stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דויד גרוסמן
ביוגרפיה

דויד גרוסמן נולד בשנת 1954 בירושלים למיכאלה (ילידת ירושלים) וליצחק (יליד פולין). אחיו הצעיר, ניר, הוא עיתונאי ספורט. בבית למד לאהוב ספרות ובכללה ספרות יידיש. למד בבית הספר 'בית הכרם', וב'תיכון ליד האוניברסיטה' בירושלים, במגמה המזרחנית הראשונה שהוקמה בבית הספר.
בגיל תשע התחיל את דרכו ככתב צעיר. לאחר שירותו הצבאי כנגד ביחידה 8200, המשיך גרוסמן בעבודתו ברדיו ב"קול ישראל" ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה ותיאטרון.
סיפוריו הראשונים פורסמו בכתב-העת "סימן קריאה". ב-1979, לאחר סיום לימודיו ולפני שפרסם את קובץ סיפוריו הראשון, "רץ", זכה בפרס ניומן עבור סיפורו "יאני על ההר". סיפורו "חמורים" זכה בפרס הרי הרשון ב-1980.
גרוסמן עבד ב"קול ישראל" ככתב וכשחקן תסכיתים, והיה בין מגישי "חתול בשק", שם שודר לראשונה כתסכית ספרו "דו-קרב". שם גם שידר עם דני אלדר את הסדרה ההומוריסטית "סטוץ". גרוסמן תרם את קולו לדיבוב דמויות שונות בסדרה פינוקיו במהלך 1981 אשר בה גם דיבבה רעיה אדמוני, חברתו להגשת סדרת התסכיתים "חתול בשק". בהמשך שידר את התוכנית ״שירים ושיעורים״, אליה התקשרו מאזינים צעירים, שקיבלו מהמורים שהתארחו בה, תשובות לשאלות בנושאי שיעורי הבית. גרוסמן עזב את תוכניתו ב"קול ישראל" בשנת 1988, במחאה על ההגבלות שהוטלו על כתבים, במיוחד בנושאי פלסטינים. באותה שנה זכה בפרס הר ציון בעבור מאמציו לתרום לשלום ולהבנה בין ערבים ליהודים.
ארכיונו האישי מופקד בספרייה הלאומית.
קריירה ספרותית

גרוסמן החל בקריירה ספרותית בשנת 1979 כאשר פגש את פרופ' גבריאל צורן והגיש לו לקריאה את סיפוריו הראשונים. הסיפורים הועברו לידי פרופ' מנחם פרי שהחל לפרסמם בכתב העת "סימן קריאה". מאז והלאה כל ספריו למבוגרים רואים אור בספרי סימן קריאה, בעריכת פרי.
הרומן הראשון שלו, "חיוך הגדי", בחן את החיים ביהודה ושומרון תחת שלטון ישראל. ספר זה הפך לסרט, בבימויו של שמעון דותן. בשנת 1984 זכה גרוסמן בפרס ראש הממשלה ליצירה.
בסדרת הכתבות "הזמן הצהוב", שראתה אור כספר ב-1987 (זמן קצר לפני האינתיפאדה הראשונה), תיאר גרוסמן את רשמיו ביהודה ושומרון, שם ראה ש"פליטים הפכו את עצמם לכפילים של האנשים שהיו בעבר, במקום אחר, לאנשים שמחזיקים בידיהם רק יכולת אחת: היכולת לחכות." ספרו "עיין ערך: אהבה", שראה אור בשנת 1986, עוסק בניצולי השואה, ומסופר מארבע זוויות שונות.
בין ספריו הרבים, בשנת 2000 יצא לאור הספר "מישהו לרוץ אתו", שעוסק בחיים ברחובות ירושלים המודרנית. בשנת 2003 הוציא גרוסמן לאור את "מוות כדרך חיים: ישראל 10 שנים לאחר אוסלו", שם אסף את כתבותיו משנים עברו. ניתן לראות שם את התקווה והאופטימיות ששררו בתחילת תקופה זו.
בשנת 2004 כתב את השיר "שירת הסטיקר", המורכב מסטיקרים פוליטיים. השיר בוצע על ידי להקת "הדג נחש" באלבומה "חומר מקומי", והפך ללהיט.
ספרו "אשה בורחת מבשורה" יצא בהוצאת "הספריה החדשה" באפריל 2008.
בתחילת 2011 התפרסם שיר של גרוסמן, "קצר פה כל כך האביב", שאותו הקדיש לבנו אורי. את השיר הלחין וביצע יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו של פוליקר "כל דבר מזכיר לי". באותה שנה התפרסם שיר נוסף שגרוסמן כתב את מילותיו, "אורחת זרים", שהלחין יוני רכטר וביצעו אלי גורנשטיין ונורית גלרון באלבומו של גורנשטיין "ונחיה".
דעותיו ופעילותו הציבורית

