ביים רבינ'ס טיש, 1997
אדון הכל, 1998
בהר המוריה, 2005
על ההרים, 2013
דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים

מלכותו נצח, ניגוני בעלז, דודי קאליש, 2000
די אידישע קרוין, יוסף משה כהנא, 2001
ועינינו תראינה, יוסי גיל, 2005
הלל, יוסי גיל, 2006
שבת חזק, יוחי בריסקמן, 2006
החתונה הגדולה, מונה רוזנבלום, 2007
דאס אידישע הארץ, יוסף משה כהנא, 2007
לחיים טיש 3, יוסף משה כהנא, 2007
להודיע, ניגוני ר' משה גולדמן, 2007
היימישע אוצרות (ווקאלי), יוסף משה כהנא, 2010
הסיום העולמי, דרשו, 2012
שלום עליכם, יוסי גרין, 2012
פרויקט בר מצווה, יוסי גיל, 2013
אשיחה, ניגוני חסידי צאנז, 2013
אחינו – 20 שנה, דרשו, 2013
אמן ואמן 2, 2014
לקראת שבת, דודי קאליש, 2014
שבת אחים – א שבת אין מעז’בוז, 2014
ניגוני חנוכה, ניגוני סקולען, 2014
תנא דבי אליהו, 2015
במקהלות רבבות, דרשו, 2015
לשורר שיר חדש 3, בקהילה, 2015
בחצר המלכות, מקהלת מלכות, 2016
אהבתי אתכם, ניגוני יהושע האשטטנר, 2017
מזרח טיש - לחיים טיש, 2017
נועם 2 - ניגוני סקולען
טביעת אצבע, לחני ר' ישראל באדאנסקי, 2019
לב אל הנשמה, לחני ר' משה חזקיה וייס, 2019
לחיים חסידים, יוסף משה כהנא, 2019
מלכות 10, מקהלת מלכות, 2019
שערי שמים, 2020
מלכות של תורה, מקהלת מלכות, 2020
שבתד'יג, 2020
קינדערלעך (ווקאלי), 2021
זכר חסדו, ניגוני פיטסבורג, 2021
תנועות, 2022
תתחדש, הרשי רוזנברג, 2022
דיסקוגרפיה > סינגלים

בשעה - קאבר לשירו של יעקב שוואקי בלחן של פינקי ובר, בליווי מקהלת ידידים, 2016
עקידת יצחק - יחד עם זאנוויל ויינברגר, ילד הפלא דודי לינקר ומקהלת מלכות, 2018
ובמקהלות - עם שמילי שפירא, מקהלת שירה ומקהלת הילדים יונגערליך, לחן של שלמה קאליש, 2020
הדרן - עם ישראל אדלר ומקהלת שירה, בלחן של ישראל אדלר, 2020
הדרן - לחן של יוסי גרין, בליווי מקהלות מלכות שירה ומקהלת הילדים יידיש נחת, 2020
כהנים - עם מקהלת שירה, לחן של יוסי גרין, 2020
מחרוזת ריקודי הסיום - במסגרת סיומי הש"ס של דרשו, עם מוטי שטיינמץ, זאנוויל ויינברגר, אהרלה סמט, אלי הרצליך, שלמה כהן, ישראל אדלר, פנחס ביכלר ומוישי רוט, מקהלת מלכות ושירה, מקהלות הילדים יידיש נחת וחסידימלך, 2020