stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב נגל
ביוגרפיה

נגל בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון (1979) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1984). שירת בצה"ל בתפקידי מחקר ופיתוח ביחידה 8200 במשך 17 שנים והוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים.
ב-1996 עבר למינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון ובשנת 2002 השתחרר מצה"ל והמשיך לעבוד כאזרח במפא"ת. במהלך הזמן התקדם לתפקיד ממלא מקום ראש מו"פ וסגן מדעי לראש מפא"ת. בתפקידו זה עמד בראש הוועדה לבחינת מערכות ליירוט רקטות קרקע-קרקע קצרות טווח שהמליצה על מערכת יירוט קינטי ("כיפת ברזל") כפתרון המועדף על פני מערכת "סקייגארד". מאפריל 2011 שימש סגן ראש המטה לביטחון לאומי וראש האגף למדיניות ביטחונית ואסטרטגית. במסגרת תפקידו שימש כמשקיף מטעם המל"ל בוועדה לבחינת תקציב הביטחון.
בינואר 2016 מונה לממלא מקום ראש המטה לביטחון לאומי בעקבות מינויו של יוסי כהן לראש המוסד. עקב התארכות מילוי המקום כונה בפרסומי המכון ובראיונות לתקשורת "ראש המכון לאומי בפועל" ולא רק כממלא מקום.
בזמן כהונתו כראש המל"ל בפועל היה אחראי מטעם ישראל על הסכם הסיוע מארצות הברית, ראש הצוות מטעם ישראל בנוגע להסכם הגרעין באיראן וכן חתם על הסכם הפיוס עם טורקיה.
במרץ 2017 סיים את תפקידו זה והוחלף על ידי איתן בן-דוד.
מכהן כפרופסור אורח בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון. הוא עמית אורח ב הקרן להגנת דמוקרטיות (אנ') (FDD).
במאי 2018 מונה על ידי הממשלה לנציג ציבור בוועדה לאישור מינויי בכירים. בספטמבר 2018 פרש לאחר שבג"ץ הקפיא את המינוי בעקבות עתירה של התנועה לטוהר המידות, שטענה שהוא מקורב לראש הממשלה בנימין נתניהו, וכי לא דיווח על זיקתו האישית לשרים בממשלה בטופס המועמדות שהגיש.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו, שנכתב יחד עם יונתן שנזר, העימות בעזה 2021 - חמאס, ישראל ו-11 ימי עימות.
ב-2024 מונה לראש הוועדה הציבורית לבחינת בניין הכוח ותקציב הביטחון, וזו הגישה את המלצותיה בינואר 2025.
הערות שוליים

↑  אריאל כהנא, סופית: ראש המל״ל בפועל יעקב נגל מסיים את תפקידו, באתר nrg‏, 26 במרץ 2017
↑  טל שלו‏, לאחר פרישת נגל: איתן בן דוד יכהן כממלא מקום ראש המל"ל, באתר וואלה, 30 במרץ 2017
↑  יעקב נגל, באתר הפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון
↑  Jacob Nagel, באתר FDD
↑  טל שניידר, ‏איריס שטרק לא לבד: גם יעקב נגל פרש מהוועדה למינוי בכירים, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2018
↑  חן מענית, ‏האם עתירה לבג"ץ תעכב מינויים בכירים בשירות המדינה?, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2018
↑  הוועדה הציבורית לבחינת בניין הכוח ותקציב הביטחון תתכנס לישיבתה הראשונה ביום א׳ הקרוב, הודעת משרד ראש הממשלה.
↑  יובל שדה, כלכליסט, המלצות ועדת נגל: תוספת של עד 15 מיליארד שקל בשנה לתקציב הביטחון, גיוס חרדים וערבים, באתר ynet, 6 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339019405171  PLWABN: 9810699309505606  LCCN: no2008102907  VIAF: 200459502   WorldCat (עם VIAF): 200459502
סכר רודבר לורסתאן

| --- | --- |

 סוג:  סכר 
 אורך:  185 מטר
 תקופת הבנייה:  ?–2011
 קואורדינטות:  32°54′11″N 49°40′59″E﻿ / ﻿32.903°N 49.683°E﻿ / 32.903; 49.683
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר רודבר לורסתאן(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר רודבר לורסתאן
 
סכר רוּדבָּאר לוֹרֶסתָּאן (בפרסית: سد رودبار لرستان, תעתיק: סד רודבאר לרסתאן) נבנה על נהר רודבאר, בפרובינציה לורסתאן, איראן.
מיקום

