stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל תומאס
ביוגרפיה > 2023 > סגנית אלופת העולם

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם תמרי דייוויס, טואנישה טרי ושקארי ריצ'רדסון בשיא אליפות חדש של 41.03 שניות, לפני ג'מייקה (41.21 שניות) והממלכה המאוחדת (41.97 שניות) ומדליית כסף בתוצאה של 21.81 שניות, אחרי שריקה ג'קסון מג'מייקה שקבעה שיא אליפות חדש והתוצאה השנייה בהיסטוריה של 21.41 שניות ולפני שקארי ריצ'רדסון (21.92 שניות).
ביוגרפיה > 2023 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בזמן של 21:83 שניות, לפני ג'וליאן אלפרד מסנט לוסיה (22.08 שניות).
בשנת 2025 נכללה ברשימת פורבס 30Under30 של מגזין פורבס.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 11.00 שניות (2021)
ריצת 200 מטר: 21.60 שניות (2023)
ריצת 400 מטר: 49.68 שניות (2023)
הערות שוליים

↑  Forbes 30 Under 30 2025: Celebrities, Forbes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14733520
קינת ניפור

מפת מסופוטמיה, ובה ניפור, באלף ה-2 לפנה"ס
קינת ניפור היא קינה משוּמֶר המבכה את חורבנה של ניפּוּר, עיר עתיקה במסופוטמיה שהייתה עיר בעלת חשיבות דתית בתרבות השומרית. הקינה מתארת את שיקומה של העיר לאחר החורבן.
הקינה שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית – סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אוּר בסוף האלף השלישי לפנה"ס. הקינה כתובה בכתב יתדות על לוחות טין שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור דרום מסופוטמיה. בקינה 323 שורות המחזיקות שנים עשר בתים הקרויים בשומרית "כּירוּגוּ" (kirugu).
רקע: חשיבותה של העיר ניפור

ניפור הייתה עיר שומרית בדרום מסופוטמיה (עיראק של היום). על אף שמעולם לא שימשה כעיר שלטת בעלת חשיבות פוליטית עליונה, הרי חשיבותה הדתית, כעירו של בכיר האלים השומרים, אֶנְלִיל (מילולית: אל הרוח), הקנתה לה מעמד מוביל. עשרים וארבע עונות חפירה בעיר הניבו ממצאים ארכאולוגיים רבים, שהחשוב שבהם הוא ארכיון המקדש, הכולל עשרות אלפי לוחות טין הכתובים בכתב יתדות, וכוללים בין השאר טקסטים פולחניים וספרותיים הכתובים בשפה השומרית. ניפור שימשה כמרכז דתי של האזור כולו, ושליטי האזור שאבו את סמכותם מן האל אנליל.
השליטה בעיר, הבנייה בה ובמקדשיה וההשתתפות בטקסי הפולחן שנערכו בה נחשבו כמתן לגיטימציה לשלטונם של מלכים אלה באזור כולו. עדויות ארכאולוגיות קושרות לעיר זו שליטים רבים, החל מהתקופה הפרה-סרגונית. שליטים אלה בנו בניפור, שפצו והרחיבו את מקדשיה, השתתפו בטקסיה הפולחניים והקדישו חפצים שונים לאליה. נראה כי מעמדה הדתי המיוחד של ניפור הביא להקדשת קינה מיוחדת לעיר זו.
סוג ספרותי ומקבילות

