stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל מדינת אורנג' החופשית
היסטוריה

בתחילה, מיד עם הקמת המדינה בפברואר 1854, קבעה הממשלה של המדינה הצעירה דגל "אדום, לבן וכחול". פרטים על העיצוב המדויק היו מעורפלים, אך סביר להניח שכוונת המנסחים הייתה לדגל דומה או זהה לדגל הולנד. הדגל נועד להיות זמני, ככל הנראה עד לעיצוב דגל מקורי. לבסוף, לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי (1849-1890), הדגל עוצב לבסוף על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד. בינואר 1856 הוא הובא לאישור מועצת העם, הפרלמנט של מדינת אורנג' החופשית, ואושר כחודש לאחר מכן. ב-23 בפברואר 1857, הדגל הנוף לראשונה במעמד רשמי, במסגרת חגיגות יום העצמאות השלישי של המדינה. הדגל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז מדינת אורנג' החופשית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על מדינת אורנג' החופשית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת נהר האורנג', אשר התקיימה עד שנת 1910. למושבה זו בחרו הבריטים נס אדום כללי, האופייני לדגלי מושבותיהם, כאשר אין בדגל שום ייצוג לדגל ההיסטורי של המקום - דגל מדינת אורנג' החופשית. בשנת 1910 אוחדו שטחי מדינת אורנג' החופשית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה. בשנת 1928 אימצה המדינה החדשה דגל חדש, אשר כלל ייצוג בולט לדגל מדינת אורנג' החופשית. במרכז הדגל החדש עמד על צידו דגם מוקטן של דגל מדינת אורנג' החופשית, כאשר ברקע הדגל נמתחים שלושה פסים אופקיים, כתום, כחול ולבן, אשר ניתן לזהותם עם הפסים המופיעים בדגל מדינת אורנג' החופשית. לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, יש אשר זיהו את ייצוג האדום, הלבן והכחול בדגלה החדש כנקודות השראה מדגל מדינת אורנג' החופשית, וכניסיון לתת בדגל ביטוי לנוכחות ההולנדית בתולדותיה של דרום אפריקה. באופן דומה יש גם המתארים את בולטות הצבע הלבן (שמהווה את הצבע העיקרי בדגל מדינת אורנג' החופשית) בדגל פרובינציית המדינה החופשית אשר משתרעת כיום בשטח עליו פעם התקיימה מדינת אורנג' החופשית.
דגל איחוד דרום אפריקה, 1928–1994
דגל פרובינציית המדינה החופשית, החל משנת 1994
דגל הרפובליקה של דרום אפריקה, החל משנת 1994
ראו גם

דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית
דגל דרום אפריקה
דגל הולנד
דגל הולנד
אגדה מספר 17

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ניקולאי לבדב 
 הופק בידי:  לאוניד ורשצ'אגין אנטון זלאטופולסקי ניקיטה מיכאלקוב סבטלנה דאלי מל בורז אלכסנדר חרלאמוב
 תסריט:  מיכאיל מסטצקי ניקולאי קוליקוב ניקולאי לבדב
 עריכה:  מקסים סמירנוב פיוטר זלנו
 שחקנים ראשיים:  דנילה קוזלובסקי רומן מדיאנוב נינה אוסאטובה בוריס שצ'רבאקוב ולדימיר מנשוב אולג מנשיקוב סבטלנה איוואנובה דניאל אולבריצסקי 
 מוזיקה:  אדוארד ארטמייב 
 צילום:  אירק הרטוביץ'
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  אולפני T3 רוסיה-1
 חברה מפיצה:  Central Partnership
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באפריל 2013 רוסיה
 משך הקרנה:  134 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט ספורט, סרט דרמה 
 תקציב:  10 מיליון אירו
 הכנסות:  29.5 מיליון יורו
 פרסים:  נשר הזהב פרס הפדרציה הרוסית
 legenda17.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
אגדה מספר 17 (ברוסית: Легенда № 17) הוא סרט ספורט רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2013. הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים ומתמקד בסיפורו של ולרי חרלמוב, שחקן הוקי קרח שהצליח להוביל את נבחרת ברית המועצות לניצחון על נבחרת קנדה במסגרת סדרת הפסגה. בסרט מככבים דנילה קוזלובסקי בתפקיד חרלאמוב, ואולג מנשיקוב בתפקיד מאמן הנבחרת, בה שיחק טראסוב. את הסרט ביים ניקולאי לבדב, שגם היה שותף לכתיבת התסריט.
בכורת הסרט נערכה ב-18 באפריל 2013 באולם הקולנוע "אוקטובר" במוסקבה. הסרט זכה לביקורת חיובית רבה וזכה בשישה פרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע, לרבות פרס הסרט הטוב של השנה. בשנת 2014 הוענק לו פרס הפדרציה הרוסית.
עלילה

