stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האינתיפאדה בעיראק (1952)
אירועי ההתקוממות

ב-23 באוגוסט 1952 פתחו עובדי הנמל בבצרה בשביתה. סטודנטים בקולג' לרוקחות בעיראק הלכו בעקבותיהם ב-26 באוקטובר. המפלגה הקומוניסטית העיראקית, שעמדה גם מאחורי המהומות של 1948, מילאה תפקיד מוביל בהתקוממות. על אף שהמפגינים היו אנטי-מלוכנים באופן נחרץ, הם היו בעלי נטייה חיובית לצבא, שהיה סמל לאחדות לאומית ולעצמאות עיראקית.
ב-23 בנובמבר החליף דודו של פייסל השני, העוצר עבד אל-אילה, את ראש ממשלת עיראק המכהן מוסטפא מחמוד אל-עומרי בגנרל נור א-דין מחמוד, שדיכא את המהומות ביד קשה. מחמוד הנהיג חוק צבאי ועוצר, סגר מפלגות ועיתונים פוליטיים ועצר מפגינים מובילים. המפגינים גינו את מחמוד ודרשו את התפטרותו לטובת מנהיג המפלגה הדמוקרטית הלאומית, קאמיל אל-צ'דירצ'י, שכיהן לזמן קצר כשר הכלכלה של בכר סדקי לאחר הפיכת 1936.
אחרית דבר

ב-1953 נבחר ג'מיל אל-מדפעי לראשות ממשלת עיראק והחליף את מחמוד. במאי הגיע פייסל השני לגיל בגרות וקיבל על עצמו את תפקידו ואחריותו של המלך.
בשנת 1958, הפילו קציני צבא את המלוכה בהפיכה, ורצחו את משפחת המלוכה.
דפוק (עיר)

דֶפּוֹק (באינדונזית: Depok) היא עיר במחוז מערב ג'אווה שבאינדונזיה. העיר מהווה פרוור של הבירה ג'קרטה ושטחה כ-200 קמ"ר. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2 מיליון תושבים, ובכך היא העיר השלישית בגודלה במטרופולין הבירה ג'קרטה ובמחוז מערב ג'אווה, והשישית באינדונזיה כולה.
היסטוריה

ב-18 במאי 1696 קנה קורנליס צ'סטליין (Cornelis Chastelein), קצין לשעבר בחברת הודו המזרחית ההולנדית, את האזור עליו שוכנת כיום העיר דפוק. לפני מותו, כתב צוואה בה הוא מבקש לשחרר את עבדי המקום ולהפכם לבעלי האדמה החדשים של האזור.
ב-1871 אפשרה הממשלה ההולנדית לתושבי העיר להקים ממשלה עצמאית, אשר בראשה נשיא עצמאי. השלטון הופסק בשנת 1952, כשהממשלת דפוק העבירה כמעט את כל הסמכויות שבידה לממשלה האינדונזית.
במרץ 1982 סווגה דפוק כעיר אדמיניסטרטיבית, וב-1999 – כעיר לכל דבר.
אדמיניסטרציה > מחוזות

דפוק מחולקת ל-6 מחוזות:
בג'י
צ'ימאנגיס
לימו
פאנצ'וראן מאס
סאוואנגאן
סוקמאג'איה
אדמיניסטרציה > ראשי העיר

ראשי העיר של דפוק:
רוקאסאה סוראדימאג'ה (Drs. Moch. Rukasah Suradimadja; שנים: 1982–1984)
תאמג'יד (Drs. H. M. I. Tamdjid; שנים: 1984–1988)
אבדול ואכיאן (Drs. H. Abdul Wachyan; שנים: 1988–1991)
מוך מאסדוקי (Moch Masduki; שנים: 1991–1992)
סופיאן סאפארי האמים (Drs. H. Sofyan Safari Hamim; שנים: 1992–1996)
באדרול קאמאל (Drs. H. Badrul Kamal; שנים: 1997–2005)
נור מאהמודי איסמאיל (Dr. Ir. H. Nur Mahmudi Ismail, Msc.; שנים: 2005–2015)
אידריס אבדול סומד (Idris Abdul Somad) 2015 – היום)
מסחר