קינת ניפור שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית – סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אור בשנת 2004 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה התיכונה). קינות הערים חוברו במהלך המאה ה-20 לפנה"ס, והמשיכו להימסר עד המאה ה-16 לפנה"ס. כיום מוכרות חמש קינות כאלה:
הקינה על שומר ואור (אנ') (אור ושומר)
הקינה על אור (אנ') (אור)
הקינה על ארידו (ארידו)
הקינה על ארך (אנ') (ארך)
הקינה על ניפור (אנ') (ניפור)
כמו כן קיימת יצירה נוספת, קדומה יותר, המכונה קללת אכד (אנ') שהיא בעלת זיקות ברורות לסוגה זו, אף שאין להגדיר אותה כקינה.
טיפוס שני של קינות על חורבן מכונה "קינות פולחניות". הצד השווה בינן לבין קינות הערים הוא שגם אלו מבכות את חורבנן של ערים ואף חולקות אוצר דימויים ורעיונות משותף. ואולם, הקינות הפולחניות הן בעלות סגנון תבניתי המבוסס על רשימות של אלים, ערים ומקדשים המשובצות בתוך ליטניה – נוסחת תפילה קבועה החוזרת על עצמה בשינויים קלים לאורך שורות רבות. כמו כן הקינות הפולחניות חסרות את האופי ההיסטורי הספציפי של קינות הערים.
לקינות הערים השומריות אין אח ורע בשום ספרות אחרת מן המזרח הקדום למעט במקרא. ניתן לזהות קווי דמיון בין קינות אלו למגילת איכה המקראית. מלבד הנושא המשותף, יש דמיון רב בתיאורי ההרס, הרעב והמגפות, הטבח בתושבים והגלייתם. האויבים, הן במסורת השומרית הן בזו המקראית, מתוארים ככלי ביד האל לביצוע גזירת החורבן. ישנה הקבלה מסוימת גם בתחום אוצר הביטויים של הקינות: שאלות רטוריות כגון "איכה" ו"עד מתי" מופיעות בשתי מסורות הקינות.
עוד מאפיין משותף הוא השימוש בדמות נשית כגיבורה מרכזית. במגילת איכה, ציון מתוארת בדמות אם-אלמנה המבכה על בניה. בקינות השומריות, הדמות הנשית המרכזית היא האלה-הפטרונית של העיר, אשר מפילה את תחינתה בפני האלים הגדולים לבל יחריבו את עירה. בקינת ניפור, שלא כבקינות השומריות האחרות, הדמות הנשית איננה אלא העיר המואנשת עצמה, ולעיתים חומת העיר או חומת המקדש המואנשת, בדומה ל"בת ציון" המקראית. למרות כל זאת קשה מאוד להניח השפעה ישירה בין הקינות השומריות למגילת איכה, שכן מסירתן והעתקתן של קינות הערים השומריות פסקו כאלף שנה לפני חורבן בית ראשון, בשנת 586 לפנה"ס. חוקרים סבורים כי יש לתלות חלק גדול מקווי הדמיון בין מסורות הקינות בדמיון הכללי בין חברות אנושיות שונות, החל גם על האופן שבו נוהגים בני אדם בתקופות שונות ובמקומות שונים להביע את אבלם ולקונן.
זמנה של הקינה ומקום חיבורה

קינת ניפור מתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן (Ishme-Dagan‏; 1953–1935 לפנה"ס) המלך הרביעי והחשוב של השושלת הראשונה של איסין. מלך זה מתואר בקינה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה, והוא מלך כשישים שנה לאחר חורבן העיר. החוקרים נוטים אפוא לתארך את חיבור הקינה לימיו של אישמה דגן, ומניחים שהיא מתייחסת למאורעות היסטוריים שקרו כשישים שנה קודם לכן.
השערה זו מאחרת את זמן חיבורה של קינת ניפור ביחס לקינות ערים אחרות, שנוטים לתארך אותן לתקופה הסמוכה יותר לחורבן עצמו. כך, הקינה על אור והקינה על שומר ואור מזכירות פרטים היסטוריים ספציפיים הנוגעים לחורבן, כגון שמו של המלך המובס איבי-סין (2028–2004 לפנה"ס), אנשאן, העיר אליה הוגלה, וכן שמם של האויבים שהחריבו את הממלכה, עילמים ושימשכי (Shimashki). מאפיינים אלה הובילו חוקרים לשער כי קינות אלה קדומות באופן יחסי, וכי הן משקפות זיכרון היסטורי טרי יותר.
ניתן להניח כי הקינה נכתבה בניפור, בחוג בתי הספר של כוהני הדת בניפור. אפשרות אחרת היא כי היא נכתבה באיסין, בחצר המלוכה. בין כך ובין כך הרמיזות הרבות בקינה לטקסטים שומרים אחרים מצביעות על כך שמחבר הקינה היה אדם משכיל הבקי בכתבים השומריים.
ישנם 33 עדי נוסח לקינת ניפור, כולם מן התקופה הבבלית הקדומה. כולם נמצאו בניפור מלבד עד נוסח אחד מסִיפָּר ועד נוסח אחד נוסף שמקורו אינו ידוע מכיוון שנקנה מסוחר עתיקות בשנת 1910. שינויי נוסח והתאמות מעידים על תהליך של מסירה והעתקה מחדש בבתי הספר של כוהני ניפור.
תפקידה הפולחני של הקינה ומגמתה

