stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבת הנח"ל במלחמת חרבות ברזל
התמרון הקרקעי > השליטה במסדרון נצרים > הקרב בזייתון

ב-20 בפברואר כחלק מהבצע האוגדתי של אוגדה 162, צוות הקרב של החטיבה יחד עם צוות הקרב של חטיבה 401 חזר לשכונת זייתון בה כוחות צה"ל פעלו בתחילת התמרון, לצורך "טיפול" ביעדי הטרור. הכוחות חיסלו מאות מחבלים ועצרו עשרות מחבלים לצורכי חקירה. בנוסף, בפשיטות יזומות על יעדי הטרור אותרו אמצעי לחימה רבים.
צוות הקרב של החטיבה פשט והשמיד מחרטות ואתרים לייצור אמל״ח, וגם שתי מנהרות תת-קרקעיות שאותרו בשלב הקודם של התמרון אך לא הושמדו סופית. ב-26 בפברואר הושלמה השמדת תוואי מנהרה בין-חטיבתית, שקישר בין העיר עזה למחנות המרכז. התוואי עבר גם מתחת מתחמים אזרחיים, כמו בית החולים הטורקי ואוניברסיטת אל-אסראא'. לוחמי החטיבה חוו התנגדות רבה, קרבות קשים וחוליות רבות של מחבלים שיצאו להילחם. עשרות מחבלים חוסלו בקרבות.
במהלך הקרבות נתקל כוח של גדוד 932 מטווח קרוב עם מחבלים באחת מסמטאות השכונה, במהלכם נהרג לוחם גדוד 932 סמ"ר אברהם אובגן.
ב-9 במאי 2024 פתחה אוגדה 99 במבצע בשכונת זייתון. כוח של חטיבת הנח"ל פעל תחת האוגדה, במקביל לכוחות אחרים שלה שפעלו בקרב רפיח. הכוחות פשטו על תשתיות טרור במרחב, חיסלו מספר מחבלים מהאוויר והקרקע, איתרו אמצעי לחימה ואמצעים מודיעיניים של ארגון הטרור חמאס והשמידו יחד עם מכלול האש החטיבתי תשתיות טרור של הארגון. במהלך הקרבות התפוצץ מטען על כוח לוחמים של גדוד 931, וחמישה לוחמים נהרגו. הכוח שנפגע היה בדרכו אל היעד, מתחם בתי ספר שבו הסתתרו מחבלים רבים, כאשר החיילים נפגעו משני פיצוצים עזים ככל הנראה כתוצאה מזירת מטענים, בזמן שחצו סמטה בשכונת זייתון. כתוצאה מכך נהרגו סמל איתי לבני, סמל יוסף דסה, סמל ארימאס מקוריאו, סמל דניאל לוי, וסמ"ר אריאל צים. באירוע נפצע באורח קשה גם קצין לוחם בגדוד.
התמרון הקרקעי > השליטה במסדרון נצרים > פעילות בבית חולים שיפא

ב-18 במרץ 2024, צה"ל הכריז על מבצע "ניתוח מקומי", שמטרתו לכבוש בשנית את בית החולים ולטהרו ממחבלים ותשתיות טרור. במבצע לקח חלק גדוד 932 של חטיבת הנח"ל. כמו כן, פורסם שסיירת הנח"ל לקחו חלק במבצע. במהלך חילופי אש שהתרחשו מחוץ לבית החולים שיפא, במהלך פעילות הפשיטה של כוחות צה"ל על מפקדת הטרור בתוך בית החולים נהרג לוחם גדוד 932 סמ"ר מתן וינוגרדוב. ב-23 במרץ 2024 במהלך לחימה בשטח בית החולים ולאחר היתקלות עם מחבלי חמאס נהרג לוחם גדוד 932 של החטיבה סמ"ר ליאור רביב.
התמרון הקרקעי > השליטה במסדרון נצרים > הקרב בנוסיראת

ב-11 באפריל 2024, פורסם כי צה"ל החל בפעולה במחנה הפליטים נוסייראת שבמרכז רצועת עזה. בהודעת צה"ל נאמר כי אוגדה 162 החלה במהלך הלילה במבצע ממוקד במרכז הרצועה.
ב-14 באפריל פורסם כי כוחות צה"ל בפיקוד חטיבה 401 הקימו גשר הנדסי לחציית נחל הבשור, העובר בתוך רצועת עזה, במסגרת המבצע ולצורך תקיפת יעדים בעברו השני של הנחל. כמו כן פורסם כי צק"ח הנח"ל פעל במרחב והשמיד מחבלים באמצעים מדויקים, במקביל לאחיזתו במסדרון נצרים והפעולות השגרתיות במרחב.
התמרון הקרקעי > קרב רפיח > תקופת ההמתנה

