חואן ד'אריינסו
ביוגרפיה > התזמורת והסגנון שלו

אחר כך חבר ד'אריינסו לתזמורות נוספות ובשנת 1928 הקים תזמורת טנגו משל עצמו – Juan D’Arienzo y su Orquesta Típica, שנשארה עד ימינו אחת מתזמורות הטנגו הפופולריות והאהובות. בלט בה נגן הבנדונאון פרנסיסקו פירונטינו. החל משנת 1934 הופיע באופן קבוע בקברט "שאנטקלר" של אנחל סנצ'ס קארניו (שכונה "הנסיך הקובני") ששכן ברחוב פאראנה, לא רחוק מאוונידה קוריינטס. החל מ-1935, עם העסקתו של הפסנתרן הידוע רודולפו ביאג'י, התחיל ד'אריינסו לפתח סגנון חדש ישן תוך חזרה מן המקצב 4/8 למקצב המהיר של הטנגואים הישנים: 2/4.
נוצר איפוא פער בין עיבודיו הרעננים לסגנונם של מוזיקאי טנגו אחרים כמו פרנסיסקו קנארו, פרנסיסקו לומוטו וחוליו דה קארו כשד'אריינסו החזיר את הטנגו לזירת הריקודים ולדור הצעיר. בגלל עיבודיו הקצביים וסטקאטיים האלה שבהם לפסנתר ניתן מקום מכובד, כונה ד'אריינסו "מלך המקצבים" (El Rey del Compás). כינוי זה
הודבק לו בהקלטה משנת 1941 במועדון "שאנטקלר".
ב-1949 הסביר את גישתו כך:
בעיני, הטנגו הוא מעל הכל מקצב, מרץ, עוצמה ואופי. הטנגו המוקדם, זה של הגוארדיה הישנה (guardia vieja) היו לו כל אלה ואל לנו לאבד את זה לעולם.
...התזמורת, המנגנת אותו, אינה צריכה להידחף אחורה על מנת למקד את האורות על הזמר בלבד. הקול האנושי אינו צריך להיות יותר מכלי נוסף בתזמורת. להקריב הכל למען הזמר, הכוכב, זו טעות... גאוותי הגדולה היא שתרמתי לתחיית המוזיקה העממית שלנו
(ראיון אצל אנדרס מוניוס, 1949)
הייתה זו תגובת נגד ל"עידן הגוארדיה החדשה" של זמרים כמו קרלוס גרדל, מאיסאני, קירוגה, קורסיני, מגאלדי, מרסדס סימונה, אדה פלקון, צ'רלו שבו הדגש היה על הזמר הסולן וזמרתו.
ד'אריינסו החזיר לרפרטואר גם ריקודי טנגו כליים נטו מלפני שנת 1915 כמו Independencia, Hotel Victoria, Don Juan, את הוואלס Desde el alma, טנגואים נוספים של פעם כמו Tinta verde, Francia, "Sábado inglés", "De pura cepa", "9 de julio", "Penas de amor"¿Dónde toca su orquesta? וכו'.
פרט למועדון שנטקלר, ניתן היה לראות את תזמורתו בשכונות, במסיבות ריקודים ("ביילונגוס") שבמועדוני ספורט וכו'.
שנות ה-40 נחשבות ל"תקופת זהב" של מוזיקת הטנגו, שבה לצד ד'אריינסו, הצטיינו מוזיקאים כמו אניבל טרוילו, אוסוולדו פולייסה, אוסוולדו פרסדו, פרנסיסקו קנארו ואחרים.
בשנים 1940–1944 הזמר הסולן של תזמורת ד'אריינסו היה הקטור מאורה, יליד פלרמו.
בשנות ה-1950 היה הרפרטואר שלו דל למדי, וכלל ריקודים הנחשבים פחות מוצלחים, תוקפנים והמוניים כמו
"El nene del Abasto", "El hipo" ו "Chichipía".
גם בסביבות שנת 1960 חיפש חואן ד'אריינסו ליצור סגנון חדש של טאנגו קלאסי. הוא הקים יחד עם אניבל טרוילו (בנדונאון, פרנסיסקו קנארו (כנור), אוסוולדו פוייזה (פסנתר) ואוסוולדו פרסדו (בנדונאון) את "חמישיית הזהב" - Quinteto de Oro (קינטטו ד'אורו) שאכן השפיעה על התחדשות מוזיקת הטאנגו.
חואן ד'אריינסו הקליט מאות ריקודי טנגו, מילונגה וואלסים.
ההקלטה הראשונה שלו הייתה של Esta noche me emborracho עם הסולן קרלוס דאנטה, אולם להיט הלהיטים שלו היה בזמנו עיבודו לטנגו La cumparsita של המלחין האורוגוואי חרארדו מאטוס רודריגס. גרסתו של ד'אריינסו נמכרה בשני מיליון עותקים. ד'אריינסו הקליט אותו שבע פעמים: ב-1928 עם הזמר קרלוס דאנטה, ב-1929 עם הזמרת רקל נוטאר (שתיהן בחברת אלקטרה) וחמש האחרות בביצוע תזמורתי (1937, 1943, 1951,1963, 1971 בחברת RCA Victor).
את המילונגה "La Puñalada" שבגרסתו זכתה גם כן בפופולריות רבה, הקליט ארבע פעמים ובמקצב מהיר במיוחד:ב-1937, 1943, 1951, 1963.
אחרי מותו בשנת 1976 בבואנוס איירס הובא לקבורה בבית הקברות לה צ'קריטה (אנ') בעיר.
חואן ד'אריינסו היה נשוי למאורה.