כל קינות הערים השומריות, מלבד הקינה על שומר ואור, מסתיימות בתיאור של טקס פולחני שבמהלכו "איש עניו" מקונן ומתפלל לפני אל העיר, כדי שזה יאפשר את שיקום העיר. ייתכן שהקינה התבצעה במהלך טקס פולחני זה. לפי השערה זו, הקינות בוצעו בציבור כחלק מטקס שיקום העיר החרבה. בקינת ניפור, "האיש העניו" המבצע את הקינה, איננו כהן-קינות אלא אישמה-דגן, המלך שבחצרו, על פי ההשערה, חוברה הקינה. החלפה זו של כהן הקינות במלך מעידה על מרכזיותו של אישמה דגן בקינת ניפור.
הקינה מציגה את אישמה-דגן כשליחו של האל הפטרון של ניפור, אנליל, ומשבחת אותו על חלקו בשיקום העיר, מקדשיה ופולחנה. היא חותרת להציג את אישמה-דגן כשליט המועדף על האלים וכמגן המסורת הדתית של שומר. החוקרים סבורים, לפיכך, שקינת ניפור נכתבה לצרכים פוליטיים-תעמולתיים על ידי סופריו של אישמה-דגן מלך איסין. מלכי שושלת איסין ביקשו להציג את שלטונם כהמשכה הלגיטימי של שושלת אור 3. כחלק ממדיניות תעמולתית זו, אישמה-דגן מלך איסין מוצג כמי שבונה מחדש את ערי שומר החשובות מתקופת אור-3 לאחר שנחרבו, ומחזיר את עבודת הפולחן למקדשיהן.
מבנה הקינה ותוכנה

לקינת ניפור שני חלקים עיקריים. החלק הראשון (כירוגו 1–5) הוא קינה המבכה את העיר ניפור ומתפללת לשיקומה. החלק השני (כירוגו 6–12) הוא המנון למלך אישמה-דגן המוצג כשליחו של האל אנליל הפועל לשיקום העיר. ההמנון מסתיים בטקס חגיגי המתואר בכירוגו 12.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 1

שתי השורות הפותחות את הקינה מהוות מעין מצג של הקינה כולה.
כבר נבנתה המכלאה לטקסי הפולחן החיוניים

איכה נהייתה כרדופת רוחות? מתי תשוב ותבנה?
שורות אלה מכילות שני מושגים חשובים במיתולוגיה השומרית: המכלאה (tur) וטקסי הפולחן (me). המכלאה היא ניפור. השימוש בדימוי המכלאה משקף את איכויותיה המגינות של העיר. כשם שהמכלאה מספקת הגנה לעדרי הבקר שבה ומלכדת אותם יחד כך העיר ניפור סיפקה הגנה וביטחון ליושביה. me הוא מונח יסוד בספרות השומרית, המתאר את קביעותו של כל יסוד קוסמי או סדר חברתי ביקום. אנליל קובע את ה-Me ואנכי (Enki) מופקד בדרך כלל על יישומו. על דרך המטונימיה, ה-me משמש גם כשם כולל לטקסים פולחניים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי. בשורות אלה מציין ה-me את טקסי הפולחן המאגיים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי הקיים. לאורך הכירוגו החורבן מתואר אל מול העבר המפואר.
איכה הפכה שוממה הקריה הנאמנה (שורה 12)

מחמדיה היקרים חוללו (שורה 13)

מלב העיר נעלמה בינה

במקום בו האנונה נתנה עצתה

באובשוכינה (Ubshuwukkina) מקום המשפט

כבר לא מחליטים משפט וצדק אין (שורות 18–21)
בהמשך הכירוגו הראשון הקינה עוברת לתאר את סבלם של האנשים הפרטיים החווים את החורבן
האנשים אשר שיכלו נשיהם אשר שיכלו ילדיהם

זועקים: "הו עירנו החרבה"
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 2

בית זה של הקינה ממשיך את קודמו. הוא מרבה להשתמש במונחים המציינים הבעת צער כמו "דמעות", "שירה מרה" ו"קינה".
חומת אכור בכתה וקוננה ...

שירה מרה היא שרה ...

דמעות מרות היא מזילה...

... אבוי היא זועקת
ההרס והחורבן באים לביטוי באובדן אוצרות המקדש ואובדן מחסני התבואה (63), דרכו של האויב מצליחה (64), תושבי ניפור נשחטו כחיות (65), משפחות שלמות, כצבורים צבורים, קצורות כערמות יבול (66).
הקינה מדגישה את כנות הכוונה הדתית של תושבי העיר על ידי שימוש בתארים "אמת" או "נאמן" כדי לתאר את המקדש ואת דרכם של תושבי ניפור
המקדש הנאמן מכל המדינות ...

עם שחורי הראש (כינוי לעם השומרי) אשר בדרך האמת בחרו
מטרתם של תארים אלה היא להדגיש את התפיסה שלחורבן אין צידוק דתי כלשהו: לא כתוצאה מחטא כלפי האלים חרבה ניפור; החלטה שרירותית של האלים היא שהביאה את ההרס. אדון העיר ניגח בה (70) ובלי שום סיבה נראית לעין הלך לרעות בשדות זרים (71). חלק זה מסתיים בתהייה: מה הם (אנשי ניפור) עשו (74), שאדונם שפך עליהם חמתו ומהלך בזעם (75).
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 3

חלק זה מרחיב את השאלה שהוצבה בסופו של הקודם ועוסק בהרס הלא מוסבר והלא מובן של ניפור. סדרה של שאלות מופנית אל אנליל אדון העיר
מתי יפנה אליה שוב? האם לא יאמר אבוי עליה?