הסכר נבנה על נהר רודבאר שהוא אחד מיובליו של נהר דז (אנ'), כ-100 קילומטרים דרומית לעיר אליגודרז, כ-300 קילומטרים מערבית לאספהאן.
היסטוריה

סקרים ומחקרים ראשוניים החלו בשנת 1994. בשנת 2002 נחתם חוזה בנייה עם החברה הבריטית GHODS .NIROO ENGINEERING CO כקבלן ראשי והם החלו לעבוד בשנת 2003. מיקומו של הסכר המיועד עם טופוגרפיה תלולה וגישה קשה. גרמו לכך שהעבודה שהייתה אמורה להסתיים ב-2013 הושלמה ב-15 בספטמבר 2016. במהלך העבודה החליפה חברה סינית את החברה הבריטית.
סך כל עלויות ההקמה היו כ-578 מיליון דולר.
מטרות הסכר

המטרות העיקריות:
ייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
הפחתת גזי חממה הנפלטים מתחנות כוח תרמיות.
יצירת משרות באזור, במהלך תקופת בניית ותפעול הפרויקט.
יצירת סביבת בילוי ותיירות לנופשים.
הסכר אינו יוצר מאגר מים, אלא רק מאפשר שליטה על הזרימה.
נתונים ומאפיינים > הסכר

סוג: סכר בטון דחוס.
גובה: 158 מטר. הסכר הגבוה ביותר באיראן.
הפרש גובה טבעי של יותר מ-300 מ' בין ציר הסכר לבית הכוח.
נתונים ומאפיינים > הפקת החשמל

כושר ייצור כולל: 450 מגהוואט.
טורבינות: 2 טורבינות פרנסיס (אנ') אנכיות, מתוצרת סין, כל אחת בעלת יכולת ייצור 225 מגהוואט.
התחלת פעולה של הטורבינה השנייה: 31 במאי 2017.
הערות שוליים

1 2 3 4  Home - Rudbar Lorestan Project, web.archive.org, ‏2009-02-11
↑  Iran Rudbar Lorestan hydropower dam undertaken by CGGC completed, www.chinadaily.com.cn
1 2 3  450-MW Rudbar Lorestan hydroelectric plant opens in Iran, Hydro Review, ‏2017-05-31 (באנגלית)
שמורת עורוק בני מעארד

שמורת עורוק בני מעארד (בערבית: عروق بني معارض) היא שמורת ציד בערב הסעודית. שטחה 12,765 קילומטרים רבועים, והיא שוכנת בחלקו המערבי של א-רובע אל-ח'אלי, מדבר החול הגדול בעולם. היא מאופיינת במערכת דיונות נרחבת ויש בה מגוון ביולוגי גדול יותר מכל חלק אחר של רובע אל-ח'אלי.
המערכות האקולוגיות המגוונות של השמורה מאפשרות בתי גידול חשובים למיני צמחים אנדמיים כמו שבר לבן, שיטה, מוזיים ועציון פרסי. זה גם משכנם של בעלי חיים בסכנת הכחדה שהסתגלו לשרוד באחת הסביבות הקשות בעולם, כולל העדר הגדול בעולם של ראם לבן שמסתובב חופשי. האזור הוא גם ביתם של זאב מצוי, חתול חולות, שועל החולות, צבי החול, צבי מצוי וצבוע מפוספס, כמו גם יותר ממאה מיני עופות, האזור הוא גם בית גידול מצוין לחסרי חוליות וזוחלים שוכני חול.
האזור, שהוכרז אזור מוגן ב-1995, מנוהל על ידי המרכז הלאומי לחיות בר. השמורה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשם "עורוק בני מעארד" ונוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית. זהו אתר המורשת העולמית הטבעי הראשון של ערב הסעודית. בהסבר להחלטה נאמר:
צמחייה

בשל המגוון הידוע של מיני צמחים ונוכחותם של טקסונים אנדמיים בא-רובע אל-ח'אלי, עורוק בני מעארד הוא מה שמכונה אזור צמחים חשוב (אנ').
האזור מחולק לשלושה אזורים טופוגרפיים עיקריים:
רמת אבן הגיר
דיונות החול
המסדרונות בין הדיונות
צמחייה > רמת אבן הגיר