גרוסמן מחזיק בדעות המזוהות לרוב עם השמאל הישראלי ונמנה עם מתנגדי מדיניותו של בנימין נתניהו.
חודשיים לאחר שבנו נהרג, נאם גרוסמן את הנאום המרכזי בעצרת לציון 11 השנים לרצח רבין. נאומו זה עורר הדים רבים וזכורים ממנו הביטויים "הנהגה חלולה" ו"אין מלך בישראל", בהתייחסו להנהגה המדינית והצבאית בישראל, ו"לתת לפירומן לעסוק בכיבוי אש" שהתייחס למינויו של אביגדור ליברמן לשר לעניינים אסטרטגיים. גרוסמן קרא לצדדים לחזור למשא ומתן והתייחס לשכול מהצד הישראלי ומהצד הפלסטיני כאחד.
מאז שנת 2004 מכהן גרוסמן כנשיא עמותת קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל. בשנת 2010 נמנה עם מייסדי עמותת "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי לפליטים מאפריקה המגיעים לישראל.
גרוסמן חבר המועצה הציבורית של ארגון השמאל "בצלם".
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ועל רקע מגפת הקורונה קרא להקמתה של ממשלת אחדות בין "הליכוד" ל"כחול לבן", אף שהמשיך בביקורתו על בנימין נתניהו. ביקורתו על נתניהו נמשכה גם לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
בשנת 2023 נמנה עם מתנגדי הרפורמה המשפטית, שאותה כינה "ההפיכה המשטרית". ב-18 בספטמבר של אותה שנה, הוציא יחד עם זאב טנא את שיר המחאה "אוד מוצל מאש (התקווה 2.0)", שלווה בקליפ הכולל תמונות שצולמו בהפגנות נגד הרפורמה המשפטית.
חיים אישיים

גרוסמן נשוי למיכל ולהם שני בנים ובת. מתגורר במבשרת ציון.
בנו האמצעי אורי גרוסמן, חייל בשירות חובה בחיל השריון, נהרג ב-12 באוגוסט 2006 במלחמת לבנון השנייה, יומיים לאחר שגרוסמן, יחד עם עמוס עוז וא. ב. יהושע, ערך מסיבת עיתונאים ודרש ממדינת ישראל להסכים להפסקת אש ולא להרחיב את הלחימה בלבנון כפי שהחליטה לאחר מכן. על פעולתו במלחמה טרם שנהרג, כחלק מ"כוח בניה", קיבל בנו לאחר מותו צל"ש אלוף.
פרסים

1997: פרס גרינזיין - איטליה (אנ')
2007: פרס א.מ.ת, שהוגש על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט. בעקבות נפילת בנו במבצע האחרון של מלחמת לבנון השנייה שאותה הוביל אולמרט, סירב גרוסמן ללחוץ את ידו.
2008: פרס האחים שול, המוענק במינכן לסופרים המפגינים "עצמאות אינטלקטואלית ואומץ מוסרי". הפרס הוענק לו על אסופת מאמרים שנקראה בגרמנית "הכוח לתיקון" (Die Kraft zur Korrektur).
2009: פרס אקו"ם על מפעל חיים בספרות.
2009: פרס אלבטרוס הגרמני-הבינלאומי על ספרו "אישה בורחת מבשורה".
2010: פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
2011: פרס מדיסיס על ספרו "אשה בורחת מבשורה".
2012: פרס ברנר על ספרו "נופל מחוץ לזמן".
2017: תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
2017: פרס מאן בוקר הבינלאומי על ספרו "סוס אחד נכנס לבר" בתרגומו לאנגלית, יחד עם המתרגמת ג'סיקה כהן.
2018: הוכרז כחתן פרס ישראל לספרות לשנת ה'תשע"ח.
2021: פרס ברמן לספרות.
2022: פרס ארסמוס - ""הכתיבה הביאה לי אושר גדול", נאומו של דויד גרוסמן בטקס הענקת הפרס (בעברית, בטקס גרוסמן נאם באנגלית).
2022: תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2023: אות לגיון הכבוד הצרפתי מטעם ממשלת צרפת.
2024: תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון, 2024.
2024: פרס היינריך היינה.
פרסים > מועמדות