ב-5 במאי 2024 בשעה 14:00 ירו מחבלי חמאס מתוך שטח רפיח 14 רקטות ופצצות מרגמה אל עבר מחנה אמיתי הסמוך לכרם שלום. שניים מהפצמ"רים גרמו לפגיעות בלוחמים. לוחמים שנפגעו היו במשימת אבטחה - שמירה על הציוד של הכוחות, ציוד שהווכן לקראת הכניסה המתוכננת לרפיח. כתוצאה מהמטח נהרגו שני לוחמי גדוד 931 של החטיבה סמ"ר טל שביט וסמל מיכאל רוזל. בנוסף נפצעו עוד 3 לוחמים נוספים של הגדוד באורח קשה עוד 9 לוחמים נפצעו באורח בינוני.
התמרון הקרקעי > קרב רפיח > הקרב

ב-22 במאי הודיע דובר צה"ל כי כוחות צוות הקרב של חטיבת הנח"ל הצטרפו לאוגדה 162 במבצע ברפיח; במהלך הלילה, החל צק"ח הנח"ל לפעול התקפית ברפיח, הכוחות פשטו על יעדי טרור במרחב שכונת 'ברזיל' ובמרחב 'שבורה'.
לפי דובר צה"ל, עד 22 ביולי חטיבת הנח"ל ביצעה ארבעה מבצעים חטיבתיים בשכונות שונות ברפיח, בהם חיסלה 150 מחבלים והחרימה 400 אמצעי לחימה. לדברי המח"ט יאיר צוקרמן, ברפיח נמצאו כמות גדולה של בתים ממולכדים שמצולמים במצלמות רוורס, ולכן הרסו הכוחות מבנים רבים בקרבתם. כמו כן מספר הפירים שנמצאו באזור ציר פילדלפי היה הגדול ביותר שבו נתקלו כוחות החטיבה. רוב המחבלים פעלו דרך מערך המנהרות ולא שהו מעל פני הקרקע, ולכן המאמץ העיקרי היה השמדת תוואי המנהרות, אך תוך כדי ההשמדה נתקלו הכוחות באש נ"ט וצלפים.
ב-28 במאי גדוד 50 של החטיבה, יצא להתקפה על מתחם של חמאס, שממנו בוצע ירי נ"ט על כוחות צה"ל בימים האחרונים. המתחם ממוקם במזרח רפיח, סמוך למעבר רפיח. במתחם יש מרפאה, ובסמוך אליה בית ספר, והכוחות פשטו על המתחם כדי לטהר אותו ממחבלים. כשהכוח נכנס לאחד המבנים – התפוצץ מטען רב עוצמה, כתוצאה מכך נהרגו שלושה לוחמי גדוד 50 – סמ"ר אמיר גלילוב, סמ"ר אורי בר אור, וסמ"ר עידו אפל. בנוסף לכך, באותו אירוע נפצעו 5 לוחמי גדוד נוספים.
ב-16 ביוני במהלך פעילות לאיתור מנהרות ברפיח, התפוצץ מטען בפיר מנהרה ממולכד על כוח לוחמים של סיירת הנח"ל. כתוצאה מכך, נהרג לוחם הסיירת סמ"ר צור אברהם.
ב-27 ביוני כוח של גדוד 931 שהה בבית ברפיח. בעת השהיה צלף של חמאס פגע והרג את סמל אייל שיינס לוחם בגדוד 931 של החטיבה בעת ששמר על חלון הבית.
ב-1 ביולי במהלך פעולות לאיתור פירי מנהרות פעל כוח של מחלקת הלת"ק של פלוגת החוד 931 במהלך הפעילות התפוצץ מטען על הכוח מתוך פיר מנהרה כתוצאה מהמטען נהרג סמל אורי חדד לוחם גדוד 931.
ב-22 ביולי דיווח צה"ל שב-4 מבצעים חטיבתיים של צק"ח הנח"ל ברפיח נהרגו 150 מחבלים והוחרמו כ-400 אמצעי לחימה.
ב-27 באוגוסט פעל גדוד 932 של חטיבת הנח"ל במרחב רפיח, ולאחר היתקלות בקרב אש מול מחבלים נהרג סמ"ר עמית פרידמן, בנו של אסף פרידמן מנהל ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
ב-21 באוגוסט הכריז שר הביטחון גלנט כי חטיבת רפיח הוכרעה על ידי אוגדה 162. מכון ISW פרסם דו"ח שבו הוא מאשש את הכרזת גלנט, לפי מספר התקיפות לאורך חודש אוגוסט ולפי אופיין.
ב-6 באוקטובר פורסם כי אוגדה 162 התחילה מבצע נוסף בג'באליה, לאחר שעזבה את רפיח וציר פילדלפי, ומסרה את אחריות הגזרה לאוגדת עזה. גם בשלב זה נשארה חטיבת הנח"ל חודשים רבים במרחב רפיח, תחת פיקוד אוגדת עזה, ושלטה בציר פילדלפי ובמרחב העיר כולה.
התמרון הקרקעי > בית חאנון