שנת 1956. ספרד. ולרי חרלמוב הילד מוצא עצמו בלב מרוץ שוורים ובסכנת הימחצות, אך ניצל ברגע האחרון. כשהוא מדבר עם דודו, חוסה, הוא חושש שלא יצליח להגיע להישגים בחייו והלה מעודד אותו שאין דבר העומד בפני הרצון.
שנת 1967. מוסקבה. ולרי חרלמוב הוא שחקן הוקי קרח מתחיל המנסה את מזלו ולהתקבל לקבוצת ההוקי קרח המוערכת צסק"א מוסקבה שבהדרכת המאמן אנטולי טראסוב. אך טראסוב לא רואה בצעיר שחקן הוקי קרח מספיק טוב ושולח אותו עם חברו אלכסנדר גוסב ("אווזון") להתאמן בקבוצת "זבזדה" בעיר צ'רבקול שבמחוז צ'ליאבינסק. גם קבוצה זו הופעלה על ידי הצבא האדום ושיחקה בליגה השנייה של ברית המועצות. מאמן הקבוצה, ולדימיר אלפר, ראה בו חלוץ מרכזי בקבוצה והגביר את אימוניו של חרלמוב שבלט מאוד ביכולתו בקבוצה, כבש 34 שערים ב-40 משחקים ובמרץ 1968 זימן אותו טראסוב בחזרה לצסק"א.
לאחר שהתאקלם בקבוצה, חרלמוב מקבל מקום של קבע בקו הראשון של התקפת צסק"א ולאחר מכן בנבחרת הסובייטית והחל לשתף פעולה עם ולדימיר פטרוב ובוריס מיכאילוב - שיתוף פעולה שיימשך מספר שנים הן בקבוצה והן בנבחרת ברית המועצות. במקביל טראסוב סופג לחץ מצד השלטונות ובעיקר מצד הממונה על ההוקי קרח מטעם מפלגה, אדוארד בוריסוביץ' בלאשוב, שטראסוב הביא לסילוק בנו מהקבוצה. בלאשוב מנסה לשכנע את חרלמוב לפעול נגד טראסוב בשל שיטות האימון הקשוחות שלו, אך חרלמוב מסרב לחתום על המסמכים ומאוחר יותר אף מתוודה על כך בפני טראסוב.
במקביל להתפתחות קריירת המשחק שלו, מנסה חרלמוב לתמרן ביחסיו עם חברתו אירינה סמירנובה. לאחר משחק תצוגה שערורייתי ושיפוט מוטה במשחק בין ספרטק מוסקבה לנבחרת ברית המועצות ובאקט מחאה טראסוב הורה לשחקניו לעזוב את ההיכל, חרלמוב העצבני יוצא לנהוג במכוניתו, במהלך הנסיעה הוא ניסה לעקוף משאית, אולם לא הבחין במשאית נוספת שנסעה מולו ובניסיון להתחמק ממנה הוריד את הרכב מהכביש והתנגש בעמוד חשמל. הוא שבר בתאונה את אחת מרגליו ושתיים מצלעותיו וספג גם זעזוע מוח. חרלמוב עבר סדרה של ניתוחים בעוד קריירת ההוקי שלו עומדת בספק. רק כעבור חודשיים היה יכול לרדת ממיטתו ולהתחיל ללכת. במהרה נכנס להליך מזורז של שיקום. חרלמוב חוזר להתאמן בנבחרת לקראת משחקי הפסגה המתוכננים ומאמן הנבחרת החדש וסבולוד בוברוב, שמונה במקום טראסוב, מציג את חרלמוב כשחקן מרכזי בנבחרת והם טסים לקנדה. בנמל התעופה לפני עזיבתם לקנדה, טראסוב מגיע להיפרד מהם ומזכיר לחרלמוב כי מדובר במשחק גורלי וכי המדינה כולה תצפה בו: "אתה מספר 17 וכל העולם יידע זאת".
שחקני הנבחרת נוחתים במונטריאול. הקנדים שאננים ובטוחים בניצחונם, עד כדי כך שבמסיבת עיתונאים אחד העיתונאים אומר כי במקרה של ניצחון הנבחרת הסובייטית הוא יאכל את עיתון מהדורת הערב של עיתונו ובריאיון לטלוויזיה הקנדית שחקני הנבחרת הקנדית בובי קלארק ופיל אספוסיטו מצהירים כי לנבחרת הסובייטית אין אפשרות לנצח.
המשחק מתחיל. הקנדים מובילים כבר לאחר 6 דקות, אך הסובייטים מצליחים להשוות את התוצאה וברבע השני אף להעלות ליתרון 3:2 משער של חרלמוב, שזוכה אגב כך לתשואות מהקהל, הקנדי ברובו. בהפסקה המאמן הקנדי מכריז בפני שחקניו כי לא מדובר במשחק גרידא אלא מלחמה של ממש ושעליהם לגמור את "מספר 17". במהלך המשחק בובי קלארק הכה במכוון בקרסולו הפגוע של חרלמוב באמצעות מקל ההוקי ופצע אותו אך חרלמוב מסרב לרדת מהקרח וחוזר לשחק. בסוף המשחק הוא מצליח להבקיע את שער הניצחון ובסוף המשחק אף זוכה להערכה רבה מצד השחקן פיל אספוסיטו. המשחק מסתיים בתוצאה 7:3 לברית המועצות.
שחקנים