מדוע זנח את ארמונו?
קולות המקדש נדמו (83) ועתה ישנה בו דממת מוות (85). כאילו נטמאו כלי הכוהנים, כאילו טקסי טהרתה לא הביאו רוגע (87) כאילו חיללה קודש (91). אף על פי שאלו לא קרו בפועל גורלה של העיר ועונשה הם של עיר חוטאת. אנליל הפך את העיר שהייתה לאיננה עוד (102). גם בחלק זה כבחלקים הקודמים מועצמת תחושת החורבן על ידי הצגת המצב הנוכחי החרב אל מול המצב הקודם – ניפור בתפארתה. אמצעי ספרותי זה הוא כאמור אחד ממאפייני הקינה השומרית.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 4

תוכן חלק זה דומה לקודמיו אלא שכאן קולה של העיר נשמע. ניפור בעצמה מבכה את גורלה, את תושביה את מקדשיה וטקסיה.
עתה עמי הבוכה בצער

עתה מחבר עלי קינה אחר קינה
שינוי נקודת המבט גם הוא בא להעצים את תחושת השבר, הצגתו מזוויות ראייה שונות מאפשרת גם חזרה על מוטיבים מרכזיים.
חלק זה נגמר בפנייה ישירה לאנליל בתחינה לשיקום העיר. פנייה זאת תורחב בחלקה הבא של הקינה.
אנליל, האב של עם שחורי הראש

הוא יצווה לבנותי מחדש
האנטיפון החותם את כירוגו 4 מסכם את מצבה האבוד של העיר.
חשך ליבי, אני חרבה, אני בתהו ובהו, אני מובסת.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 5

חלק זה הוא בקשה ותחינה מאנליל לנוח מכעסו ולשקם את עיר. למרות ההרס הנורא הקינה והדמעות שתוארו עד כה משפיעים על אנליל ומישהו (ייתכן ומדובר כאן במלך אישמי דגן, אך אפשר גם להניח המשכיות מחלק הקודם והעיר היא היא השליחה) נשלח להתפלל אליו ולהשתדל בשם העיר כדי שאנליל ינוח מרוגזו ויחזיר שכינתו לעירו.
אימרי לו: אדוני! עד מתי? בחסד הבט עלי! אדוני. (שורה 143)

אימרי: החזר שכינתך למקדשי האפלים (שורה 146)
הכירוגו מסתיים בנימת תקווה לכך שהתחנון עזר וניפור תיושב שנית.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 6

חלק זה מסמן את שינוי האווירה ביצירה. גורלה של העיר מתהפך ובהתאמה גם היצירה הופכת מקינה להמנון, לשיר הלל לאנליל ושליחו המלך אשמה-דגן על תקומתה של ניפור. אנליל מכלה את האויבים, מרחם על ניפור, אומר "עד כאן" ושב אליה (157–160). את משימת שיקום מקדשו מקבלים נינורתה, בנו של אנליל, והגיבור שליחו אישמה-דגן. אישמה דגן עצמו מוצג לעיתים כבנו של אנליל. מלבד השיקום הפיסי של העיר חל גם שיקום פולחני, וטקסי ה-me החשובים שבים על כנם. (167–171). אישמה-דגן מוצג כרועו הנאמן והאהוב של אנליל אשר ישיב את קיצבת הקורבנות היומית לפולחנו של אנליל ויעמוד בתפילה (172–175).
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 7

חלק זה ממשיך את תימת הבניה המחודשת של ניפור ומקדשיה, את אכלוסה מחדש ואת השיבה האלוהית אליה. נינליל, זוגתו של אנליל, לוקחת חלק בשינוי מצב רוחו של אנליל (186) ומבקשת על העיר, וגם העיר עצמה מפצירה בו (187). לאחר שאנליל שוקל את הדבר (189) הוא פוסק לטובת שיקומה של ניפור. המקדשים השונים בעיר הולכים ונבנים ואנליל ונינליל שבים לשכון בהם. מובעת הבטחה לשלטון ארוך שנים (199–200). עמה של ניפור שב אליה מן הגלות ומשפחות מתאחדות שוב (207–208). הכירוגו מסתיים בהצהרה חגיגית: "מקדשי ניפור, אנליל ההר הגדול שב אליהם" (210).
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 8