בסוף דצמבר 2024 העבירה החטיבה את אחריות גיזרת רפיח לחטיבת קרייתי, שתיהן תחת אוגדת עזה, והחלה במבצע באזור בית חאנון, העיירה היחידה בצפון הרצועה שלא טופלה במסגרת קרב ג'באליה השלישי. כבכל הקרבות ברצועה, כוחות החטיבה איתרו אמל"ח רב והשמידו תשתיות אויב.
ב-6 בינואר 2025, במהלך חילופי אש כבדים בבית חאנון בין לוחמי פלוגת החוד של גדוד 932 של החטיבה לבין מחבלי חמאס, ולאחר שטיל נ"ט פגע בכוח, נהרגו מפקד הפלוגה רס״ן דביר ציון רווח וכן סגנו סרן איתן ישראל שכנזי ולוחם נוסף. כמו כן נפצעו באורח קשה שני לוחמים נוספים מגדוד 932.
באותו היום במתחם אחר בבית חאנון, במהלך פעילות של כוח סיירת הנח״ל במרחב, הכוח הותקל בחילופי אש כבדים עם מחבלי חמאס. כתוצאה מכך נהרג סמ״ר עידו שמיח סמל צוות בסיירת הנח״ל. באותה תקרית נפצע באורח קשה גם לוחם נוסף של הסיירת.
ב-11 בינואר 2025 נהרגו מפיצוץ מטען חבלה רב-עוצמה ארבעה מלוחמי כוח חפ"ק של סגן החטיבה, שהורכב מלוחמי גדוד 931 ונסע בציר מינהלתי בבית חאנון. בתקרית נהרגו סמ"ר דנילה דיאקוב, סמל יהב מעיין, וסמל אליאב אסטיוקאר. בנוסף, בתקרית נפצעו חמישה לוחמים נוספים, בהם שניים באורח קשה.
ב-13 בינואר 2025 פעל כוח של סיירת הנח"ל בבית חאנון. כתוצאה מפיצוץ במבנה וקריסתו נהרגו קצין ו-4 מלוחמי הסיירת ביניהם: סרן יאיר יעקב שושן, סמ"ר יהב הדר, סמ"ר גיא כרמיאל, סמ"ר יואב פפר, וסמ"ר אביאל וויסמן.
ב-19 בינואר 2025 נכנס לתוקף הסכם חמאס–ישראל וכוחות חטיבת הנח"ל יצאו מבית חאנון לאחר 21 ימי לחימה, ומרצועת עזה לאחר שנה וארבעה חודשים של לחימה. ב-20 בינואר קיימה החטיבה טקס זיכרון ל-67 לוחמיה שנפלו במלחמה, החל מהטבח שפתח אותה ועד לעסקת החטופים.
אבדות

מיום מתקפת הפתע ותחילה של מלחמת חרבות ברזל והתמרון הקרקעי ברצועת עזה איבדה החטיבה כ-63 מלוחמיה כאשר (מעודכן ל-13 בינואר 2025):
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| אבדות | גדוד 50 | גדוד 931 | גדוד 932 | סיירת הנח"ל | בא"ח הנח"ל | סה"כ |
| טבח שבעה באוקטובר | 4 | 1 | 0 | 16 | 0 | 21 לוחמים |
| התמרון הקרקעי ברצועת עזה | 5 | 15 | 8 | 12 | 1 | 41 לוחמים |
בין ההרוגים במתקפת הפתע מפקד חטיבת הנח"ל אלוף-משנה יהונתן שטינברג, ומפקד גדוד סיירת נח"ל סא"ל יהונתן (ברנש) צור.
ראו גם