2022, מועמד פעם נוספת לפרס מאן בוקר הבינלאומי על הספר "איתי החיים משחק הרבה" יחד עם המתרגמת ג'סיקה כהן.
ספריו

גרוסמן כותב לילדים, לבני נוער ולמבוגרים. כל ספרי הסיפורת שלו למבוגרים ולנוער, וכן שני ספרי התיעוד שלו והמחזה 'גן ריקי', הופיעו בספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך אותם מנחם פרי. גרוסמן כתב את הספרים הבאים:
דו-קרב (1982): זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת 1982. מהדורה חדשה עם איורים של מישל קישקה, 2015.
רץ (1983): קובץ סיפורים קצרים.
חיוך הגדי (1983): רומן. הופק לקולנוע בשנת 1986 בבימויו של שמעון דותן
עיין ערך: אהבה (1986): רומאן.
הזמן הצהוב (1987): תיעוד.
גן ריקי (1988): מחזה בשתי מערכות.
ספר הדקדוק הפנימי (1991): רומאן חניכה. עובד לסרט בבימוי ניר ברגמן בשנת 2010.
נוכחים נפקדים (1992): תיעוד.
יש ילדים זיגזג (1994): שבוע בחיי בנו של איש משטרה, קודם לחגיגת הבר מצווה שלו. בשבוע זה, שתחילתו בנסיעה ברכבת והמשכו בהרפתקאות רבות, במהלכן הוא לומד להכיר את משפחתו. רומן לנוער ולמבוגרים.
שתהיי לי הסכין (1998): רומן מכתבים. רוב הספר מוצגים לקורא מכתביו של יאיר אל מרים, כאשר המכתבים שלה אינם מוצגים אך משתמעים מסיפוריו. דרך המכתבים מתפתחת בין יאיר ומרים מערכת יחסים ייחודית שבה נחשפים גם שקרים אך גם אמת גדולה שלעיתים כואבת.
מישהו לרוץ אתו (2000), סיפורו של אסף, נער ירושלמי, שמתוודע לתמר ולסיפור ההתחזות הסבוך שלה בעזרת כלבתה. זכה בפרס ספיר לשנת 2001, ונקרא על ידי בני-נוער ומבוגרים כאחד. עובד לסרט.
חמורים (2000): סיפור קצר, שפורסם לראשונה בקובץ "רץ".
בגוף אני מבינה (2002): צמד נובלות.
המוות כדרך חיים (2003): מבחר של 32 מאמרים שהתפרסמו בעשור שקדם לפרסום הספר.
מומיק (2005): נובלה, עריכה מחודשת של החלק הראשון של הרומן "עיין ערך: 'אהבה'". עובד להצגה שעלתה בשנת 2005 בתיאטרון גשר.
דבש אריות (2005): מסה על שמשון הגיבור.
אשה בורחת מבשורה (2008): רומאן.
נופל מחוץ לזמן (יוני 2011). עובד למחזה בבימויה של יעל קרמסקי.
סוס אחד נכנס לְבָּר (2014). תרגומו לאנגלית זיכה את גרוסמן ואת המתרגמת ג'סיקה כהן בפרס מאן בוקר הבינלאומי לשנת 2017.
איתי החיים משחק הרבה (2019). עלילת ספר זה מבוססת על סיפור חייה של אווה פאניץ'-נהיר ומאסרה הפוליטי באי גולי אוטוק.
ספריו > ספרי ילדים