בעיר קיימים קניונים מגוונים, אך גם שווקים מסורתיים. קניונים ומרכזי קניות עיקריים: קניון דפוק' Depok Plaza, בניין SixtyOne ו-Depok ITC. בעיר קיימות מסעדות רבות, ואף סניפים של רשתות בינלאומית למזון מהיר כמו מקדונלד'ס, A&W, דנקן דונטס, קנטקי פרייד צ'יקן וסטארבקס.
חינוך

דפוק ידועה כ"עיר הסטודנטים", הכוללת את בתי הספר:
אוניברסיטת אינדונזיה
אוניברסיטת גונאדארמה
פוליטכניק טוגו
פוליטכניק נגרי ג'קרטה
כמו כן, קיימים גם מספר בתי ספר פרטיים לשפות זרות.
תחבורה

תחבורה ציבורית (angkot) היא מרכיב מרכזי בעיר. בעיר קיימת מסילת רכבת המחברת בינה ובין הבירה ג'קרטה אשר בצפון, והעיר בוגור (Bogor) אשר בדרום. בדפוק קיימים שתי תחנות רכבת גדולות.
ערים תאומות

אינדונזיה דנפסאר, אינדונזיה
הערות שוליים

↑  Indonesia: West Java Province (Regencies and Cities) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7726263-3  MusicBrainz: 991ac878-cc54-4a5e-b696-5583bac4d19d
ה. לייוויק

לייויק בשנת 1940, לערך
ה. לייוויק (במרכז השורה הראשונה, לצד הבמאי משה הלוי) בעת ביקור בתיאטרון האהל בשנת 1937
ה. לֵיוִיק, (25 בדצמבר 1888 – 23 בדצמבר 1962, ניו יורק) הוא שם העט של לֵייוויק הַאלפֶּרן, שהיה משורר יידיש, מחזאי וסופר, שנודע בין היתר בשל יצירתו "הגולם" ("פואמה דרמטית בת שמונה מערכות").
תולדות חייו ויצירתו