חלקים נרחבים מהרמה חשופים, אך חלקות של צמחייה מופיעות באזורים מסוימים לאחר הגשמים. בוואדיות ובמישורים החוליים שולטת צמחיית שיטה דלילה עם שיטת הסוכך (Acacia tortilis)‏, Acacia oerfota‏, Acacia Ehrenbergiana ו-Acacia hamulosa. מיני עצים נוספים בוואדיות הם שיזף מצוי (Zizziphus spina-christi) ומרואה עבת-עלים (אנ') וכן חורשות בודדות של מורינגה (Moringa peregrina) ועץ המור (אנ') באזורים של הרמה, אפש למצוא את מין השיח Leptadenia pyrotechnica (אנ'), חַמַּד הַשִּׂיחַ (אנ') (Haloxylon salicornicum), שרביטן (Ephedra foliata ) ומיני עשבוניים כדוגמת פיגמית מגובששת (Haplophyllum tuberculatum)‏, Dipterygium glaucum‏, Leucas inflata‏, Fagonia indica‏, Limeum arabicum וקוטב הערוצים (אנ') (Tribulus macropterus), כמו גם צמחים רב-שנתיים כדוגמת דוחן אשון (אנ') (Panicum turgidum).
צמחייה > דיונות החול

דיונות החול הגבוהות המקבילות, המכסות כ-60% מהאזור המוגן, מייצגות את בית הגידול הצמחי הגדול ביותר באזור המוגן. קהילות הצמחים של הדיונות האדומות אופייניות לרובע אל-ח'אלי. מין השבטוט העצי Calligonum crinitum גדל באתרים החוליים הלא יציבים על פסגות הדיונות הגבוהות. הם יוצרים קהילה של שיחים המרוחקים מאוד זה מזה. קהילה עשבונית דלילה מצויה במורדות התחתונים של הדיונות עם מספר מינים כמו קורנולקה ערבית ( Cornulaca arabica),‏ Limeum arabicum, גלעינון החוף (Moltkiopsis ciliata), כפתור החולות (Neurada procumbens)‏, Dipterygium glaucum‏, Corbichonia decumbens‏, Tephrosia uniflora פרסטיה ארוכת-תרמיל (Farsetia longisiliqua) ו-Farsetia burtoniae. עשבים נפוצים כוללים דוחן אשון (אנ') (Panicum turgidum) ומצמררת שעירה (Lasiurus scindicus) וכן דנתוניית שבירה (Centropodia fragilis) ומלענן דראר (Stipagrostis drarii), אשר לעיתים רחוקות גדלים על הדיונות באזורים האחרים של רובע אל-ח'אלי. בחולות, קוטב הערוצים (Tribulus macropterus) וגומא מגובב (Cyperus macrorrhizus) שולטים באזורים נרחבים בתוך הקהיליות העשבוניות הדלילות. המין האחרון, סוג של כריך מותאם לבצורת, הוא אחד מיצרני הביומסה החשובים ביותר ברובע אל-ח'אלי.
צמחייה > המסדרונות בין הדיונות

לצמחיית המסדרונות בין הדיונות קווי דמיון רבים עם צמחיית רמת אבן הגיר ודיונות החול התחתונות. על החולות והחצץ שבין דיונות החול האדומות, הצמחייה דלילה מאוד ופרטים מפוזרים של שיטת הסוכך (Acacia tortilis) הם צמחיית העצים השולטת. באזורים ממערב לשמורת עורוק בני מעארד, שכבת השיחים הננסיים מורכבת מפיזור דליל של חַמַּד הַשִּׂיחַ (אנ') (Haloxylon salicornicum) יחד עם המינים המעוצים Dipterygium glaucum‏, Limeum arabicum‏, Fagonia indica וקוטב הערוצים (Tribulus macropterus), כמו גם מיני העשבים דוחן אשון (אנ') (Panicum turgidum) ומלענן (Stipagrostis).
שיטת הסוכך
דוחן אשון
כפתור החולות
מלענן קהה (Stipagrostis obtuse)
שבר לבן
בעלי חיים

אולי המין החשוב ביותר בשטח המוגן הוא הראם הלבן שהושב בהצלחה לשמורת עורוק בני מעארד בשנת 1995 יחד עם צבי החול וצבי מצוי.
יונקים חשובים נוספים כוללים את חתול חולות (Felis margarita harrisoni), ארנבת מצויה (Lepus capensis) והזאב הערבי (Canis lupus arabs). מיני עופות מקומיים כוללים עורב חום-עורף (Corvus ruficollis), קורא מדברי (Ammoperdix heyi), חצוצרן המדבר (Bucanetes githagineus), רחם (Neophron percnopterus) ובז מדברי (Falco pelegrinoides). ישנן גם אוכלוסיות של מיני עופות בסכנת הכחדה עולמית כמו עוזניית הנגב (Torgos tracheliotus), אשר רשום כפגיע ברשימה האדומה של IUCN.
ראם לבן
חתול חולות
צבי החול
שועל החולות
עוזניית הנגב
הערות שוליים