סדרת "סיפורי איתמר" (בהוצאת עם עובד):
איתמר מטייל על קירות (1986)
אח חדש לגמרי וגם האח החדש של איתמר (1986)
איתמר מכתב (1988)
איתמר פוגש ארנב (1988)
איתמר צייד החלומות (1990)
איתמר וכובע הקסמים השחור (1992)
השפה המיוחדת של אוּרי (1989)
ספר השיאים של פוז (1994)
היה הייתם שני קופים (1996)
ג'ירפה ולישון (1999)
אל תדאגי רותי (1999)
רותי תישן ותישן (2004)
החברה הסודית של רחלי, איורים: גלעד סופר, (2010)
חיבוק, רישומים: מיכל רובנר, (2011) – זוכה עיטור אנדרסן לשנת 2012.
מי רוצה שק קמח?, איורים: גלעד סופר, (2011)
יונתן בלש ממש, איורים: גלעד סופר, (2012)
נסיכת השמש, רישומים: מיכל רובנר, (2015)(הספר בקטלוג ULI)
בובה תותי, איורים: גלעד סליקטר, (2017) (הספר בקטלוג ULI)
לכל קמט יש סיפור, עם עובד, 2022
אין פה רגע בלי חתול איורים: נעמה בנזימן, עם עובד, 2022
עיבודים לספריו בקולנוע

"חיוך הגדי" (1986) – בבימויו של שמעון דותן
"מישהו לרוץ איתו" (2006) – סרט ומיני סדרת טלוויזיה בבימויו של עודד דוידוף
"הדקדוק הפנימי" (2010) – בבימויו של ניר ברגמן
"יש ילדים זיגזג" (2012) – עיבוד הולנדי לספר, בבימויו של וינסנט באל
באוגוסט 2019 פורסם שזכויות הספר "סוס אחד נכנס לבר" נרכשו במטרה להפוך אותו לסרט עתידי. הרוכשת היא חברת ההפקות האוסטרלית-אמריקנית Village Roadshow Pictures (אנ') שעובדת בשיתוף עם אולפני הקולנוע הגדולים
מחזותיו שהוצגו

מספר מספריו של גרוסמן עובדו והוצגו כמחזות:
"גן ריקי", הוצג בהבימה, הבמאי מיכאל גורביץ', תפאורן משה שטרנפלד, מוזיקה אבנר קנר, מרץ 1988. הוצג גם בתיאטרון צוותא, בבימוי שלומי חיוון ובביצוע תלמידי הסטודיו למשחק "בימת הנוער" כפר סבא בהנהלת השחקן טוביה גלבר, בתיאטרון הבית הצהוב בעיר הוד השרון בבימוי גילי פלד ובהשתתפות קבוצת התיאטרון הדרים. המערכה הראשונה של המחזה הועלתה בהשתתפות הלהקה הייצוגית של הרצליה "להקת על הבמה" בבימויו של יוסי שמן-רובין בשנת 2010. המחזה הועלה מחדש ב-2018, על ידי אנסמבל תיאטרון כפר סבא בבימויו של שלום שמואלוב.
"מומיק" (נובלה, מתוך "עיין ערך: אהבה") עובדה למחזה בידי בן בר-שביט ולנה לסקינה והועלתה ב-2005 בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה.
"איתמר פוגש ארנב" עובד לקונצרט-הצגה על ידי המלחין יוני רכטר ובוצע על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 2009.
"יש ילדים זיגזג" עובד לבמה על ידי תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער ב-2007
"נופל מחוץ לזמן" עובד לבמה על ידי תיאטרון גשר ב-2014, בבימוי יחזקאל לזרוב.
"אשה בורחת מבשורה" עובד לבמה בתיאטרון הקאמרי ב-2016.
"סוס אחד נכנס לבר" עובד לבמה בתיאטרון הקאמרי ב-2017 על ידי מיכה לבינסון, זמן קצר לפני מותו, יחד עם דרור קרן.
"מישהו לרוץ אתו" עובד לבמה על ידי בית צבי ב-2019
שירים

"שירת הסטיקר" – בוצע על ידי להקת הדג נחש.
"קצר פה כל כך האביב" – שיר שאותו הקדיש לבנו אורי – בוצע על ידי יהודה פוליקר.
"נופל מחוץ לזמן", "ברגע הזה", "זה מול זה", "איך תופיע בי", "כדי נשימה", "הולך", "אוגוסט", "בתוך חלום", "שקט ירד" – בוצעו על ידי הילה כהן אלעזר.
"אורחת זרים" – בוצע על ידי אלי גורנשטיין ונורית גלרון.
לקריאה נוספת