לייוויק נולד בעיירה הומן ליד מינסק, בלארוס. הוא הבכור מבין תשעה ילדים. לייוויק התחנך כילד במסגרת תורנית אדוקה, אך בהגיעו לישיבה כבר קרא ספרים חילוניים ומשכיליים/ הוא גורש מהישיבה והצטרף לתנועת ה"בונד". בשנת 1904 פרסם את שיריו הראשונים ביידיש בעיתוני התנועה. בשנת 1906 נכלא על ידי המשטרה הצארית וישב במאסר כארבע שנים. הוא הובל לסיביר, שם נידון למאסר עולם בשנת 1912, על פעילותו המהפכנית.
בשנת 1913 הצליח לייוויק להימלט ממחנה המעצר בסיביר וברח דרך המזרח הרחוק. הוא נמלט מרוסיה והצליח להגיע לניו יורק. בשנותיו הראשונות כמהגר עבד בכל מיני מלאכות, ובעיקר מצא פרנסתו במלאכת הצבעות. בה בעת החלו שיריו להתפרסם בבמות היידיש הגדולות של אמריקה, ובעיקר ב"צוקונפט". שיריו המרגשים מאותה תקופה הם שירי סיביר שלו, שירי המאסר והבריחה. אחדים מהם תורגמו לעברית, וכוחם נשמר בהם גם היום.
בשנת 1919 נתפרסם קובץ השירים הראשון שלו, ומחזותיו המפורסמים: "הגולם" ו"סחבות". כתיבתו באותה עת הייתה שזורה באמונה חזקה בגאולת העם היהודי המיסטית, ובגאולת האדם העובד בדרך הארגון החברתי והמהפכני.
בשנת 1925 ערך ה. לייוויק מסע הרצאות גדול בתפוצה היהודית, הוא הופיע בפני קהלים גדולים בקריאת שירים, וכתב רשמי מסע שנתפרסמו בעיתוני היידיש באמריקה. בין השאר ביקר שוב ברוסיה, הפעם כמהפכן מכובד ולא כאסיר נמלט. השלטון הקומוניסטי עשה הרבה כדי לקרבו אל המשטר, וכדי שיפרסם טובות על הנעשה אצל יהודי ברית המועצות. אבל יחסם הקשוח של קברניטי מוסקבה לשאלת הציונות ויישוב ארץ ישראל גרמו לו שיפרוש מארגוני הקומוניסטים. הוא חדל אז גם לכתוב בעיתונים המקורבים אליהם.
שלושת מחזותיו, "הגולם", "כבלים", ו"חלום הגולם", נחשבים עד היום כפסגת יצירתו הדראמטית. צירוף חיוני וכובש לב של אמונה מיסטית בנצח קיומו של עם ישראל, ואמונה לוהטת בתיקון האדם והמשטר. ה. לייוויק פרסם למעלה משישים כרכים ביידיש: מחזות וסיפורים, שירים ופואמות, רשמי מסע ומסות. יצירותיו תורגמו גם לעברית, ומחזותיו הוצגו בתיאטרון העברי. על שמו של ה. לייויק קרוי היום "בית לייוויק", מרכז לתרבות יידיש בתל אביב, נוסד על ידי עיתונאים וסופרי יידיש. ליד בית לייוויק פועלת הוצאת ספרי יידיש, הוצאת לייוויק. כמו כן רחוב בחיפה.
ספריו של ה. לייוויק בעברית

אַבֶּלַר והֶלוּאיז, פואמה דרמטית בשלוש תמונות, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר ק"א ברתיני, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
בלדה על בית החולים בדנבר, תרגם אברהם שלונסקי, מרחביה, 1942.
הגולם, תרגום מ. כספי, תל אביב, שנות השישים.
גזר, דראמה תנכי"ת מתקופת יוצאי מצרים, בשלוש מערכות, תרגם אהרן אשמן, תל אביב, 1940.
הירש לקרט, פואמה, תרגם משה בסוק, הקיבוץ המאוחד, 1944.
שישה שירים מן הכרמל, תרגם שמשון מלצר, חיפה, 1963.
יאבדו שמים וארץ, שירת האפוקליפסה היידית, אנתולוגיה ובתוכה גם משירי ליוויק, תרגם עידו בסוק, תל אביב, 2002.
מהר"ם מרוטנברג : פואמה דרמטית בשבע תמונות, תרגום - מ’ סילון-זילברמן, תל אביב, 1968.
על תהומות הולך ושר, ילקוט שירים ליריים, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר קלמן אהרון ברתיני, תל אביב, 1977.
שירים ופואמות, עברית - מאיר אבני, 2000.
חזיוני גאלה, הגלם, חלום הגלם, כבלי משיח : טרילוגיה, תרגמו מיידיש א"ז בן ישי ואברהם שלונסקי; בלוויית הקדמת המחבר ומבוא של דב סדן, מוסד ביאליק, ירושלים, 1957.
מחזותיו של ה. ליוויק שהוצגו בתיאטרון העברי

כבלים, "הבימה", תרגום: צבי וויסלאבסקי, בימוי: ברוך צ'מרינסקי, תפאורה: מנחם שמי, תלבושות: שנדר, מוזיקה: פורדהאוס בן ציסי, הבכורה התקיימה ב-16 בדצמבר 1931 בארץ.
הגולם, "הבימה", מוסקבה, בימוי: בוריס וורושילוב, תפאורה: ניבינסקי, מוזיקה: משה מילנר, הבכורה נתקיימה ב-15 במרץ 1925.
חלום הגולם, "הבימה", תל אביב, תרגם אברהם שלונסקי, בימוי לאופולד לינדטברג, תפאורה יעקב שטיינהארדט, מוזיקה שלמה רוזובסקי, הבכורה נתקיימה בשנת 1935.
מי האיש, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, במאי ברוך צ'מרינסקי, הוצג בהבימה, אוגוסט 1939.
לקריאה נוספת