↑  Decision 45 COM 8B.28 'Uruq Bani Ma'arid (Saudi Arabia)
↑  UNESCO adds Saudi Arabia’s Uruq Bani Ma’arid Reserve to World Heritage List
↑  Saudi Arabia's Uruq Bani Ma‘arid Protected Area Added to UNESCO World Heritage List
↑  The status and ecology of the sand cat in the Uruq Bani Ma’arid Protected Area, Empty Quarter of Saudi Arabia
↑  Arabia declares Uruq bani Mu’arid Protected Area first model reserve
↑  ‘Uruq Bani Ma’arid
1 2  IMPORTANT PLANT AREAS IN THE ARABIAN PENINSULA: 3. ‘URUQ BANI MA‘ARID
↑  Kingdom of Saudi Arabia
↑  Lappet-faced Vulture
אלזה הוכהיים-בייץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביוני 1920 המבורג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  14 בספטמבר 2014 (בגיל 94) אסן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  Friedhof Bredeney 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  אשת חינוך, עקרת בית 
 בן או בת זוג:  ברתולד בייץ 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1994)  פרס נורדריין-וסטפאליה (2011)  חסידת אומות העולם (5 בפברואר 2006)  פרס ליאו בק (1999) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אלזה הוכהיים-בייץ
 
מצבתה של הוכהיים-בייץ
אלזה הוכהיים-בייץ (בגרמנית: Else Hochheim-Beitz;‏ 1920, המבורג – 2014, אסן), הייתה אשת חינוך, אשתו של ברתולד בייץ וחסידת אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים

בייץ הייתה בתם של שני פעילי איגודים מקצועיים גרמניים. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1936 והחלה לעבוד בחברת של בהמבורג. בשנת 1938 הכירה את ברתולד בייץ בעת לימודי טניס ולאחר שנה נישאה לו. לזוג נולדו שלושה ילדים.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

בייץ הגיעה ביולי 1941 לעיר בוריסלב שבגליציה המזרחית עם בעלה, ברתולד, שהיה מנהל מסחרי בחברה להפקת נפט בשם "Kontinentale Öl" (אנ'). היא הייתה שותפה לפעילותו של ברתולד להצלת יהודים על ידי הכרזתם כפועלים חסרי תחליף למשק המלחמה הגרמני. היא ובעלה הסתירו יהודים בביתם והיו נתונים לביקורות של הגסטפו אך שרדו את המלחמה, אם כי במרס 1944 גויס ברתולד לצבא הגרמני.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר כניעת גרמניה נשבה בעלה של בייץ על ידי הצבא האדום עד אוגוסט 1946 ובייץ עצמה ברחה עם אחותה הגדולה לאזור גרמניה המערבית.
לאחר שילדיה גדלו ועזבו את הבית, השלימה בייץ לימודי הוראה. היא הגישה תזה בנושא "השכלה והכשרה מקצועית במפעלים גדולים במאה ה-19 עד מלחמת העולם הראשונה".
בשנת 2006 הכיר יד ושם בבייץ כחסידת אומות העולם.
בשנותיה האחרונות סבלה בייץ משיטיון.
לקריאה נוספת

ברנד שמלהאוזן, אדם בתקופה לא אנושית: ברטולד בייץ ברייך השלישי, תרגמה מגרמנית: דפנה עמית (ירושלים: יד ושם, 2009).
יקנעם (מושבה)