חטיבת גולני במלחמת חרבות ברזל
חטיבת גבעתי במלחמת חרבות ברזל
צ'ארלס טאפר

סר צ'ארלס טאפר (באנגלית: Charles Tupper;‏ 2 ביולי 1821 – 30 באוקטובר 1915) היה אחד מאבות איחוד קנדה. בתוקף תפקידו כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864–1867, הוא הוביל את המושבה להצטרפות לקנדה. בהמשך הוא כיהן כראש ממשלת קנדה, השישי במניין מאז איחוד קנדה. לתפקידו זה הוא הושבע ב-1 במאי 1896, שבעה ימים לאחר פיזור הפרלמנט של קנדה שכיהן אז. בבחירות שנערכו ב-23 ביוני הוא הובס וב-8 ביולי הוא התפטר מתפקידו. נכון להיום, תקופת כהונתו בת ה-69 ימים היא הקצרה ביותר מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם.
טאפר נולד בעיירה אמהרסט שבנובה סקוטיה לאביו, הכומר צ'ארלס טאפר ולאמו מרים לוקהארט. הוא התחנך באקדמיית הורטון שבוולפוויל, נובה סקוטיה, ולמד לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו, שם סיים את לימודיו ב-1843. עד להגיעו לגיל 22 הוא הספיק ליילד 116 תינוקות. הוא עסק ברפואה מעת לעת במהלך הקריירה הפוליטית שלו ושימש כנשיא הראשון של ההתאחדות הרפואית של קנדה. ב-1855 נכנס טאפר לחיים הפוליטיים בנובה סקוטיה כבן חסותו של ג'יימס ויליאם ג'ונסטון. במהלך כהונתו של זה האחרון כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1857–1859 ובין השנים 1863–1864, שימש טאפר כמזכיר המושבה. ב-1864 החליף טאפר את ג'ונסטון כראש הממשלה. בתפקידו זה הקים טאפר את מערכת החינוך הציבורי במושבה. הוא גם פעל להרחיב את רשת הרכבות של נובה סקוטיה כדי לקדם את התעשייה.
החל מ-1860 נמנה טאפר על תומכי איחוד מושבות צפון אמריקה הבריטית. בהאמינו שאיחוד מיידי של כל המושבות הוא צעד אפשרי, הוא הציע ב-1864 את הקמתו של "האיחוד הימי". עם זאת, נציגי פרובינציית קנדה ביקשו שיתאפשר להם להיות נוכחים בפגישה שנערכה בשארלוטטאון לדיון על הקמת האיחוד הימי כדי להגיש הצעה לאיחוד רחב יותר וכך הייתה ועידת שארלוטטאון לראשונה מבין שלוש הוועידות שסללו את הדרך לאיחוד קנדה. טאפר גם ייצג את נובה סקוטיה בשתי הוועידות הנוספות, ועידת קוויבק, שהתקיימה ב-1864 וועידת לונדון שהתקיימה ב-1866. בנובה סקוטיה ארגן טאפר את "מפלגת האיחוד" כדי להתמודד מול "מפלגת האנטי-איחוד" שאורגנה על ידי ג'וזף האו ובסופו של דבר הנהיג את נובה סקוטיה להצטרפות לאיחוד בהצלחה.
בעקבות חקיקתו של "חוק צפון אמריקה הבריטית", שנחקק ב-1867 ושהיווה את הבסיס החוקי לאיחוד, התפטר טאפר מתפקידו כראש ממשלת נובה סקוטיה והחל את הקריירה הפוליטית הפדרלית שלו. הוא שימש במגוון תפקידים בקבינט בהנהגתו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד, כולל נשיא המועצה המלכותית (1870–1872), שר הכנסות הפנים (1872–1873), שר המכס (1873–1874), שר העבודות הציבוריות (1878–1879) ושר הרכבות והתעלות (1879–1884). בתחילה סומן טאפר כיורשו המיועד של מקדונלד, אך עקב דעיכה ביחסים בין השניים, בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 הוא ביקש ממנו להתמנות כנציב העליון (שגריר) של קנדה בלונדון. טאפר התמנה לתפקיד זה ב-1883 וכיהן בו עד 1895, אם כי בין השנים 1887–1888 הוא שימש כשר האוצר במקביל להמשך כהונתו כנציב העליון בלונדון.
ב-1895 קרסה ממשלתו של סר מקנזי בוול על רקע משבר בתי הספר במניטובה. כתוצאה מכך דרשו מספר חברים מובילים במפלגה השמרנית את שובו של טאפר לקנדה כדי שימונה כראש הממשלה במקום בוול. טאפר קיבל את ההצעה ושב לקנדה ובמאי 1896 מונה לתפקיד. זמן קצר לפני השבעתו לתפקיד הוכרז על עריכת בחירות כלליות, שבהם הובסה מפלגתו על ידי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה. טאפר שימש כמנהיג האופוזיציה מיולי 1896 ועד 1900, אז שב ללונדון והתגורר בה עד למותו ב-1915. עם מותו לא נותר בחיים אף אחד מאבות האיחוד. הוא נקבר בהליפקס. ב-2016 הוא נכנס להיכל התהילה הקנדי של הרפואה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