נורית גרץ, סיפור מהסרטים – סיפורת ישראלית ועיבודיה לקולנוע, האוניברסיטה הפתוחה, 1993, פרק 7 – "בשטח ההפקר: חיוך הגדי", עמ' 321–364 (הספר בקטלוג ULI)
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק "דויד גרוסמן – אני חי כאילו מחר אמות", עמ' 296-289 (הספר בקטלוג ULI)
דויד גרוסמן, "ספרים שקראו אותי", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 33–46 (הספר בקטלוג ULI)
סמדר שיפמן, דברים שרואים מכאן – דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום ומאיר שלו: מעבר למודרניזם?, הוצאת כרמל, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
מרית בן ישראל, כשדויד גרוסמן פגש את ויטו אקונצ'י, על אמנות הגוף בספר הדקדוק הפנימי, קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
ניצה בן-דב, "הקול האנושי במלחמות לא אנושיות" בתוך: חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית הוצאת שוקן, 2016, עמ' 50-43; 256-237
דויד גרוסמן, אשה בורחת מבשורה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 510–521, הוצאת כרמל, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
אמיר קלוגמן, גוף פוגש שפה: קריאה פסיכואנליטית בסיפוריו של דויד גרוסמן, הוצאת רסלינג, 2022.
גבריאל צורן, הקליפה הדקה של כדור־הארץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד/הספריה החדשה, 2024.
קתרין ג'וסטן

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1939 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביוני 2012 (בגיל 72) וסטלייק וילג', ארצות הברית 
 שם לידה:  Kathryn Rausch 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1982–2012 (כ־30 שנה) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית (2005)  פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית (2008) 
 http://www.kathrynjoosten.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרין ג'וסטן (באנגלית: Kathryn Joosten;‏ 20 בדצמבר 1939 – 2 ביוני 2012) הייתה שחקנית טלוויזיה אמריקאית. תפקידיה הידועים כוללים את דולורס לנדינגהאם בסדרה "הבית הלבן" ב-NBC מ-1999 ועד 2002 וקארן מקלאסקי בסדרה "עקרות בית נואשות" ב-ABC בין השנים 2005 ל-2012, תפקיד עבורו זכתה בשני פרס אמי לבידור בפריים טיים, ב-2005 ו-2008.
תחילת דרכה

ג'וסטן נולדה בשם קתרין ראוש בשיקגו, אילינוי. הקריירה הראשונה שלה הייתה בתור אחות פסיכיאטרית בבית החולים מיכאל ריס בשיקגו. בתקופה זו היא נישאה לפסיכיאטר ג'ורג' ג'וסטן, ולהם נולדו שני בנים. אחרי גירושיה בשנת 1980, היא החלה לשחק בתיאטרון קהילתי ב-1982, בגיל 42.
קריירה