ש. ניגער, ה. לייוויק 1888-‏‏1948 : זיין אפשטאם, זיינע קינדער און יטגנט-יארן, זיינע לירישע און דראמאטישע ווערק, זיין דיכטערישער גאנג. טאראנטא, תשי"א
פאט, יעקב, שיחות עם סופרים יהודיים, הוצאת הספרייה י.ל.פרץ, תל אביב, 1959, עמ' 121-166.
הערות שוליים

1 2 3 4  ש. ניגער, ה. לייוויק, ה. לייוויק יובל-קאמיטעט, 1951, עמ' 34
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271908705171  PLWABN: 9810637654905606  BNE: XX997711  BnF: cb13553878b (data)  CiNii: DA14219141  GND: 11900674X  ISNI: 0000 0003 6849 7351  LCCN: n85045628  MusicBrainz: abf41584-e4e5-48ed-9537-e78e6d108b84  NTA: 297280805  SELIBR: 70731  SNAC: w6g74gq9  SUDOC: 060259183  VIAF: 47562232   WorldCat (עם VIAF): 47562232
ה'ת"ל

.
ה'ת"ל (5,430) ובקיצור ת"ל – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-26 בספטמבר 1669, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 14 בספטמבר 1670.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 13 שעות ו-248 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 15 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 26 (סימנה כולזז) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,601 לחורבן הבית, ושנת 1,981 לשטרות.
אירועים

גירוש יהודי וינה
כ"ה בטבת – רפאל לוי הועלה על המוקד על קידוש השם במץ בעקבות עלילת הדם במץ. יום זה נקבע לתענית ציבור קהילתית של יהדות מץ.
נפטרו

רבי חיים אבולעפיה (הראשון), רב ודיין בארץ ישראל.
כ"ט בניסן – רבי משה שמשון בכרך, דרשן בקהילת פראג ורבן של לייפניק ווורמייזא. אביו של רבי יאיר חיים בכרך.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
האני אל-חסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 איג'זים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 ביולי 2012 (בגיל 73 בערך) עמאן, ירדן 
 שם לידה:  هاني محمد سعيد الحسن 
 מדינה:  פלשתינה (א"י), ירדן, מדינה פלסטינית 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
האני אל חסן (בערבית :هاني الحسن; 1939 – 6 ביולי 2012), הידוע גם בכינויים אבו טריק ואבו אל-חסן, היה מנהיג ארגון פתח בגרמניה, חבר בקבינט הרשות הפלסטינית ויועץ לביטחון לאומי במועצה הלאומית הפלסטינית.
ראשית חיים

נולד בחיפה בתקופת המנדט בשנת 1939. הצטרף לאחים המוסלמים בתחילת שנות החמישים. היה בין המייסדים של פתח. למד הנדסה בגרמניה המערבית בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, במהלך לימודיו ארגן קבוצה אסלאמיסטית בשם שבאב אל אקצה (חבורת אל אקצה), דרכה התמודד ואף נבחר להיות ראש ארגון הסטודנטים הפלסטינים באירופה. במערב גרמניה לבדה היו יותר מ-3000 סטודנטים ו-65,000 פועלים פלסטינים. באותה תקופה הוא הקים את מערך המודיעין של אש"ף באירופה המערבית. במהלך שנות ה -70 הוביל את המשא ומתן העקיף בין אש"ף לארצות הברית. שימש כשגריר הפלסטיני הראשון באיראן לאחר המהפכה. אף על פי שהתנגד להסכמי אוסלו, אל חסן מונה על ידי ערפאת לשר הפנים ברשות. בעקבות קריסת המשא ומתן הפלסטיני בקמפ דייוויד בשנת 2000, האני אל חסן נשאר נאמן לערפאת ולאחר מותו של ערפאת האשים את ישראל בהריגתו.
אחיו הצעיר של ח'אלד אל-חסן.
קריירה פוליטית