| הדמות בסרט | שחקן/ית | תיאור |
| --- | --- | --- |
| ולרי חרלמוב | דנילה קוזלובסקי | שחקן הוקי קרח |
| אנטולי טראסוב | אולג מנשיקוב | מאמן קבוצת צסק"א ונבחרת ברית המועצות |
| אירינה סמירנובה | סבטלנה איוואנובה | חברתו ואשתו לעתיד של חרלמוב |
| בוריס סרגייביץ' | בוריס שצ'רבאקוב | אביו של ולרי |
| רופאה | נינה אוסאטובה |  |
| ולדימיר אלפר | רומן מדיאנוב | מאמן קבוצת זבזדה צ'רבקול |
| טטיאנה חרלמובה | דריה יקאמסובה | אחותו של ולרי |
| פיל אספוסיטו | אוטו גטץ | שחקן נבחרת קנדה |
| בובי קלארק | אנדריי רונצו | שחקן נבחרת קנדה |
| אדוארד בלאשוב | ולדימיר מנשוב | ממונה על ההוקי קרח מטעם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות |
| בגוניה (כרמן אוריבה אבאד) | אלחנדרה גרפי | אמו הספרדייה של ולרי |
| אלכסנדר גוסב ("אווזון") | אלכסנדר לובאנוב | שחקן הוקי קרח, חברו של ולרי |
| ולאד | אלכסנדר חרלמוב | שחקן הוקי קרח, "זבזדה" צ'רבקול |
| אלכסנדר מאלצב | דניס סרדיוקוב | שחקן הוקי קרח |
| ולנטין סמירניטסקי |  | יושב ראש ועדת הספורט של ברית המועצות |
| אלכסיי | ניקיטה ימשאנוב | שחקן הוקי קרח, "זבזדה" צ'רבקול |
| ולדימיר פטרוב | ארטיום פדוטוב | שחקן הוקי קרח |
| בוריס קולאגין | סרגיי גנקין |  |
| ניקולאי אוזרוב | פאבל ניקיטין |  |
| וסבולוד בוברוב | אלכסנדר יאקובלב | מאמן הנבחרת |
| בוריס מיכאילוב | טימור יפרמנקוב | שחקן הוקי קרח |
| ולדיסלב טרטיאק | אלכסנדר פחומוב | שוער הנבחרת |
| יאנוש פטליצקי | דניאל אולבריכסקי | מנהל ב-NHL |
| טטיאנה חרלמובה |  | מנהלת המחליקים |
| סשה | נינה גרבשקובה |  |
| אולג בלאקובסקי | יורי ברקון | רופא |
| חוסה | חאווייר אלסינה | דוד של ולרי |
פרסים ומועמדויות