טאפר נולד בעיירה אמהרסט (Amherst) שבנובה סקוטיה, לאביו צ'ארלס טאפר האב ולאמו מרים לאו, לבית לוקהארט. הוא היה צאצא של ריצ'רד וורן, מהאבות העולים שהגיעו לצפון אמריקה במייפלאואר וחתמו על אמנת המייפלאואר. צ'ארלס טאפר האב (1794–1881) היה כומר בכנסייה הבפטיסטית המקומית, מונה לתפקידו זה ב-1817 ובין השנים 1832–1836 שימש כעורך "המגזין הבפטיסטי" (Baptist Magazine). הוא היה בקי מאוד בתנ"ך ופרסם מספר פרסומים בנושא.
החל מ-1837, בהיותו בגיל 16, התחנך צ'ארלס טאפר הצעיר באקדמיית הורטון של וולפוויל, שם הוא למד לטינית, יוונית עתיקה וקצת צרפתית. לאחר שסיים את לימודיו ב-1839 הוא בילה זמן מה בניו ברנזוויק ועסק שם בהוראה, ואז עבר לווינדזור שבנובה סקוטיה ובין השנים 1839–1840 למד שם רפואה עם דר' אבנעזר פיטץ' הרדינג. לאחר שלווה סכום כסף הוא עבר לסקוטלנד והמשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטת אדינבורו וב-1843 קיבל את התואר דוקטור לרפואה. במהלך שהותו באדינבורו נחלשה אמונתו הבפטיסטית ושם הוא שתה לראשונה ויסקי.
ב-1846, בשובו לנובה סקוטיה, הוא ביטל הסדר אירוסים שהיה לו מגיל 17 עם בתו של סוחר עשיר מהליפקס ותחת זאת הוא נשא לאישה את פרנסס מורס, נכדתו של קולונל ג'וזף מורס, ממייסדי אמהרסט. לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות. הילדים חונכו על ברכי דתה של אמם, האנגליקניזם וצ'ארלס ופרנסס ביקרו לעיתים קרובות בכנסייה האנגליקנית, אם כי צ'ארלס ביקר מעת לעת בכנסיות בפטיסטיות. טאפר עסק ברפואה בעיירת מגוריו ופתח שם בית מרקחת.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה

ב-1864 הגיש טאפר הצעת חקיקה שאפתנית בתחום החינוך ויצר מערכת בתי ספר ציבוריים במימון המדינה. ב-1865 הוא הגיש הצעת חוק להטלת מיסוי חובה למימון בתי ספר אלה. בתי הספר הציבוריים הללו היו חילוניים, וכתוצאה מכך מתחו הפרוטסטנטים ביקורת חריפה על טאפר. פרוטסטנטים רבים, במיוחד הבפטיסטים, חשו שטאפר בגד בהם. כדי לשמר את אמונם בו, הוא מינה את איש החינוך הבפטיסטי, תאודור הרדינג ראנד, לתפקיד מפקח החינוך הראשון של נובה סקוטיה. צעד זה עורר דאגה בקרב הקתולים, בהנהגת תומאס-לואיס קונולי, הארכיבישוף של הליפקס, שדרש מימון ממשלתי לבתי הספר הקתוליים. טאפר הגיע עם קונולי לפשרה לפיה בתי הספר הקתוליים יקבלו מימון ממשלתי כל עוד לימודי הדת יערכו לאחר שעות הלימודים.
כדי לקיים את הבטחתו להרחבת רשת הרכבות, מינה טאפר ב-1864 את סנדפורד פלמינג לתפקיד המהנדס הראשי של חברת הרכבות של נובה סקוטיה כדי להרחיב את המסילה מטרורו לפיקטו לנדינג. בינואר 1866 הוא חתם עם פלמינג על חוזה להשלמת הקו לאחר שקצב העבודה של הקבלנים המקומיים היה איטי מדי. אף על פי שהחלטה זו הייתה שנויה במחלוקת, כתוצאה מכך הושלמה סלילת הקו במאי 1867. סלילתו של קו שני, מאנאפוליס רויאל לווינדזור, התנהלה בתחילה באיטיות, אך בסופו של דבר הושלמה ב-1869 על ידי חברה פרטית.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > חלקו של טאפר באיחוד קנדה

במערכת הבחירות של 1859 בנובה סקוטיה לא היה טאפר מעוניין להתחייב לרעיון של איחוד עם שאר מושבות צפון אמריקה הבריטית. בכל אופן, ב-1860 הוא שקל מחדש את עמדתו. טאפר התווה את עמדתו החדשה בהרצאה שקיים בסנט ג'ון, ניו ברנזוויק שכותרתה הייתה: "המצב הפוליטי בצפון אמריקה הבריטית". כותרת זו הייתה מחווה לדוח שהוגש ב-1838 על ידי מי שכיהן אז כמושל פרובינציית קנדה, הלורד דורהם, שנשא כותרת דומה ובהרצאה העריך טאפר את מצבן של המושבות בשני העשורים שחלפו מאז דוח דורהם. אף על פי שטאפר התעניין בהשלכות הכלכליות האפשריות של איחוד עם שאר המושבות, החלק העיקרי של הרצאתו נגע למקומה של צפון אמריקה הבריטית כחלק מהאימפריה הבריטית. לאחר ששוכנע במהלך מסעו ללונדון ב-1858 שהפוליטיקאים הבריטים לא מעוניינים להקדיש תשומת לב למושבות קטנות כמו נובה סקוטיה, טען טאפר שנובה סקוטיה ומושבות אחרות השוכנות על חוף האוקיינוס "לא יוכלו אף פעם לקוות לתפוס עמדה משפיעה או חשיבות אלא רק באמצעות יצירת קשר עם אחותם הגדולה קנדה". לפיכך הציע טאפר ליצור את "אמריקה הבריטית" ש"תשתרע מהאוקיינוס האטלנטי עד האוקיינוס השקט ושתוך כמה שנים תפגין כלפי העולם את קיומו של ארגון רחב ובעל עוצמה, שבו יתקיימו מוסדות בריטיים, שותפות עם בריטניה והלכי רוח בריטיים, הקשורים ללא צל של ספק עם המלוכה הבריטית".
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > ועידת שארלוטטאון

עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861 הביע טאפר את חששו שהאיחוד המנצח יפנה צפונה ויכבוש את מושבות צפון אמריקה הבריטית. חשש זה גרם לו להגביר את מחויבותו לרעיון האיחוד, שאותו הוא ראה כעת כצעד הגנתי חיוני לטובתן של מושבות בריטניה כנגד תוקפנות אמריקאית. מאחר שהוא סבר שאיחוד מלא של המושבות יהיה בלתי אפשרי למשך שנים רבות, הוא הציע תחת זאת ב-28 במרץ 1864 "איחוד ימי" שיאחד את המושבות השוכנות על חוף היום כהכנה לאיחוד צפוי עם פרובינציית קנדה. כינוס ועידה שתדון על האיחוד המוצע של נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד נקבע לספטמבר אותה שנה בשארלוטטאון, בירת אי הנסיך אדוארד.
טאפר הופתע לטובה כאשר ראש ממשלת פרובינציית קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד ביקש שיתאפשר לו להיות נוכח בוועידה. הוועידה, שבראשה ישבו במשותף טאפר עצמו וראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי, קידמה בברכה את הנציגות הקנדית וביקשה מהם להצטרף לוועידה. הוועידה נחלה הצלחה רבה ונוסח בה הסכם עקרוני על איחוד בין ארבע המושבות.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > ועידת קוויבק

ועידת קוויבק התקיימה ב-10 באוקטובר אותה שנה בקוויבק סיטי כהמשך לוועידת שארלוטטון כשניופאונדלנד משמשת בה כמשקיפה. טאפר עמד בראש המשלחת מנובה סקוטיה. הוא תמך בהקמת איחוד בתי המחוקקים של המושבות, כלומר קיומו של פרלמנט אחד בלבד. עם זאת, הנציגים הקנדים צרפתים לוועידה, שהבולטים מבניהם היו ז'ורז'-אטיין קרטייה ואקטור-לואי לנגוון, שהתנגדו בחריפות לרעיון. טאפר הטיל את כל כובד משקלו לקידום הצעתו של מקדונלד לאיחוד פדרלי, שבמסגרתו תמשיך כל אחת מהמושבות לקיים את המועצה המחוקקת שלה, במקביל לרשות מחוקקת מרכזית שתהייה אחראית על נושאים בעלי עניין משותף. טאפר דחף לקיומו של ממשל מרכזי כעדיפות שנייה על פני גוף מחוקק מרכזי בעל סמכויות מוחלשות. הוא חש, בכל אופן, שעל המועצות המחוקקות המקומיות לשמר את היכולת שלהן להטיל מיסוי על משאביהן הטבעיים.
מתוך דאגה לשליטה של פרובינציית קנדה על הפרלמנט המאוחד, הסכים טאפר בסופו של דבר לנוסחה שלפיה הממשלה הפדרלית תשלוט במערכת המכסים בתמורה לסובסידיה בסכום של 80 סנט לשנה לכל אחד מתושבי נובה סקוטיה. העסקה הוכחה בסופו של דבר כבלתי משתלמת עבור נובה סקוטיה, שבאופן היסטורי קיבלה את רוב ההכנסות הממשלתיות שלה מגביית מכסים וכתוצאה מכך היא נכנסה לאיחוד עם גירעון.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > לאחר ועידת קוויבק

אף על פי שבוועידת קוויבק ביצע טאפר ויתורים רבים, הוא סבר שיעלה בידו לשכנע את תושבי נובה סקוטיה שהעסקה תשתלם עבורם. לפיכך הוא היה מופתע כאשר העסקה שהושגה בקוויבק זכתה לביקורת רחבה במושבה. מנהיג האופוזיציה, אדמס ג'ורג' ארצ'יבלד, היה החבר היחיד של המפלגה הליברלית של נובה סקוטיה שתמך באיחוד. ראש הממשלה לשעבר, ג'וזף האו, ארגן כעת את "מפלגת האנטי-איחוד" והדעות נגד האיחוד היו כה חזקים עד שטאפר החליט לדחות את ההצבעה על שאלת האיחוד בשנה שלמה. כעת ארגן טאפר קבוצת תומכי איחוד ל"מפלגת האיחוד" כדי לקדם את הרעיון.
באפריל 1866 השיג טאפר תמיכה של המועצה המחוקקת של נובה סקוטיה באיחוד על ידי הבטחה שבוועידת לונדון הקרבה הוא ידון על מסמך 72 העקרונות.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > ועידת לונדון