חלק זה מרחיב את תהליך השיקום מניפור לשאר ערי המדינות בשומר ובאכד. בכירוגו זה ישנו שימוש רב ברשימות של ערים שומריות, מקדשים, ואלים השבים אליהם. אל אנליל מצטרפים האלים הבכירים האחרים: אן (An, אל השמיים), אנכי ונינמח (Ninmah, האלה האם) אשר ביחד עם אנליל מרכיבים את מועצת האלים הגבוהה, וביחד הם מבטיחים אריכות ימים לשלטון הנוכחי של שושלת איסין (236–237). האנטיפון בסופו של חלק זה מסכם: "אן, אנליל, אנכי ונינמח ציוו (על שיקום האזור כולו)" (245).
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 9

כירוגו קצר זה מתאר את יום גאולת הארץ היום בו התהפך גורלה של ניפור לטובה.
ראה עתה, אנליל תיקן יום טוב לארץ

היום בו ניפור תזקוף קומתה לשמים, הנה כבר ציווה
ביום טוב זה יתחדשו המקדשים (249–250), שומר ואכד יתרחבו (251), בתיהם יבנו ומחסניהם יתמלאו (252), הזרעים ינבטו והחי יוליד (253), תושבי ניפור יפרו וירבו (254–258) והמשפט והצדק ישובו לארץ (261). מבחינה צורנית, שורותיו של כירוגו זה מתאפיינות במבנה נוסחתי החוזר על עצמו. ומכאן והלאה ניפסק השימוש באנטיפון אשר סגר כל כירוגו בקינה עד כה, וזאת מכיוון שהאווירה ביצירה השתנתה לחלוטין והפכה להמנון מלכותי.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 10

חלק זה מציג את התוצאות של התהפכות הגורל של ניפור לטובה של אותו יום המתואר בכירוגו הקודם. גם כאן יש שימוש בטכניקה בה מוצג המצב בעבר, הפעם החורבן, אל מול הווה בו דברים שבים לקדמותם. "האדונים אשר קובעים הגורלות בעצמם ציוו על חזרתם למקומם" (274). שוב מודגשת חשיבותו של אישמה-דגן (276) אשר מצווה לטהר את המזון והמים (277), לטהר ולכונן מחדש את טקסי הפולחן (278) ולהשיב את הקורבן היומי לאלים (281). ייתכן וציוויו אלו של אישמה-דגן הם מעין הכנה לטקס שיתואר בכירוגו 12.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 11

חלק זה מתאר מציאות אוטופית בה מתקיים סדר חברתי מופתי בו כל אחד מכיר במקומו, בנים מכבדים את אבותם (284), הענווה ממלאת את הארץ (285), מעשים טובי נעשים (288), יש חופש תנועה (290a), תרבות דיבור (291a) כל זאת על פי ציוויו הבילתי חוזר של אנליל (294). גם כאן בולט המבנה הנוסחתי של הפסוקים ויש זיקה אל יום הגאולה המוזכר כבר בכירוגו 9.
מבנה הקינה ותוכנה > כירוגו 12

החלק השנים עשר והאחרון בקינה עוסק בעיקר בחידוש הטקסים ובחזרת עבודת הפולחן לקדמותה. אנליל מלא הרחמים (297) מקדש מחדש את הטקסים שחוללו (300) ומטהר את הזיקורת (301). במרכז הטקס עומד אישמה-דגן, המלך בעצמו, בתפילה (304), תפילתו מתקבלת אצל אנליל (307) אשר שואב הנאה ממילותיו של אישמה-דגן (308). הקינה ממשיכה בתיאור אדיקותו הדתית של אישמה-דגן (309–313) ובשכר שבצידה – ההבטחה לשלטון ארוך ומשגשג של אישמה-דגן (314–318). כפי שכבר הוזכר, הצגת אישמה-דגן כשליח האלים הפועל לריצויים והשומר על המסורת הדתית של שומר, היא מגמת הקינה כולה. הקינה מסתיימת בהבטחת הנצחיות הטקסים הפולחניים והתשורות לאנליל.
סוגת קינות הערים השומריות > היבטים ספרותיים וצורניים