| פרסים ומועמדויות> פרס | פרסים ומועמדויות> קטגוריה | פרסים ומועמדויות> מועמד | פרסים ומועמדויות> תוצאה | פרסים ומועמדויות>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נשר הזהב | הסרט העלילתי הטוב ביותר | ניקולאי לבדב וצוות השחקנים | זכייה |  |
| נשר הזהב | התסריט הטוב ביותר | מיכאיל מסטצקי, ניקולאי קוליקוב | זכייה |  |
| נשר הזהב | שחקן המשנה הטוב ביותר | ולדימיר מנשוב | זכייה |  |
| נשר הזהב | שחקנית המשנה הטובה ביותר | נינה אוסאטובה | זכייה |  |
| נשר הזהב | הפסקול הטוב ביותר | אדוארד ארטמייב | זכייה |  |
| נשר הזהב | העריכה הטובה ביותר | מקסים סמירנוב, פיוטר זלנוב | זכייה |  |
| נשר הזהב | עבודת הבימוי הטובה ביותר | ניקולאי לבדב | מועמדות |  |
| נשר הזהב | השחקן הטוב ביותר | דנילה קוזלובסקי, אולג מנשיקוב | מועמדות |  |
| נשר הזהב | השחקנית הטובה ביותר | סבטלנה איוואנובה | מועמדות |  |
| נשר הזהב | עיצוב ההפקה הטוב ביותר | ויקטור פטרוב, ולדיסלב טראווינסקי | מועמדות |  |
| נשר הזהב | הסאונד הטוב ביותר | אלכסיי סמודלקו | מועמדות |  |
ראו גם

מתקדמים למעלה
המאמן (סרט, 2018)
הערות שוליים

↑  Адреналин. «Легенда № 17», режиссер Николай Лебедев
| פרס נשר הזהב הרוסי לסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 2003—2010 | קוקושקה (2003) • השיבה (2004) • 72 מטרים (2005) • הפלוגה התשיעית (2006) • האי (2007) • 12 (2008) • שדה פראי (2009) • המגונדרים (2010) |  |
| 2011—2020 | איך סיימתי את הקיץ (2011) • ילנה (2012) • הטיגר הלבן (2013) • אגדה מספר 17 (2014) • מכת שמש (2015) • אודות האהבה (2016) • גן עדן (2017) • סאליוט 7 (2018) • המלחמה של אנה (2019) • טקסט (2020) |  |
| 2021— | יומן המצור (2021) • מחליקיים של כסף (2022) • אדמונית (2023) |  |
גוליבר מיקי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "מסעי גוליבר" מאת ג'ונתן סוויפט
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  וולט דיסני, מרסלייט גארנר, פינטו קולביג, בילי שיטס
 מוזיקה:  פרנק צ'רצ'יל
 אנימטור:  ארט באביט, ג'וני קאנון, לס קלארק, נורם פרגוסון, אוגו ד'אורסי, ג'ק האנה, דיק לנדי, המילטון לוסק, ביל רוברטס, בן שרפסטין, סיי יאנג
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  19 במאי 1934
 משך הקרנה:  9 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי, עיבוד קולנועי
 דף הסרט ב־IMDb
גוליבר מיקי (באנגלית: Gulliver Mickey) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1934 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. זהו הסרט ה-66 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והרביעי שיצא באותה שנה. עלילת הסרט זהה לשל "עולם הענקים", אשר בשניהם מיקי מאוס מספר לאחייניו מאורעות שקרו לו על סמך ספרים שקרא קודם.
עלילה

מיקי מאוס נראה לראשונה קורא את "מסעי גוליבר", רומן משנת 1726 מאת ג'ונתן סוויפט, בזמן שאחייניו העכברונים מעמידים פנים שהם מלחים. לאחר מכן הוא מצטרף למשחק שלהם בכך שהוא מסתתר מתחת לשטיח, מעמיד פנים שהוא לוויתן. לאחר שאחד מהם תוקע מזלג במיקי, מה שגרם ל"ספינה" שלהם להתמוטט, הילדים מתחילים לבכות. מיקי מצליח להרגיע אותם על ידי כך שהוא מספר להם את מאורעות ליליפוט מתוך "מסעי גוליבר", מעמיד פנים שזה אירוע אמיתי שקרה לו על ידי גילום דמותו של גוליבר. הסיפור מסתיים בכך שמיקי מציל את העיירה מעכביש ענקי (בעל פנים של פיט). עם זאת, לאחר שסיפר את הסיפור, אחד הילדים משלשל עכביש מזויף המחובר לחכה מול מיקי, מה שמפחיד אותו מאוד.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס – וולט דיסני
אחיינים – מרסלייט גארנר
פלוטו – פינטו קולביג
עכביש ענקי – בילי שיטס
מורשת

סרט קצר זה עובד מאוחר יותר כחלק מעולם נהר חסר-הזמן במשחק הווידאו "Kingdom Hearts II" כמשימה שבה סורה, דונלד דאק וגופי מגנים על העיירה מפני אויבים.
הערות שוליים

↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Scott, Keith (3 באוקטובר 2022). Cartoon Voices of the Golden Age, Vol. 2 (באנגלית). BearManor Media. p. 239. נבדק ב-28 בספטמבר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
ויוה מריה!