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מגידו
גובה ממוצע: ‎58 מטר
תאריך ייסוד: 1935
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,461 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) יקנעם (המושבה)(למפת הכרמל רגילה) יקנעם (המושבה)(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יקנעם (המושבה)(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יקנעם (המושבה)32°39′16″N 35°06′54″E﻿ / ﻿32.6545488110943°N 35.1150128894506°E﻿ / 32.6545488110943; 35.1150128894506  heמפת היישובים של מועצה אזורית מגידו באדום - יקנעם (מושבה) בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10
אתר יקנעם
יָקְנְעָם (המושבה) היא התיישבות שיתופית במערב עמק יזרעאל, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו. היא הוקמה בשנת 1935 על ידי עולים מאירופה, מעיראק וילידי הארץ, ונוהלה על ידי ועד מקומי. יקנעם נועדה להיות מושבה גדולה שבה יחיו מאות משפחות, אך בהדרגה הפכה ליישוב קהילתי ששמר על אופיו הכפרי, יחד עם קליטת משפחות שאינן חקלאיות.
מהבחינה הארגונית היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי. המשקים החקלאים כוללים רפתות, לולים, דירים, פירות וירקות, פרחים, משתלות, וגידולי שדה.
ביולי 1950 הוקמה בסמוך למושבה יקנעם, במעלה ההר, מעברה. המעברה הפכה לשיכונים שהיו חלק ממועצה מקומית אחת עם המושבה, ובכך היו תושבי המושבה למיעוט במועצה. בשנת 1967 נפרדו השיכונים מהמושבה, למושבה ניתן השם הרשמי "יקנעם" ולמועצה המקומית אשר בשנת 2006 הייתה לעיר, ניתן השם הרשמי "יקנעם עילית".
שם המושבה

המושבה יקנעם קרויה על שם היישוב המקראי תל יקנעם הממוקם מצפון למושבה ומוזכר בספר יהושע:
ושוב כגבולה הדרומי של נחלת שבט זבולון:
הרכיב "עַם" בשמות מקומות במקורות העבריים הוא במקורו מילה שמית עתיקה שמשמעותה "קיבוץ אנשים בני מוצא משותף", "קהל", "ציבור".
היסטוריה

בראשית ימיה של המושבה הוביל יהושע חנקין גיוס כספים לטובתה ובשונה ממרבית היישובים שהוקמו באותה העת, המושבה הוקמה באופן פרטי וללא גיבוי מצד גופים ציוניים נוספים.
בשנת 1934 קנתה חברת הכשרת היישוב 20,000 דונם בסביבת תל יקנעם. 3200 דונם מהשטח נמכר לקרן קיימת לישראל וחלק מהשטח נמכר למתיישבים פרטיים. התוכנית הייתה להקים במקום מושבה גדולה של 400 משפחות וליישב על אדמת הקרן הקיימת עוד 120 משפחות מעולי גרמניה.
משפחת שבתיאל דויטש הייתה המשפחה הראשונה שבאה לגור ביקנעם, בתחילה גרו באוהל ואחר בצריף ליד הקידוח באזור מנסורה לרגלי הכרמל. משפחה חלוצה זו עלתה לקרקע ביקנעם כשנתיים לפני שאר המתיישבים וחיה בתנאים קשים ביותר, כאשר מסביבם היו רק כפרים ערביים. המשפחה התקיימה מפונדק ששירת את עוברי האורח שחלפו בואדי מילק. ב-1 בדצמבר 1935 התיישב במקום גרעין מקיבוץ הזורע וכן כמה מבעלי האדמות הפרטיות, והם החלו בבניית צריפים וקדיחת בארות מים. בסוף שנת 1943 היו במושבה 29 משפחות חקלאיות ועוד 18 משפחות שלא התפרנסו מחקלאות.
המושבה יקנעם נכללה בוועד גוש נהלל. בעת ההחלטה על הקמת רשויות מקומיות התלבטו פרנסי יקנעם בין השתתפות במועצה אזורית מגידו לבין הקמת מועצה מקומית נפרדת, ולבסוף הוכרע בעד מועצה נפרדת שקמה בסוף שנת 1945. הכרעה זאת חייבה גידול ניכר באוכלוסייה על מנת לאפשר למושבה לעמוד על רגליה באופן עצמאי.
ביולי 1950 הוקמה בצמוד למושבה, במעלה ההר, מעברה שעד שנת 1967 נכללה במועצה מקומית אחת עם המושבה. בראשות המועצה עמד בין השנים 1950–1955 פריץ לוינגר, שהיה מרכז האגודה החקלאית ויו"ר הוועד החל משנת 1940. המעברה החלה את צעדיה הראשונים בהגעת 250 משפחות עולים, לאחר שהמושבה נענתה לאתגר קליטת העלייה והסכימה לקלוט 100 משפחות. עד תחילת שנת 1952 הגיעו עוד כ-400 משפחות עולים, ועל קליטת העולים קבלה המועצה ציון לשבח. לאחר מספר חודשים הוחל בבניית בתי קבע על פי תוכנית להקמת עיר שתכיל 15,000 תושבים, ולקראת סוף שנת 1951 נכנסו 285 משפחות ראשונות אל בתי הקבע. בשנת 1952 יקנעם התייחדה בכך שהיה בה בית ספר יחיד שלא היה קשור לאחד הזרמים ובו למדו יחד כל ילדי המעברה והמושבה, דתיים וחילוניים.
בשנת 1964 כללה יקנעם 4,300 תושבים שמתוכם 160 משפחות התגוררו במושבה. בשנת 1964 עברה הנהלת המועצה המקומית מהמושבה לבניין חדש על ההר. בשנת 1966 בקשו נציגי המושבה והעיירה ממשרד הפנים להיפרד אלה מאלה, ובשנת 1967 התנתקה המושבה מהמועצה המקומית, השם "יקנעם" נתייחד למושבה והמועצה המקומית נקראת בשמה הרשמי "יקנעם עלית". בשנת 1967 הצטרפה יקנעם המושבה למועצה האזורית מגידו.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מקום בלב (משמעויות שמות ישובים בקווי העימות), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  פרץ לוינגר, "יקנעם הכפר החריג 1935-1985", באתר YVC
↑  עמרם הרצוג, יקנעם בת 10, דבר, 5 באפריל 1946
↑  אתר המושבה http://www.yokneam.org/htmls/page_522.aspx?c0=13326&bsp=13325
↑  יקנעם, דבר, 18 בפברואר 1936
↑  יקנעם, משמר, 15 בדצמבר 1943
↑  סיעות הפועלים ברשויות המקומיות – בקוו עליה, משמר, 4 בדצמבר 1945
1 2  אורי דרומי, פריץ לוינגר, יקה, חקלאי, מראשוני יקנעם ומנהיגיה, 1911-2009, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2009
↑  ב"הארץ" מצוין שהמושבה קלטה 350 משפחות עולים בניגוד ל"דבר" שמדבר על קרוב ל-700 משפחות
↑  70 משפחות קלטו 700 משפחות, דבר, 29 בפברואר 1952
↑  יקנעם ויתר על הזרמים והזרמים ויתרו על יקנעם, דבר, 10 ביולי 1952
↑  א. מש, בעיותיה של יקנעם החדשה, דבר, 14 ביולי 1964
↑  א. מש, עסקני יקנעם מספרים, דבר, 23 בפברואר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540462405171  LCCN: nr94032116   WorldCat (עם LCCN): nr94-032116
מכון וולקני