ג'וזף האו החל להריץ מערכה בבריטניה לשנות את דעת הקהל שם כנגד האיחוד המוצע. לפיכך, כאשר הגיע טאפר לבריטניה, הוא החל מיד להריץ מערכה נגדית ושיגר עלונים ומכתבים לעורכי העיתונים שסתרו את טענותיו של האו.
אף על פי שטאפר ניסה לדון על מסמך 72 העקרונות כפי שהבטיח, לא עלה בידו להשיג שינויים משמעותיים. השינוי העיקרי היחיד שעליו הוסכם בוועידת לונדון לא היטיב עם נובה סקוטיה – האחריות על תחום הדיג, שעל פי הסכם אמור היה להיות באחריות פדרלית משותפת של הפרובינציות, הפך להיות בתחום אחריותו הבלעדית של הממשל הפדרלי.
ביוגרפיה > ראש ממשלת נובה סקוטיה > סיום המגעים לקראת האיחוד

בעקבות קבלת "חוק צפון אמריקה הבריטית" על ידי הפרלמנט הבריטי לאחר ועידת לונדון, שב טאפר לנובה סקוטיה כדי להתחיל בהכנות לביצוע האיחוד, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 1867 ושלושה ימים אחר כך הוא העביר את ראשות הממשלה להיירם בלנצ'רד.
כאות כבוד לחלק שלקח בתהליך האיחוד הוענק לטאפר ב-1867 התואר עמית מסדר האמבט.
ביוגרפיה > חבר הפרלמנט של קנדה > המאבק במתנגדי האיחוד

הבחירות הראשונות לבית הנבחרים החדש נערכו בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1867. טאפר התמודד מטעם מחוז הבחירה של קמברלנד וניצח. עם זאת, הוא היה המועמד היחיד מבין תומכי האיחוד מנובה סקוטיה שזכה במושב בפרלמנט, כשג'וזף האו ומתנגדי האיחוד זכו בכל שאר מחוזות הבחירה בפרובינציה.
כבעל ברית של מקדונלד ושל המפלגה הליברלית-שמרנית, היה מצופה שטאפר יקבל תפקיד בקבינט הראשון. עם זאת, כאשר נקלע מקדונלד לקשיים בהרכבת הקבינט, פינה טאפר את מקומו לטובת אדוארד קני. טאפר פתח מרפאה באוטווה ונברח כנשיא הראשון של ההתאחדות הרפואית הקנדית, תפקיד בו הוא כיהן עד ל-1870.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1867 בפרובינציה של נובה סקוטיה הובס תומך האיחוד היירם בלנצ'רד על ידי מנהיג מתנגדי האיחוד, ויליאם אננד. על בסיס חוסר האהדה הציבורית בנובה סקוטיה כלפי רעיון האיחוד, נסע ג'וזף האו ב-1868 ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד דרבי והחל מפברואר בראשותו של בנג'מין דיזראלי) לאפשר לנובה סקוטיה לפרוש מן האיחוד. טאפר נסע ללונדון בעקבותיו של האו והצליח לשדל פוליטיקאי בריטים להתנגד לאפשרות זו.
בעקבות הצלחתו בלונדון, הציע טאפר להאו הצעת פיוס. בתמורה להסכמתו של האו לחדול מהתנגדותו לאיחוד, יחברו השניים כבעלי ברית שיגנו על האינטרסים של נובה סקוטיה במסגרת האיחוד. האו הסכים להצעה ובינואר 1869 הוא התמנה כחבר בקבינט הפדרלי בתורך נשיא המועצה המלכותית הקנדית.
עם פרוץ מרד הנהר האדום (אנ') ב-1869 נחרד טאפר לשמוע שבן זוגה של בתו אמה הוחזק כבן ערובה על ידי לואי ריאל והמורדים. הוא מיהר לאזור כדי לחלץ את חתנו.
ביוגרפיה > נשיא המועצה המלכותית

בשנה שלאחר מכן התדרדרה בריאותו של האו וטאפר נכנס במקומו כחבר הקבינט וביוני 1870 החליף אותו כנשיא המועצה המלכותית.
השנה שלאחר מכן עמדה בסימן הסכסוך עם ארצות הברית בנוגע לגישתה לשטחי הדיג באוקיינוס האטלנטי. טאפר היה סבור שעל בריטניה להגביל את גישתם של האמריקאים לשטחי הדיג כדי שעמדתה במשא ומתן תהיה מתוך מעמד של כוח. כאשר נסע מקדונלד כדי לייצג את האינטרסים הקנדיים בדיונים שהובילו להסכם וושינגטון שנחתם ב-1871, שימש טאפר כאיש הקשר שלו עם הקבינט.
ביוגרפיה > השר להכנסות הפנים

ב-19 בינואר 1872 סיים טאפר את שירותו כנשיא המועצה המלכותית ותחת זאת התמנה כשר להכנסות הפנים (Minister of Inland Revenue).
במהלך הבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה הוביל טאפר את המערכה של המפלגה הליברלית-שמרנית בנובה סקוטיה. מאמציו נשאו פרי ואף אחד ממתנגדי האיחוד מהפרובינציה לא הצליח להיכנס לפרלמנט הפדרלי ו-20 מתוך 21 נציגי הפרובינציה היו מהמפלגה הליברלית-שמרנית. שנה לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגה השמרנית".
ביוגרפיה > שר המכס