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  לואי מאל 
 הופק בידי:  אוסקר דנציגר 
 תסריט:  ז'אן-קלוד קרייר, לואי מאל 
 עריכה:  רוברט דירינג
 שחקנים ראשיים:  בריז'יט בארדו ז'אן מורו ג'ורג' המילטון
 מוזיקה:  לואיס לוי
 צילום:  אנרי דקה
 מדינה:  צרפת צרפת
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 1965
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, ספרדית
 סוגה:  סרט חבר'ה נשי, מערבון, סרט קומדיה, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  2,200,000‏$
 הכנסות:  5,150,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
ויוה מריה! (בצרפתית: !‏Viva Maria) הוא סרט הרפתקאות צרפתי משנת 1965, בבימויו של לואי מאל, עם בריז'יט בארדו וז'אן מורו בתפקידים ראשיים.
התסריט נכתב על ידי לואי מאל וז'אן-קלוד קרייר והוא מתאר שתי בחורות בשם מריה שמחוללות מהפכה בארץ במרכז אמריקה בתחילת המאה ה-20.
ז'אן מורו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
בריז'יט בארדו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
תקציר העלילה

מריה מהוני פיצג'רלד (בריז'יט בארדו) היא בתו של אנרכיסט אירי. כבר מגיל צעיר היא מצטרפת אליו לפיצוצי מטרות בריטיות ברחבי אירופה. בשנת 1907 הם מפוצצים גשר במדינת סן מיגואל במרכז אמריקה אך אביה נהרג באש חיילים והיא מצליחה להימלט ולהגיע ללהקת קרקס נודד של רודולפו הגדול (רודולפו ברוק).
שם היא פוגשת במריה (ז'אן מורו), זמרת ורקדנית, ששותפתה לקרון ולהופעה התאבדה עקב אהבתה לשחקן קרקס שנטש אותה. מריה משכנעת את מריה האירית להצטרף אליה.
שתי המריות מופיעות בקטעי שירה, ריקוד ובעיקר בסטריפטיז ומשלהבות את הגברים הספרדים המיוחמים המשלמים בעד הכניסה גם בתרנגולות..
סאן מיגואל נשלטת בידי דיקטטור (חוסה אספינוסה)ולידו העריץ העשיר, האכזר והמושחת רודריגז (קרלוס לופז מוקטזומה). רודריגז מדכא את האיכרים המסכנים המשועבדים לו. הוא גר באחוזה מפוארת ובה יש גם חשמל המופעל על ידי סיבוב של גלגל גדול על ידי האיכרים המסכנים. כשהם מסובבים לאט, אור החשמל מתעמעם וחוזר לנורמלי לאחר שהוא יורה לעברם והם מחישים את הגלגל.
אנשיו של רודריגז תוקפים את האיכרים שהכריזו מרד בראשות פלורס (ג'ורג' המילטון). הם אוזקים את פלורס למוט עץ ומובילים אותו לאחוזת רודריגז בכוונה להוציאו להורג. בדרך הם תוקפים ושובים את אנשי הקרקס ובהם שתי המריות שרודריגז חושק בהן.
מריה (ז'אן מורו) מתאהבת בפלורס. בלילה מצליחים אנשי הקרקס להשתלט על השומרים ומשחררים את כולם כאשר שתי המריות מפעילות מקלע ויקרס נגד חייליו של רודריגז וקוצרות בהם. פלורס נפצע קשה מיריה של רודריגז, מובל לכפר ומת שם. מריה מצליחה להלהיב את הכפריים והם אוספים נשק ומתחילים מרד נגד רודריגז והדיקטטור.
מריה האירית מפוצצת מתקנים של הדיקטטור. רכבת עמוסה בחיילים וכלי נשק נתקלת במכשול שעשוי מנחיל דבורים. הדבורים עטות על החיילים שבורחים לנהר ואז משתלטים המורדים על הרכבת.
הכומר הראשי (פרנסיסקו רגורה) שהוא בן בריתו של הדיקטטור נפגש עם המריות ומסיח את דעתן ובאותה שעה חוטפים אותן הכמרים שלו, מביאים אותם לאחוזת רודריגז מנסים לענות אותם במכשירי האינקוויזיציה שאינם פועלים ומתכוונים להוציאן להורג. ברגע האחרון מסתערים המורדים בקריאות מריה מריה, מצילים אותם ומחסלים את רודריגז ואנשיו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ז'אן מורו | מריה I | זמרת ורקדנית |
| בריז'יט בארדו | מריה או'מלי (מריה II) | זמרת ורקדנית |
| ג'ורג' המילטון | פלורס | מורד |
| קלאודיו ברוק | רודולפו הגדול | בעל קרקס |
| קרלוס לופז מוקטזומה | רודריגז | רודן מקומי |
| חוסה אנחל אספינוסה | דיקטטור | הדיקטטור של סן מיגואל |
| פרנסיסקו רגורה | הכומר הראשי |  |
סנט לוסיה