| --- | --- |


מראה כללי של מכון וולקני
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1921–הווה (כ־104 שנים)
 בעלי תפקידים
 מנכ"ל:  פרופ' בני חפץ
 מיקום
 מיקום:  ישראל דרך המכבים 68, ראשון לציון, ישראל
 מרכז וולקני
  מפת מיקום  מפה דינמית    פרמטר , הוא ערך בלתי תקין של "רוחב,אורך".פרמטר , הוא ערך בלתי תקין של "רוחב,אורך". tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
"מכון ווֹלקני-מינהל המחקר החקלאי," הוא המוסד הגדול ביותר בישראל העוסק במחקר חקלאי. המכון קרוי על שמו של יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי), מייסד תחנת הניסויים החקלאיים, אשר היוותה את הבסיס להתפתחותו. המינהל מסייע לחקלאים בישראל בפתרון בעיות שונות בתחום החקלאות ויוזם, מבצע ומפקח על מחקרים חקלאיים ומחקרים בתחום הנדסת המזון. המכון פועל כיחידת סמך של משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
חידושים רבים שיצאו ממינהל המחקר החקלאי מצאו את דרכם לשדות, למטעים ולשווקים. בין התחומים בהם עסקו אנשי המינהל אפשר למנות גידולים מוגנים (גידולי חממה), השקיה, חקלאות באזורים צחיחים, טיפול בתוצרת לאחר הקטיף, מיכון חקלאי וזנים חדשים של פירות, ירקות וצמחי נוי.
אנשי המינהל מלמדים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל כמו גם בקורסים שונים לסטודנטים מהארץ ומחו"ל, ומשמשים כמנחים לסטודנטים לתארים גבוהים. במינהל המחקר החקלאי פועלים כ-200 מדענים בעלי תואר דוקטור, כ-300 מהנדסים וטכנאים, ולמעלה מ-220 סטודנטים לתארים שונים.
המכון נמצא בתחום השיפוט של עיריית ראשון לציון, בשטחים פתוחים הנמצאים משני צדדיו של רחוב "דרך המכבים". בשטח המכון פועלים גם "בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי", השייך לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, בנק הגנים לצמחי ארץ ישראל וכן השירות המטאורולוגי הישראלי והמכון להנדסה חקלאית.
שם