כיהן כראש אזור בירדן לזמן קצר בתחילת 1970, כסגנו של צלאח ח'לף בראסד, יחד עם היותו ראש הוועדה המרכזית בתקופה זו. החל משנת 1974 שימש כעוזר פוליטי ליאסר ערפאת, כשגריר בטהראן, והיה לשגריר בעמאן בשנת 1982. הוא שמר על קשרים טובים עם מדינות המפרץ. הפך לחבר בוועדה המרכזית של פת"ח במאי 1980.
מתח ביקורת על עמדת ההנהגה כלפי עיראק לאחר אוגוסט 1991 ובאוסלו, אך חזר לרצועת עזה בנובמבר 1995, והפך ליועץ הפוליטי הראשי של ערפאת, כמו גם כחבר ה-PLO -CC וראש המועצה הלאומית הפלסטינית. הוא מונה לשר הפנים של הרשות הפלסטינית ב־29 באוקטובר 2002.
מחמוד עבאס ניסה להפיל אותו מקבינט הרשות, ולמרות התנגדותו של ערפאת הוא הוחלף באפריל 2003. שימש כיועץ לביטחון לאומי של ערפאת. אל חסן היה ראש הלשכה לגיוס וארגון של פתח עד אפריל 2007, אז הוחלף בתפקיד זה על ידי אחמד קורי. אל חסן המשיך להיות יועץ לביטחון לאומי, אך הודח על ידי מחמוד עבאס ביוני 2007, בעקבות הערותיו על אלג'זירה.
בעקבות השתלטות חמאס על עזה ביוני 2007, גרם אל חסן למבוכה בפתח בעקבות ראיון באלג'זירה בו אמר כי לא היה שום סכסוך בין חמאס לפתח אלא סכסוך בין פלסטינים נאמנים משני מחנות והיה מיעוט קטן בפתח שהתכונן להפיכה כדי להפיל את חמאס בגיבוי אמריקני. הוא הבהיר כי הוא מתייחס בעיקר לחסידיו של מוחמד דחלאן. הצהרתו של חסן הופרכה במהרה על ידי דובר רשמי של פתח שהציג את חסן כמי שתומך בהפיכה של חמאס.
קריירה פוליטית > יחסיו עם ערפאת

בפגישה סודית ברומניה אמר ערפאת כי אל חסן הוא המנהל של כל רשת המודיעין של הפתח, המוח מאחורי הפיגוע באולימפיידת מינכן והאחראי על כל מערך הפיגועים של הפתח. עוד תיאר אותו כמוח והשכל של כל ארגון הפתח, ואמר עליו: "אל חסן הוא ידידי האישי המסור והקרוב ביותר".
הערות שוליים

↑  Hani al-Hassan Passes Away (Bahrain News Agency)
↑  "Hani al-Hasan". Palestine Who's Who. אורכב מ-המקור ב-15 ביולי 2012. נבדק ב-7 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  ""Palestinian president dismisses aide for criticizing Fatah on Al-Jazeera TV" - NewsLibrary". אורכב מ-המקור ב-27 באפריל 2018. נבדק ב-18 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)""Palestinian president dismisses aide for criticizing Fatah on Al-Jazeera TV" - NewsLibrary". Archived from the original on 27 April 2018. Retrieved 18 May 2010.
↑  יון מיחאי פאצ'פה, אופקים אדומים, ספריית מעריב, 1989, עמ' 39
↑  "Al Fatah vows death to Israel peace signers" - The Montreal Gazette
↑  "PA Interior Minister al-Hassan: Soldiers, settlers legitimate targets " - The Jerusalem Post
↑  יון מיחאי פאצ'פה, אופקים אדומים, ספריית מעריב, 1989, עמ' 28
ה'ת"ו