ערך זה עוסק במדינה באמריקה הצפונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סנט לוסיה (באנגלית: Saint Lucia, מבטאים "סֵינְט לוּשָׁה") היא מדינת אי קטנה במזרח הים הקריבי על גבול האוקיינוס האטלנטי. היא חלק מקבוצת איי וינדווארד שבדרום האנטילים הקטנים.
היסטוריה

אינדיאנים משבט אראווק היו הראשונים שיישבו את האי במאה ה-3 לספירה, ואחריהם הגיעו בני שבט הקאריב והשתלטו על האי. אין מידע ברור בנוגע לגילוי האי בידי מגלים אירופיים, אבל מעריכים שהאי התגלה בסביבות שנת 1500 על ידי המגלה הספרדי חואן דה לה קוסה. לאחר מספר ניסיונות מוקדמים לא מוצלחים ליישבו, נלחמו על השליטה באי הצרפתים והבריטים בשל הנמל הטבעי הגדול הממוקם באזור קסטריז. במהלך המאות ה-17 וה-18 עברה השליטה באי מצד לצד 14 פעמים. בריטניה כבשה סופית את האי ב-1814, והוא הפך לחלק מהאימפריה הבריטית. בשנת 1967 זכה האי לממשל-עצמי, ובעצמאות מלאה ב-22 בפברואר 1979.
פוליטיקה

ראש המדינה הסמלי של סנט לוסיה, כמו 15 חברות נוספות בחבר העמים הבריטי, הוא מלך בריטניה צ'ארלס השלישי, המיוצג על ידי מושל כללי. הסמכויות הממשיות נתונות בידיהם של ראש הממשלה ושריו. ראש הממשלה הוא בדרך כלל ראש המפלגה הזוכה במרב הקולות בבחירות דמוקרטיות לבית המחוקקים, שבו 17 מושבים. גוף מחוקק נוסף של הפרלמנט הוא הסנאט, שבו 11 חברים.
מחוזות

האי הקטן של סנט לוסיה מחולק ל-11 מחוזות:
אנס-לה-ראיי (Anse-la-Raye)
קסטריז (Castries)
שיסאול (Choiseul)
דאופין (Dauphin)
דנרי (Dennery)
גרוס איילי (Gros Islet)
לאבורי (Laborie)
מיקוד (Micoud)
פראליי (Praslin)
סופרייר (Soufrière)
ויו פורט (Vieux Fort)
כלכלה

השינויים האחרונים בנוהלי עדיפות הייבוא של האיחוד האירופי, והתחרות הגוברת מצד שוק הבננות של אמריקה הלטינית, הפכו את הגיוון הכלכלי לחשוב יותר ויותר בסנט לוסיה.
מדינת האי הצליחה למשוך עסקים והשקעות זרות, במיוחד בתעשיות הבנקאות ובתיירות. ענף הייצור הוא המגוון ביותר באזור המזרח קאריבי, והממשלה מנסה להחיות מחדש את גידול הבננות.
תיירות

התיירות במדינה חיונית לכלכלתה של סנט לוסיה. חשיבותה הכלכלית צפויה להמשיך ולהגדיל ככל שהשוק לבננות הופך להיות תחרותי יותר. כמות התיירים נוטה להיות משמעותית יותר במהלך "העונה היבשה"(ינואר עד אפריל). סנט לוסיה נוטה להיות פופולרית בשל מזג האוויר הטרופי השורר באזור, החופים הרבים ואתרי הנופש.
אטרקציות תיירותיות אחרות כוללות הרי הגעש, הגנים הבוטניים, יערות הגשם, מספר אפשרויות של טיולי סירות והפארק הלאומי.
רוב התיירים המבקרים בסנט לוסיה, באים למדינה כחלק שייט תענוגות.
גאוגרפיה