אחד המוטיבים המעניינים בקינות הערים השומריות הוא תפקידה של האלה המקוננת, המתחננת להצלת העיר. קינת ניפור שונה בעניין זה משאר הקינות בכך שחסרה בה אלה מקוננת. אמנם נינליל (זוגתו של אנליל שגם לה היה מקדש בניפור) מופיעה או נרמזת כבר בכירוגו הראשון: "מתי גבירתה, האלה, תבקש בעבורה?" (שורה 31). גם באנטיפון הראשון, השבור ברובו, מופיע שמה של נינליל. וכן בשורה 186: "האמא הנכבדה, נינליל, אשר התחננה בתפילה שם". אלא שסצנת התפילה והתחנונים של האלה, שבקינות אחרות תופסת מקום חשוב, אינה מופיעה כלל בקינת ניפור. גם במקרה האחרון בו מופיעה נינליל, עוברת הקינה מיד אל חומת העיר, שבפיה שם המחבר את הבקשה לייצב ולחזק את ניפור הרעועה (187). עובדה זו מעניינת משום שבכירוגו הרביעי העיר עצמה, ניפור, היא המקוננת, ולפי אחד הפירושים ניפור עצמה היא זאת שנשלחת אל אנליל, בכירוגו החמישי, כדי להתחנן בפניו שיביט עליה בחסד ויחזיר שכינתו לתוכה (ראו כירוגו 5). אם נקבל פירוש זה ייתכן לומר שהעיר ניפור עצמה ממלאת בקינה זו את מקומה של האלה המקוננת.
שינוי דוברים או שינוי זווית הראייה היא טכניקה ספרותית שנועדה להשמיע קול נוסף וכן לחזור על הדברים הקשים ולהדגישם. הדוגמה לעיל של המעבר בכירוגו הרביעי אל העיר המקוננת על עצמה, מאפשרת חזרה על המוטיבים המרכזים בקינה, ואף נותנת את זווית הראייה ה"אישית" של העיר על עצמה ובה בעת את הסתכלותה החיצונית על סבל עמה:
עמי אשר ליבו נקרע בדרך המרה (שורה 125)
הניגוד בין העיר בשגשוגה לבין מצבה היום נועד להעצים את תחושת האובדן.
איכה הפכה שוממה הקריה הנאמנה (שורה 12)

מחמדיה היקרים חוללו (שורה 13)

מלב העיר נעלמה בינה

היכן שהאנונה (מועצת האלים) נתנה עצתה

באובשוכינה (Ubshuwukkina) מקום המשפט

כבר לא מחליטים משפט וצדק אין (שורות 18–21)

המקדש הגדול אשר קולו נשמע למרחקים

כמו שממה ריקה, איש לא נכנס (שורות 32–33)
חזרה על מילים המביעות צער ואבלות כמו "אבוי", "הוי עירי", וכן שאלות ללא מענה כמו "איך", "איכה" או "עד מתי", הם מוטיבים לשוניים המאפיינים קינות אלו וקינות בכלל.
לקריאה נוספת

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
נילי סמט, "קינות הערים השומריות ומגילת איכה: לקראת מחקר תאולוגי משווה", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כא (תשע"ב), עמ' 95–110
שמואל נח קרמר, ההיסטוריה מתחילה בשומר; המתרגם: נחמן בן עמי; המהדיר: רפאל גבעון, מרחביה: ספרית פועלים, 1960.
ש. שפרה ויעקב קליין (עורכים ומבארים), בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, תל אביב: עם עובד, תשנ"ז 1996.
Lament For NIPPUR, The Electronic Text Corpus of Sumerian Literature ETCSL project
S. Tinney, The NIPPUR Lament – Royal Rhetoric and Divine Legitimation in the Reign of Isme-Dagan of Isin, University of Pennsylvania Museum, 1996
N. Samet, The Lamentation Over the Destruction of Ur – A Revised Edition (PhD dissertation), Ramat-Gan 2009
J. Black, G. Cunningham, E. Robson, G. Zolyomi, The Literature of Ancient Sumer, Oxford University Press, 2004
S.N. Kramer, Lamentation Over the Destruction of Ur, Chicago 1940
P. Michalowski, The Lamentation Over the Destruction of Sumer and Ur, Eisenbrauns, 1989
J.S Cooper, "Genre, Gender and The Sumerian Lamentations", JCS 58 2006, 39-47
D.L Petter, The Book of Ezekiel: Patterned After a Mesopotamian City Lament (PhD dissertation), Toronto 2009
S.N Kramer, Sumerian Mythology, Philadelphia 1944 revised 1961
קודקס סרפיניאנוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לואיג'י סרפיני
 שפת המקור:  לא מפוענחת
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1981 
 מספר עמודים:  367 
 
קודקס סרפיניאנוס (Codex Seraphinianus) היא אנציקלופדיה מאוירת של עולמות מדומיינים, שפורסמה בשנת 1981, על ידי לואיג'י סרפיני, אדריכל, מאייר ומעצב תעשייתי איטלקי. אורך הספר הוא כ-360 דפים והוא כתוב באלפבית בלתי מובן.
אודות