בפברואר 1873 סיים טאפר את תפקידו כשר להכנסות פנים ותחת זאת מונה כשר המכס ובתפקידו זה הוא נחל הצלחה בהנהגת שיטת המדידות והמשקלות הבריטית כשיטה אחידה בכל המושבות באיחוד הקנדי.
בתפקיד זה לא החזיק טאפר לזמן רב, שכן באותה שנה נקלעה ממשלת מקדונלד למשבר קשה עקב "השערורייה הפסיפית" (אנ'). בנובמבר נאלצה הממשלה להתפטר ובמקומה הוקמה ממשלה בראשותו של מנהיג המפלגה הליברלית, אלכסנדר מקנזי.
ביוגרפיה > באופוזיציה

טאפר לא היה מעורב בשערורייה הפסיפית, אך בכל מקרה הוא המשיך להעניק את תמיכתו למקדונלד ולעמיתיו מהמפלגה השמרנית הן לפני בחירות 1874 והן לאחריהן. מבחינתם של השמרנים היו בחירות אלה הרות אסון ובנובה סקוטיה היה טאפר אחד משני נציגי המפלגה היחידים שהצליחו להיבחר לפרלמנט הפדרלי.
אף על פי שמקדונלד המשיך לכהן כמנהיג המפלגה, לקח כעת טאפר חלק מרכזי יותר בהנהגת המפלגה והוא הסתמן כמי שעומד לרשת את מקדונלד. הוא הוביל את התקפות השמרנים על ממשלת מקנזי במהלך כל כהונת הפרלמנט. ממשלת מקנזי ניסתה לשאת ולתת על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית שיחליף את ההסכם ההדדי בין שתי המדינות שבוטל על ידי ארצות הברית ב-1864. כאשר התברר כי לא עולה בידו של מקנזי להשיג את ההסכם, החל טאפר לנקוט בגישה פרוטקציוניסטית והיה לתומך של "המדיניות הלאומית" (National Policy) שהייתה לחלק ממצע השמרנים ב-1876. בכנותו של טאפר במעברו לגישה הפרוטקציוניסטית הוטל ספק באותה עת, אך על פי סיפור שאמינותו מוטלת בספק, כאשר התעמת טאפר עם שר האוצר, ריצ'רד ג'ון קרטרייט, ב-1876, הוא התכונן לתמוך במדיניות של סחר חופשי במידה וקרטרייט היה מכריז שהליברלים שינו את גישתם וכעת הם תומכים בפרוטקציוניזם.
טאפר גם מתח ביקורת חריפה על גישתו של מקנזי בנוגע למערכת הרכבות וטען שהשלמת סלילתה של מסילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית (אנ'), שהייתה אמורה לקשר את קולומביה הבריטית, שהצטרפה לאיחוד ב-1871, עם שאר חלקיה של קנדה, צריכה לעמוד בראש סדר העדיפויות של הממשלה. עמדה זו הייתה גם היא לחלק עיקרי במצע המפלגה השמרנית.
כמו בהזדמנויות קודמות בהן לא כיהן בממשלה, היה אז טאפר פעיל יותר בתחום הרפואה בשנות שיבתו באופוזיציה, אף על פי שבתקופה זו הוא הקדיש באופן יחסי פחות מזמנו לתחום.
ביוגרפיה > שר העבודות הציבוריות

במהלך מערכת הבחירות של 1878 הוביל טאפר שוב את המערכה של השמרנים בנובה סקוטיה. בהנהגתו של מקדונלד ניצחו השמרנים ברוב סוחף ובפרלמנט שנבחר יוצגה המפלגה על ידי 16 נציגים מנובה סקוטיה מתוך 21.
בממשלה החדשה שהוקמה ב-17 באוקטובר כיהן טאפר כשר העבודות הציבוריות. בראש מעייניו הייתה השלמת מסילת הברזל הקנדית פסיפית, שאותה הוא ראה כ"דרך המלך האימפריאלית חוצת יבשת אמריקה שכולה תיסלל על אדמה בריטית". גישה זו סימנה שינוי בעמדתו. אף על פי שמאז ומתמיד הוא טען שהשלמת המסילה צריכה להיות בעדיפות עליונה של הממשלה, כאשר הוא ישב באופוזיציה הוא טען שהמיזם צריך לעבור לידיים פרטיות וכעת, מששב לממשלה, הוא טען שהממשלה צריכה לקחת לידיה את השלמת המיזם, בין השאר בשל אמונתו שהמגזר הפרטי לא יכול להשלים את הסלילה על רקע המיתון שקנדה חוותה במהלך שנות השבעים.