ב-1992, היא הועסקה בתור מופיעת רחוב בדיסני וורלד שבאורלנדו, פלורידה. ב-1995, היא עברה לגור בהוליווד, שם התחילה לשחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון "רוזאן", "שפץ ביתך", Picket Fences, "מרפי בראון", "ER", "סיינפלד", "פרייז'ר", "תהרוג אותי וזהו", "באפי ציידת הערפדים", "דארמה וגרג", "לאס וגאס" ו"המופע של דרו קארי". בהופעתה ב"פרייז'ר" ב-1997, היא שיחקה את ורה, אמה ומזכירתה האישית של הסוכנת המקצועית של פרייז'ר, ביבי גלייזר, אותה גילמה הרייט סנסום האריס; השתיים התאחדו שוב שנים לאחר מכן כשהן שיחקו שכנות ב"עקרות בית נואשות".
בשנת 1999, ג'וסטן לוהקה בתפקיד גב' לנדינגהאם, המזכירה האישית של נשיא ארצות הברית ג'וסיה בארטלט (בגילומו של מרטין שין) בסדרה "את האגף המערבי". ג'וסטן שיחקה את התפקיד במשך שתי עונות, אז פגשה דמותה את מותה בתאונת דרכים בשנת 2001. היא חזרה לתוכנית פעמיים נוספות בקטעי פלאשבק.
אחרי 2001, היא הופיעה במספר רב של סדרות, ביניהן "סקראבס" (היא הופיעה בשלושה פרקים, ביניהם "החברה שלי", אשר זכה בפרס הומניטאס), "קוראים לי ארל", "ספין סיטי", "תיקים באפלה", "המשפט של איימי", "מונק", "מכושפות", "ויל וגרייס", "מלקולם באמצע", "האנטומיה של גריי", "החיים היפים של זאק וקודי",Reba, So Little Time, "בנות גילמור", "המפענחת" ותפקיד חוזר בתור אחת הגלגולים של אלוהים/ה כפי שהופיעה לדמות הראשית (שגולמה בידי אמבר טמבלין) בסדרת הטלוויזיה "ג'ואן מארקדיה". בשנת 2005, ג'וסטן הופיעה בסרט" "לדפוק חתונה", בכיכובם של וינס ווהן ואוון וילסון.
ג'וסטן שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה "עקרות בית נואשות" בתפקיד קארן מקלאסקי. עבור תפקיד זה זכתה ג'וסטן בשני פרסי אמי לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה 2005 ו-2008, והייתה מועמדת שוב ב-2010. בשנה זו היא כבר הייתה חברת הקאסט הקבוע, אך עדיין נרשמה בטקס האמי כמופיעה אורחת. כשהייתה מועמדת בפעם הרביעית, ב-2012, היה זה לפרס שחקנית המשנה המצטיינת בסדרת קומדיה. היא הופיעה בתור מגישה בטקסי פרס אמי ב-2005 וב-2008. היא הייתה מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר השחקנים, עבור הופעת אנסמבל מצטיינת בסדרה קומית בשנים 2006-2008.
בשנת 2009, ג'וסטן ולילי טומלין קיבלו "אור ירוק" לככב בספינאוף ל"עקרות בית נואשות", אך הסדרה לא פותחה לבסוף. ב"עקרות בית", שיחקו טומלין וג'וסטין אחיות, בעוד שבסדרה "הבית הלבן", טומלין החליפה את ג'וסטן בתפקיד מזכירתו של הנשיא בארטלט.
בריאות

ב-2007, במהלך הופעה בתוכנית היומית The View, חשפה ג'וסטן שהיא ברמיסיה מסרטן ריאות, לאחר שנות עישון רבות (הרגל אותו פסקה כבר בשנת 2001). היא פעלה כדוברת הלאומית של קמפיין מחקר סרטן ריאות. בספטמבר 2009, ג'וסטן אובחנה שוב עם סרטן ריאות, ועברה ניתוח ומספר סבבים של כימותרפיה, והגיעה פעם נוספת למצב של רמיסיה.
ג'וסטן השתתפה בהופעת אורח ב "היפים והאמיצים" ב-7 בפברואר 2011, במסגרת הפרק ה-6000 של התוכנית, בו השתתפו מספר שורדי סרטן ריאות אשר חלקו את חוויותיהם עם שתיים מדמויות הסדרה, בגילומם של סוזן פלאנרי וג'ק וגנר, שהתמודדו בתוכנית עם סרטן ריאות.
מותה

ג'וסטן מתה מסרטן הריאות ב-2 ביוני 2012, לאחר 11 שנים של מאבק במחלה. היא השאירה אחריה שני בנים, שני נכדים, ואח. באופן מקרי, מותה התרחש עשרים יום לאחר מות דמותה ב"עקרות בית נואשות ממחלת הסרטן על פי שידורי התוכנית בארצות הברית. בממלכה המאוחדת היה הפרש של יום בין האירועים, ובמדינות אחרות מותה הקדים את מות דמותה.
הערות שוליים

↑  "Kathryn Joosten, 'Desperate Housewives' actress, dead from lung cancer at 72". Today. 2 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Harrington, Nancy (9 במאי 2012). "Kathryn Joosten interview (Chapter 1) - May 9, 2012". Academy of Television Arts & Sciences Foundation's Archive of American Television. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   Kathryn Joosten (Obituary), The Telegraph, 5 June 2012
↑  Kathryn Joosten Bio, Kathryn Joosten.com
↑  Rorke, Robert (12 במאי 2009). "'Wives' Spins". New York Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rorke, Robert (18 במאי 2009). "Galloping 'Girls'". New York Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dagostino, Mark (14 בספטמבר 2009). "'Desperate Housewives' actress has lung cancer". People. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  IMDb profile, IMDb.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012042508  MusicBrainz: 9e6c65a6-1ab4-4faf-8cea-b49f3f2da609  VIAF: 233487154   WorldCat (עם VIAF): 233487154
רוברט באק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באוקטובר 1908 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 בספטמבר 1974 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 תפקידים:  מרצה באוניברסיטה, פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי 
 