הספר הוא מעיין אנציקלופדיה מצוירת, הכוללת איורים מוזרים של בעלי חיים, צמחייה, אנטומיה ומכונות, פרי דמיונו של המחבר. הקודקס לעיתים הוזכר כבעל מאפיינים דומים לכתב יד וויניץ', ולעבודותיהם של אמ.סי. אשר והירונימוס בוש.
האלפבית שבו הספר נכתב טרם פוענח, למרות שבלשנים שונים ניסו לנתח ולפצח את הצופן שבו הוא כתוב. בנוסף, לא ידוע כלל האם הכתב אכן יוצר מילים בעלות משמעות. הכתב נראה כמו שיטת אלפבית בעלת מראה מערבי, הכתובה משמאל לימין בשורה, בעלת אותיות גדולות ואותיות קטנות. חלק מהאותיות מופיעות רק בתחילת או בסוף מילים (סממן שמופיע בדרך כלל  בשפות שמיות). שיטת המספור של הדפים פוענחה בנפרד על ידי אלן ושסלר ואיוון דרצ'נסקי.
בהרצאה שנתן סרפיני בשנת 2009, אמר שאין משמעות לכתב שבקודקס.
תוכן

הספר מחולק ל-11 פרקים, המחולקים לשני חלקים, הראשון עוסק בעולם הטבע והשני באספקטים השונים של עולם האדם. הפרקים עוסקים בנושאים הבאים:
עולם הצומח. כולל איורי פרחים משונים ועצים.
עולם החי. כולל איורי חיות, כמו דומי סוס, היפופוטם וקרנף.
יצורים דו-רגליים.
מה שנראה כמו פיזיקה וכימיה.
מכונות משונות ורכבים.
נושאים הקשורים לאדם כמו ביולוגיה, מין וכו'.
היסטוריה. כולל איורי בני אדם ודומי-אדם מפורסמים, כולל שנות לידה ופטירה, וכן סצנות היסטוריות בעלות חשיבות.
היסטוריה של הכתב של הקודקס.
אוכל, מנהגי אכילה ומזון.
משחקים שונים, כולל משחקי קופסה ומשחקי קלפים, וכן ספורט אתלטי.
ארכיטקטורה.
ראו גם

כתב יד וויניץ'
אריה רפפורט

| --- | --- |

אריה רפפורט (מימין) עם אחיו, נובמבר 2013
 לידה:  1937 רעננה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  18 בינואר 2017 (בגיל 80 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב, ידיעות אחרונות 
 
אריה רפפורט (1937 – 18 בינואר 2017) היה עיתונאי והיסטוריון ישראלי, שתיעד בספרים ובבלוג את תולדות קבוצת הכדורגל של הפועל באר שבע.
ביוגרפיה

נולד ברעננה בשנת 1937 לפרידה (לבית שוגאל), חלוצה שעלתה ארצה ב-1935 לאחר מחנה הכשרה במולדתה, לטביה, וליצחק, דוור בתקופת המנדט הבריטי, מנהל במרכזיית הטלפונים ברעננה עם קום המדינה וכתב בעיתוני הספורט של התקופה. בסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, אמור היה לצאת עם אימו לביקור היכרות עם משפחת האם בלטביה, אך רוחות המלחמה שכבר החלו לנשב, גרמו לביטול דרכוני היציאה על ידי השלטונות הבריטים ובדיעבד למניעת הפיכת המסע המשפחתי לסוג של "כרטיס בכיוון אחד", שכן משפחת האם הושמדה בבור הריגה ב-1941. היה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים. ב-1955, כחלוץ בקבוצת הכדורגל של הפועל רעננה, היה שותף לעלייתה הראשונה לליגת המשנה. את מרבית שירותו הצבאי עשה בפלוגת הקשר המוצנחת הראשונה, בין השנים 1955–1957, רובן תחת פיקודו של אורי גורן. בין השאר השתתף רפפורט בפעולות התגמול של הצנחנים במבצעי כנרת, (דצמבר 1955), ג'ראנדל, אל-ראווה וקלקיליה. בשלהי 1956 השתתף במבצע סיני. על אובדן ההזדמנות לזכות ברקע אדום, בשלהי מבצע זה, הוא מספר בסיפרו "בין רעננה לבאר שבע": " צניחה קרבית היא חלומו של כל צנחן... בעודנו במחנה בית ליד התבקשו כמה חיילים ממחלקת הקשר של יחידת הצנחנים 202 ואני בתוכם, להכין את עצמנו כדי להצטרף לכח שאמור היה לצנוח בשארם-אל-שייך. ... הספקנו כבר לארוז ציוד, ולצעוד לעבר כבש המטוס, אלא שאז התבשרנו ששארם אל-שייך נכבשה על ידי חטיבה 9 של השריון, בליווי אווירי צמוד, בסיומו של מסע חתחתים ארוך ומלא תעוזה, בדרך לא דרך, כשהם נעזרים בסיום על ידי הצנחנים. ההודעה הייתה משמחת כשלעצמה במישור הלאומי, אבל לא כל כך מבחינתנו באופן אישי, כי בגלל הכניעה החמצנו הזדמנות שלא תחזור, לזכות ברקע הנכסף". ב־1960 נישא לסימה (לבית אטיאס) והזוג עבר להתגורר בבאר שבע. לזוג שלושה ילדים. בתם היא (סגן-אלוף בדי') ורד לזר, ששימשה בין השאר כמפקדת מרכז הכשרה לטירוניות של בה"ד 12. בנם הצעיר, עמיר רפפורט, היה הכתב הצבאי של ידיעות אחרונות ועוד. אחיו הצעיר של אריה, אבינועם פורת, הוא כתב בכיר במדור הספורט של ידיעות אחרונות.
כתיבה ופרסום