במשך שנים נקרא המכון "התחנה לחקר החקלאות". בשנת 1963 הוחלט לשנות את שמו ולקרוא לו "מכון וולקני". בשנת 1971, בעקבות הארגון מחדש של המחקר במשרד החקלאות, שונה שם המכון ל"מרכז וולקני, מינהל המחקר החקלאי". במסגרת מיתוג מחדש במאה ה-21 הוחלט לשוב ולכנותו "מכון וולקני".
היסטוריה ומבנה

הנהלת התנועה הציונית החליטה שיש להקים מערכת מחקר חקלאי בארץ ישראל, ובשנת 1921 הוקמה תחנת ניסיונות חקלאית בתל אביב בראשות יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי). בשנת 1932 עברה התחנה לרחובות. אלעזרי-וולקני הציג, עם יסוד התחנה, את תוכניתו לעסוק במחקר, הדרכה והוראה. בתחילה עסקו רק במחקר והדרכה, אך בשנת 1942 הוקם המכון ללימודי החקלאות בו עסקו גם בהוראה. לאחר קום המדינה, בשנת 1951, חתמו המדינה והסוכנות היהודית על הסכם לחלוקת הבעלות על רכוש התחנה ברחובות בין הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית והמוסד הממשלתי שיקום ויעסוק במחקר חקלאי, ועובדי התחנה הפכו לעובדי מדינה. במקום נמצא גם המטה של המועצה לשיווק פרי הדר.
בתחילת שנות ה-50 הוחלט על העברת המכון לבית דגן והחל בשנת 1955 קיבל המכון לרשותו קרקעות באזור ראשון לציון-("דרך המכבים") ויחידות המוסד החלו לעבור לשם. בשנת 1957 חלק מהיחידות היו ברחובות וחלק שני בבית דגן. התהליך נמשך שנים רבות, ועד היום שוכנת אחת היחידות ברחובות.
בשנת 1966 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את אפרים קצ'לסקי לעמוד בראש ועדה שתארגן את המערכות הממשלתיות למחקר ופיתוח. המחקר החקלאי הנרחב זכה להתייחסות רבה בדו"ח, והוועדה המליצה להקים מינהל למחקר חקלאי ליד משרד החקלאות, להגדיר את תפקידי המכון, ואת הקשר בין המכון למשרד החקלאות, למנות מדען ראשי למשרד החקלאות, למסד את תנאי העסקתם וקידומם של עובדי המכון, ולפעול לעידוד פעילות אקדמית ברמה גבוהה. מסקנות הוועדה, שישומן החל בתחילת שנות השבעים, מתוות את דרכו של המוסד עד ימינו.
עם השנים נפתחו שלוחות וחוות שהיו כפופות למכון:
תחנת ניסיונות אזורית נווה-יער
תחנת ניסיונות אזורית גילת
תחנת ניסיונות מרכז בית דגן
התחנה למדגה ולחקלאות מים בדור
חוות ניסיונות לכיש
חוות הבשור
חוות מגדה בנגב
חוות מתתיהו בגליל העליון
חוות מרדכי ליד עיינות
כיום מורכב מינהל המחקר החקלאי מהמכונים הבאים:
המכון למדעי הצמח
המכון לחקר בעלי חיים
המכון למדעי הקרקע, המים והסביבה
המכון לטכנולוגיה ואחסון של תוצרת חקלאית
המכון להנדסה חקלאית
המכון להגנת הצומח
שני מרכזי מחקר נוספים פועלים מטעם המכון:
מרכז מחקר נווה יער בצפון
מרכז מחקר גילת בדרום
המכון לחקר בעלי חיים עדיין פועל בשטח הפקולטה לחקלאות ברחובות, במתכונת של מעבדות ושירותי אדמיניסטרציה. עבודות המחקר בבעלי חיים מתבצעות במכון וולקני בראשון לציון ובמרכז המחקר בנווה יער. כל שאר המכונים עברו, כאמור, לראשון לציון, ויש להם שלוחות בתחנות הניסיונות בנוה-יער, בגילת, ובחוות האזוריות.
עבודות שבוצעו במכון על ידי אליקים וגה היו בסיס לפיתוח ענף הפרחים במשק ישראלי.
היסטוריה ומבנה > עמותות ואגודות