האי הגעשי של סנט לוסיה הוא הררי יותר מאשר רבים מאיי הודו המערבית, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר גימי, בגובה של 950 מטר מעל פני הים. שני הרים אחרים, הפיטונס, יוצרים את ציון הדרך הידוע ביותר של האי. הם נמצאים ליד סופרייר, בצדו המערבי של האי.
עיר הבירה של סנט-לוסיה היא קסטריז, שבה גרה שליש מאוכלוסיית האי. ערים גדולות נוספות הן גרוס איסלט, סופרייר וויו פורט.
האקלים המקומי הוא טרופי בעיקר, עם רוחות טרופיות צפון-מערביות. תקופת ינואר-אפריל נחשבת לעונה היבשה ותקופת מאי-אוגוסט נחשבת לתקופה הגשומה.
דמוגרפיה

האוכלוסייה הקטנה של סנט לוסיה היא בעיקרה (90%) ממוצא אפריקאי. כ-5% הם מולאטים, צאצאים לאירופים ואפריקאים, ורק אחוז אחד מהאוכלוסייה מקורו מאירופה. כמו כן קיים מיעוט קטן של 3 אחוזים ממוצא הודי, וכן קהילות קטנות של צאצאי מהגרים מסוריה ומלבנון.
השפה הרשמית במדינה היא אנגלית, אך השפה המדוברת בפי 90 אחוז מן התושבים היא שפה קריאולית המבוססת בעיקר על צרפתית.
מרבית האוכלוסייה היא קתולית (70 עד 90 אחוז, על פי הערכות שונות). השאר הם פרוטסטנטים מכנסיות שונות, מלבד מיעוט קטן של ראסטפארים.
יהודה פרח

יהודה פרח (11 בינואר 1924 – 6 בנובמבר 1998) היה דוקטור לפילוסופיה וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסות ה-10 וה-12.
ביוגרפיה

פרח נולד בשנת 1924 בירושלים. הוא למד בבית הספר החקלאי כדורי ובבית המדרש למורים בירושלים. לאחר לימודים אקדמיים בחוגים לספרות ולחינוך באוניברסיטת תל אביב, השלים דוקטורט בפילוסופיה. בין השנים 1976–1982 שימש מרצה בכיר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב וכן כראש המרכז לטכנולוגיה של החינוך. באותן שנים היה מפקח מחוז המרכז של משרד החינוך.
בשנת 1975 הצטרף פרח לשורות המפלגה הליברלית, בה היה חבר מרכז המפלגה ויו"ר סניף המפלגה בנתניה. נבחר לסגן יו"ר הנהלת המפלגה הארצית והיה מועמד מטעמה לכנסת. בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית ברשימת הליכוד, ולאחר הפסקה נבחר בשנת 1988 לכנסת ה-12. בין כהונותיו, התמנה בשנת 1985 למנכ"ל בית הספר המרכזי לתיירות.
רחוב ראשי קרוי על שמו בקריית השרון, שבנתניה.
הלל זיידל

הלל זיידל (9 באוקטובר 1920 – 14 בפברואר 1999) היה חבר הכנסת ופעיל ציוני.
קורות חייו

זיידל נולד בקרקוב שבגליציה, פולין. למד בבית הספר הגבוה לכלכלה בווילנה. היה חבר בתנועת הנוער הציונית המסורתית "עקיבא" בפולין. חבר נערות שלו היה אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל"), ולימים הקדיש לו זיידל פרק בספר זיכרונותיו על תקופת השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק במחתרת האנטי-נאצית בגטו וילנה ועמד בראש המחתרת היהודית במחנה העבודה וההשמדה קלוגה שליד טאלין (אסטוניה). בשנים 1945–1947 עמד בראש תנועת "הנוער הציוני – עקיבא" והיה מראשי תנועת הבריחה.
במרץ 1948 עלה לארץ ישראל. בארץ כיהן כראש המדור לקליטת עולים של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המזכיר הכללי של העובד הציוני וממנהיגי המפלגה הפרוגרסיבית (שנוסדה על ידי העובד הציוני ומפלגת עלייה חדשה). בשנים 1952–1973 היה פעיל בהסתדרות מטעם העובד הציוני (שהיווה, במשך השנים, חלק ממסגרות מפלגתיות שונות: המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית וליברלים עצמאיים). שם שימש ראש המחלקה לקליטת עלייה, ועם היבחר יהודה שערי לכנסת בשנת 1961 נבחר במקומו כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המדור לפנסיה של ההסתדרות.
בשנת 1974 נבחר מטעם ל"ע לכנסת השמינית. בפברואר 1977, בסוף כהונה פרש מהמפלגה הליברלית העצמאית והקים את סיעת ”אחדות” בכנסת, שהצטרפה כחטיבה לליכוד. נבחר מטעם הליכוד לכנסת ה-9 (בה שימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור וחבר בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובועדת העלייה והקליטה). בבחירות לכנסת ה-10 לא שולב ברשימת הליכוד לכנסת ואחריהן פרש מפעילות פוליטית.
ספרו