בין השנים 1957–1977 שימש רפפורט כאלחוטן במשטרה, כשבחלק מהתקופה (1966–1987) שימש במקביל ככתב לענייני ספורט של מעריב בדרום. בתוך כך סיקר את שתי האליפויות הרצופות של הפועל באר שבע של 1975, 1976. באמצע 1977 שימש כתב של המקומון שבע, ובשלהי אותה שנה נמנה עם צוות ההקמה של השבועון כל-בי באר שבע והנגב. ב-1979 שימש במקביל גם ככתב לעניינים כלליים של מעריב, כולל סיקור ביקורו של הנשיא סאדאת בבאר שבע, בחודש מאי, לצידו של ירון אנוש. בספטמבר אותה שנה "העביר את הפיקוד" בתחום לעיתונאי צעיר, בוקי נאה. בעונת 1978/79 של הפועל באר שבע בליגה הבכירה, סיקר אותה בכתבות גם בגלי צה"ל.
ב-1988 הצטרף לצוות כתבי הספורט של ידיעות אחרונות. בשנת 2001 זכה רפפורט באות יקיר באר שבע, בזכות תרומתו לחברה ולקהילה, כולל ספרו הראשון, "ארבעים שנות ספורט בנגב". בתחילת שנות התשעים, עם תחילת גל העלייה מברית המועצות לשעבר, הוא למד רוסית והשתמש בה כדי לסייע בהתנדבות לעולים חדשים. הוא הוביל להפיכתו של בי"ס נטוש בצפון שכונת ד' לאולם ספורט משופץ המשמש מאות ילדים בענף ההיאבקות החופשית.
ביוני 2013 פתח רפפורט בלוג בשם "אריה רפפורט ההיסטוריון", שעסק בתחום הספורט ובעניינים אחרים.
נפטר בבאר שבע ב-18 בינואר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעיר.
פרסומיו

ארבעים שנות ספורט בנגב (1989)
פרק הספורט של הספר אל הנגב-חמישים שנות הישגים בבאר שבע ובנגב (יחד עם העיתונאי משה ניר), בעריכתו של העיתונאי צביקה אלוש (1998)
בין רעננה לבאר שבע (2007)
ההיסטוריון הלקט-שישים שנות ספורט בנגב (2012)
הערות שוליים

↑  ynet ספורט, "אלופים" - תולדות הפועל באר שבע בספר חדש, באתר ynet, 4 בספטמבר 2018
↑  ynet ספורט, אריה רפפורט הלך לעולמו, באתר ynet, 18 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433163905171  VIAF: 24148874365149620625   WorldCat (עם VIAF): 24148874365149620625 
תמונה שצילם אריה רפפורט: הפועל באר שבע ב-1970
סשה גריי

| --- | --- |

גריי בטקס פרסי ה-AVN לשנת 2010
 לידה:  14 במרץ 1988 (בת 36) נורת' היילנדס, ארצות הברית 
 שם במה:  סשה גריי / אנה קארינה
 שם לידה:  Marina Ann Hantzis 
 סוגה מועדפת:  מוזיקה תעשייתית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  2006–2011 (כ־5 שנים) 
 מקום לימודים:  מכללת סקרמנטו  תיכון סקרמנטו צ'ארטר 
 בן או בת זוג:  Ian Cinnamon (2005–2012)  דייב נבארו  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס שחקנית השנה של AVN (2008)  פרס FAME (2010)  Penthouse Pet (יולי 2007)  Fleshbot Awards (2009)  פרס AVN  פרס XRCO  פרס XBIZ (2010)  פרס AFWG (2007)  היכל התהילה של XRCO (2023) 
 https://sashagrey.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גריי, 2009
מרינה אן האנציס (באנגלית: Marina Ann Hantzis; ב-14 במרץ 1988), המוכרת בשם הבמה סשה גריי (Sasha Grey), היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מדבבת, דוגמנית, סופרת ומוזיקאית אמריקאית. שחקנית פורנוגרפיה לשעבר מהידועות בעולם. במהלך קריירת סרטי המבוגרים שלה זכתה בשלל פרסים, כולל פרס "שחקנית השנה" בטקס פרסי ה-AVN לשנת 2008.