בשטח המכון פועלות גם כמה עמותות ואגודות למחקר חקלאי.
מנהלי מכון וולקני לדורותיהם

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
יצחק אלעזרי-וולקני: 1922–1951
שלמה רביקוביץ: 1951–1954
יעקב פלג: 1954–1958
יצחק ארנון: 1958–1968
יואש ועדיה: 1968–1979
רם מואב: 1979–1980
גד לובנשטיין: 1981–1986
יוסף שלהבת: 1986–1988
מאיר בן מאיר: 1988–1991
עזרא סדן: 1992–1995
נחום סנפיר: 1995–1999
אלי פוטיבסקי: 1999–2007
יצחק שפיגל: 2007–2011
יורם קפולניק: 2011–2016
אלי פיינרמן: 2016–2021
שמואל אסולין (מ"מ): 2021–2024
בני חפץ: 2024–מכהן
מגרשי התערוכה החדשים

בשנים 1956–1959 שכנו בשטחו של מכון וולקני מגרשי התערוכה החדשים של "יריד המזרח" עד למעבר אל "צפון תל אביב" בשנת 1959
בית הבאר של משפחת אבו ג׳בן

על כביש ראשון לציון-בית דגן ( רחוב דרך המכבים בראשון לציון ) בשטחו של מכון וולקני שכן עד 1948, "בית באר" של משפחת אבו ג'אבן שהיה בית ההשקיה של הפרדסים שעמדו בו בעבר. במקום שבו עמד בעבר ניצבת כיום אבן המנציחה אותו
תוכנית למעבר לגליל

שר החקלאות אורי אריאל הודיע ב-6 במרץ 2016 כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה תוכנית להעברת המכון לגליל. על 3,000 הדונם שיתפנו ניתן יהיה לבנות כ־10,000 יחידות דיור. המטרה השנייה של התוכנית היא למשוך אוכלוסיות חזקות לגליל. בתגובה פתחו הנהלת המכון ועובדיו במאבק נגד התוכנית.
בול יובל למכון

במלאת 50 שנה למכון וולקני הונצח האירוע  בבול מזכרת  מיוחד ; ב- 25 באוקטובר 1971, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור של סמלים חקלאיים (שיבולת, תרנגולת). האמנים  מקסים וגבריאל שמיר עיצבו  את הבול. דאר ישראל מכר 1,083,000 בולים מבול זה במשך כ- 4 חודשים עד להפסקת מכירתו.
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "וכי תבואו אל הארץ ונטעתם", עמ' 14–17
הערות שוליים

↑  שני אשכנזי, פרופ' בני חפץ: "לא יודע באיזה טלפון נדבר ב־2050, אבל עדיין נאכל מלפפונים ותירס", באתר כלכליסט, 11 ביוני 2024
↑  בתחנה לחקר-החקלאות, דבר, 15 ביולי 1937
↑  התחנה לחקלאות - "מכון וולקני", דבר, 25 ביוני 1963
↑  חיים לנדאו, החוקר הוא בעל היובל, על המשמר, 19 בספטמבר 1971
↑  עמליה ברזילי, חוות בן-שמן כערש הלידה של המחקר החקלאי באתר מינהל המחקר החקלאי - מכון וולקני
↑  הונחה אבן הפינה ליד חיים וייצמן, על המשמר, 30 באוקטובר 1953
↑  גידול הקפה הצליח בארץ, דבר, 19 ביולי 1956
↑  דנים באיחוד התחנה לחקר החקלאות והפקולטה לחקלאות, הצופה, 3 בספטמבר 1957
↑  חגיגות יובל מכון וולקני, דבר, 13 באוקטובר 1971
↑   אורה קורן, "מכון וולקני יועבר לגליל, ייבנו עשרות אלפי דירות במרכז", באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2016
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
סמליל המכון כשנקרא מרכז וולקני
תחנת הניסיונות בתל אביב
טקס הקדשה של המעבדה לחקר הקרקע בתחנת הניסיונות החקלאית ברחובות. משמאל לימין: ארתור רופין, יצחק מגזיניק, יצחק וולקני, ארתור ווקופ, חיים ויצמן, קופרמן
תרגול חליבה "על יבש" במכון וולקני, 1938
תרגול חליבה במכון וולקני, 1938