אדם במבחן: פרקי שואה, תל אביב: דפוס מפא"י, תשל"א 1971.
הערות שוליים

↑  פרק גדול ל"אח דניאל", מעריב, טור 3, 30 במרץ 1971; יוסי ביילין, היהודי שיאחד את הנצרות: האח דניאל מסטלה מאריס, דבר, טור 2, 10 באוגוסט 1973.
↑  סקירה: גורל יהודי, מעריב, 5 במרץ 1971; ביקורת: ל. דוד, ספר חדש: במבחן השואה, דבר, 14 ביולי 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380518605171  GND: 1207118710  LCCN: no2023022009  VIAF: 47151963705700312426   WorldCat (עם VIAF): 47151963705700312426
כורתה

| --- | --- |
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 חבל ארץ:  דרום אוסטיה דרום אוסטיה
 קואורדינטות:  42°18′14″N 43°56′06″E﻿ / ﻿42.304°N 43.9350°E﻿ / 42.304; 43.9350
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור כורתה(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור כורתה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צילום אווירי של קורתה משנת 2010
כּוּרתָה (בגאורגית: ქურთა, באוסטית: Курта) הוא כפר נטוש בדרום אוסטיה שהיה מאוכלס ברובו בגאורגים, מבין הכפרים המעטים שנשארו בשליטת גאורגיה מהכרזת העצמאות של דרום אוסטיה מגאורגיה לאחר מלחמת דרום אוסטיה (1991–1992) ועד למלחמה בדרום אוסטיה (2008). הכפר מרוחק כ-7 ק"מ צפון-מזרחית לצחינוואלי על הגדה הימנית של נהר ליאחווי הגדול וממוקמת במקום אסטרטגי על הכביש הטרנסקווקזי הראשי בין צחינוואלי וג'ווה (נפת ג'ווה).
במפקד שנערך בשנת 1886 על ידי האימפריה הרוסית מנתה אוכלוסיית הכפר 417 תושבים מתוכם 413 גאורגים ו-4 אוסטים. עם הכרזת עצמאותה של גאורגיה הכריזה דרום אוסטיה על ניתוקה מגאורגיה, ולאחר המלחמה האוסטית הראשונה ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה, 1991-1992, נותרה כורתה תחת השליטה הגאורגית בקרבת הגבול עם הרפובליקה הבדלנית, והיוותה אחת מסלעי המחלוקת בסכסוך הגאורגי-אוסטי. במפקד שנערך על ידי גאורגיה בשנת 2002 מנתה אוכלוסייתה של כורתה 1124 איש מתוכם 93% גאורגים. ב-11 באפריל 2007, הוקם, על ידי הפרלמנט של גאורגיה, המנהל הזמני של דרום אוסטיה והמפקדה שלו הוצבה בכורתה. בראש המנהל הזמני עומד דמיטרי סנאקוייב, ממוצא אוסטי.
כורתה ופרווריה מהווים חלק מהמוזיאון לשימור בקעת הליאחווי הגדול. בכפר עצמו נמצאת כנסייה מימי הביניים המאוחרים של גיאורגי הקדוש.
הערות שוליים

↑  פירוט האוכלוסייה במחוז צחינוואלי לפי יישובים (1886), מפקדי אוכלוסייה שפורסמו על ידי הסובייטים (Перепись населения СССР), (ברוסית). ראו גם מפקד אוכלוסין דרום אוסטיה (1886).
↑  מפקד האוכלוסין של גאורגיה 2002, עמ' 227, (בגאורגית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא יישובים בגאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איתן לבני

איתן ירוחם לבני (1 באפריל 1919 - 27 בדצמבר 1991) היה פעיל מרכזי ומפקד בכיר באצ"ל וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.