רוברט באק (בהונגרית: Bak Róbert; באנגלית: Robert C. Bak; בודפשט, 14 באוקטובר 1908 – וושינגטון, 15 בספטמבר 1974) היה נוירולוג ופסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי שהיגר לארצות הברית. היה חבר נשיאות האגודה הפסיכואנליטית של ניו יורק ופרופסור במכללת אלברט איינשטיין לרפואה (Albert Einstein College of Medicine).
קורות חיים

רוברט באק נולד במשפחה יהודית כבנם של שומה באק ושל אירן בריק. סבו ישראל באק (1840–1894) היה רב, מומחה למדעי היהדות. הוא סיים את בית הספר התיכון מיקלוש זריני ביוז'פווארוש (רובע 8) בבודפשט (1925). בשנת 1933 קיבל את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא החל את העיסוק הרפואי שלו במכון הפסיכיאטרי והנוירולוגי ליפוטמזה ולאחר מכן עבד לצד לאסלו בֶּנֶדֶק במרפאה הפסיכיאטרית והנוירולוגית של בודפשט. הוא הוכשר כפסיכואנליטיקאי על ידי אימרה הרמן. ב"סנטוריום סיאסטה", הוא היה הרופא המטפל של המשורר אטילה יוז'ף בתקופה האחרונה של מחלתו בין 1936 לבין 1937. ב-1940, בשל מוצאו היהודי, הוא נלקח לטרנסילבניה למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בעזרת אנשי הקשר של אביו במשרד החוץ הצליח להשיג דרכון ולעזוב את ממלכת הונגריה. הוא חי בארצות הברית מיוני 1941 והיה פסיכואנליטיקאי פעיל. אביו ואחיו הצעיר ניספו בשואה.
בעבודותיו הראשונות, הוא יישם את הגישה הפסיכואנליטית לתסמינים פסיכיאטריים. בעבודותיו עסק בעיקר בתוקפנות ובתפקיד שמילא הסדיזם בתהליך התפתחות הסטיות.
עבודותיו ומחקריו

מחלתו של אטילה יוז'ף (Szép Szó, ספ סו 1938)
ניתוח ניסיון-פסיכולוגי של "Faxensyndrom" (רפואה, מס' 46, 1938)
Über die dynamisch-strukturellen Bedingungen des primären Beziehungswahns (Zeitschrift für die gesammte Neurologie und Psychiatrie, 1939)
אטקסיה תורשתית עם מיופתיה ראשונית (עם לאסלו בנדק; רפואה, 1940)
לגבי הפתופסיכולוגיה של התפוררות האישיות (עלון רפואי, 1940. מס' 1)
asochism in Paranoia (The Psychoanalytic Quarterly, 1946) (מזוכיזם בפרנויה (הרבעון הפסיכואנליטי, 1946))
The Phallic Women (The Psychoanalytic Study of the Child, 1963) (הנשים הפאליות (המחקר הפסיכואנליטי של הילד, 1963)
Being in Love and Object Loss (International Journal of Psychoanalysis, 1973) (להיות מאוהב ואובדן חפצים (כתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה, 1973)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Névpont.hu (נקודת שם)
ראו גם

אימרה הרמן : ד"ר רוברט בק (שבועון רפואי, מס' 48, 1974)
שאנדור סלאי: זוכר את הרופא אטילה יוז'ף. ד"ר רוברט בק (עכשווי, מס' 8, 1975)
Martin H. Stein: RCB (International Journal of Psychoanalysis, 1976. No. 57)
בוקאי–יאדי: "רופאים מדענים דוקרים, מגנים..." מחלתו של אטילה יוזף לאור הפתוגרפיות של רוברט בק (Jelenkor, 1981)
פאל הרמט : פרויד, פרנצי ופסיכואנליזה הונגרית (ברן, 1986; מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת; בודפשט, 1994)
Gulyás Pál מתוך כרך (1990–).
Lóránt Leel-Össy: אלמנך של נוירולוגים ונוירופתולוגים הונגרים 1800–2000. דברצן, החברה ההונגרית למדעי המוח, 2001.
Révai új lexikona II. (הלקסיקון החדש של רוואי).
Új magyar életrajzi lexikon א' (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש).
הערות שוליים

↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 110/1901. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-26.
↑  (részletek)
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7949 7646  VIAF: 121528876   WorldCat (עם VIAF): 121528876 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט באק".
רז'ה שרש

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1889 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  12 בינואר 1968 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Spitzer Rezső 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1925 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
רֶזֶ'ה שֶרֶש (במקור שפיצר, בהונגרית: Seress Rezső‏ (תעתיק:[ˈʃɛrɛʃː ˈrɛʒøː])‏ 3 בנובמבר 1889 או 1899 – 12 בינואר 1968) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי שהתפרסם בזכות שירו "יום ראשון עצוב" באנגלית התפרסם כ-"Gloomy Sunday", שהפך לסטנדרט של ג'אז, זכה לאינספור ביצועים, ונודע לשמצה בתור "שיר ההתאבדות ההונגרי".
ביוגרפיה

נולד בשנת 1889 (לפי מקורות מסוימים ב-1899) בשם רודולף ("רודי") שפיצר למשפחה יהודית ברובע השמיני של בודפשט, שהיה בתקופה ההיא מאוכלס בסופרים, אמנים, מוזיקאים צוענים ומשפחות יהודיות עניות. בגיל צעיר שינה את שמו לשם ההונגרי רז'ה שרש, נשר מהלימודים בתיכון, והצטרף לקרקס נודד כאמן טרפז. במהלך אימון הוא נפל מהטרפז מגובה רב אך שרד בדרך פלא את התאונה, ולאחר חודשים של החלמה החליט לנסות את מזלו כשחקן תיאטרון. במשך תשע שנים התפרנס בדוחק כשחקן בתיאטרון "Városligeti Műszínkör", מעין תיאטרון וודויל שפעל בפארק העירוני של בודפשט. שרש לימד את עצמו לנגן על פסנתר, ומנהל התיאטרון גילה את כישרונו ואישר לו לנגן גם שירים שכתב בעצמו. במהלך שנות ה-20 נהיה שרש אחד מכותבי השירים והמבצעים החשובים ביותר בבודפשט. בין השנים 1923–1933 כתב שרש יותר מ-60 שירים. להיטו הראשון "Még egy éjszaka" (עוד לילה אחד) בשנת 1925 מכר יותר כ-18,000 עותקים. הוא עזב את התיאטרון והחל להופיע במקומות כמו מסעדת קוּלאץ' ומסעדת קישפיפה.
היצירה המפורסמת ביותר שלו "Szomorú Vasárnap" ("יום ראשון עצוב") נכתבה בשנת 1933 למילים שכתב המשורר לאסלו יאבור (אנ'), אז כתב פלילי ב"עיתון השעה 8" (Órai Újság 8), והוקלטה על ידי פאל קלמר (אנ'). השיר תורגם לאנגלית ב-1935 והתפרסם מאוד בגרסתה של בילי הולידיי, משנת 1941. במשך השנים הפך לסטנדרט של ג'אז, עם עשרות גרסאות בשפות שונות, ובוצע על ידי אמנים רבים. השיר התפרסם בין היתר בגלל שמועה שנפוצה כי אנשים רבים התאבדו בעקבות שמיעתו.
שרש עצמו לא זכה להנות מההצלחה הבינלאומית של השיר. ב-1938 החלה חקיקה אנטי-יהודית בהונגריה, ובשנת 1941 הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הצליח לשרוד בין היתר בזכות קצין חובב מוזיקה ששמע אותו בעבר מנגן במסעדת קולאץ'. לאחר תום המלחמה חזר לבודפשט, אך השלטון הקומוניסטי ראה בו תומך במיקלוש הורטי והוא לא הורשה לנגן את שיריו. אף על פי ששירו הצליח ברחבי העולם והוקלט פעמים רבות, לא הייתה לו אפשרות לאסוף את התמלוגים עבורו, והוא המשיך לנגן לפרנסתו במסעדת קישפיפה, וסבל מעוני ודיכאון. בינואר 1968 התאבד בקפיצה מחלון ביתו.