ה'ת"ו (5,406) ובקיצור ת"ו – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-21 בספטמבר 1645, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 1646.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 23 שעות ו-167 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה שנייה לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-285. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 2 (סימנה בלהז) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,577 לחורבן הבית, ושנת 1,957 לשטרות.
אירועים

ראש השנה – תושבי מוהילב עורכים פוגרום ביהודי העיר
י"ח באלול – הריסת בית הכנסת צלאת אל-פאסיין של התושבים בפאס בהוראת הסולטאן מוחמד ה-13.
כ"ג באלול – הריסת בית הכנסת של המגורשים בפאס בהוראת הסולטאן.
בלובלין הודפס לראשונה ספר מגיד מישרים, שחיבר רבי יוסף קארו על פי דברים שנאמרו לו מפי 'מגיד'
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין

האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין (בספרדית: Carlos de Borbón ‏ 31 בינואר 1818 - 13 בינואר 1861), היה הטוען לכתר ספרד בין השנים 1845–1861.
ביוגרפיה

קרלוס נולד ב-31 בינואר 1818 במדריד, לאינפנטה קרלוס, רוזן מולינה ולמריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל, בתם של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל וקרלוטה ז'ואקינה מספרד.
בשנת 1830 נולדה לדודו פרננדו השביעי, מלך ספרד בתו הבכורה איזבלה, ומכיוון שלא היו לו בנים, ביקש פרננדו להוריש לה את המלוכה. הקורטס המליץ על ויתור על החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה, אולם, הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, אביו קרלוס. אביו לא פעל רבות למען זכותו לכתר, אולם אמו מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל ואחותה מריה תרזה, נסיכת ביירה פעלו רבות לשם כך, ובעקבות כך נשלחה משפחתם במרץ 1833 לפורטוגל.
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכיו של קרלוס גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה. לאחר מפלתו של דודו מיגל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1834 נמלטה משפחתם לאנגליה, ומשם עברו לצרפת. באותה שנה מתה אמו, ובאוקטובר 1837 התחתן אביו עם אחותה הגדולה, מריה תרזה, נסיכת ביירה.
במאי 1845 ויתר אביו על זכויותיו לכס ספרד לטובת קרלוס, ובשנת 1847 פרצה המלחמה הקרליסטית השנייה שנמשכה עד לשנת 1849. ב-10 ביולי 1850 התחתן קרלוס עם מריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1855 מת אביו, וקרלוס הוכר על ידי הקרליסטים הוכר כקרלוס השישי, מלך ספרד, וב-13 בינואר 1861 מת קרלוס במפתיע בטריאסטה יחד עם אשתו ואחיו האינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה. מכיוון שלא היו לו ילדים, ירש את תאריו אחיו חואן, רוזן מונטיסון.
החייט הקטן והאמיץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  האחים גרים
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  מעשייה, סיפור עם
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1812
 
החייט הקטן והאמיץ או שבעה במכה אחת (בגרמנית: Das tapfere Schneiderlein) היא אגדת עם גרמנית שנאספה על ידי האחים גרים. הסיפור הודפס בספר המעשיות של האחים גרים כמעשייה מספר 20.
זהו סיפור על חייט צנוע שמשתמש בדרכי עורמה מול ענקים ומול מלך אכזר כך שיאמינו במעשי הכוח והגבורה המדהימים שלו, דבר המוביל אותו לזכות בעושר ובכוח.
עלילה

החייט מתכונן לאכול ריבה, אבל כשזבובים מתיישבים עליה, הוא הורג שבעה מהם במכה אחת בידו. הוא מכין חגורה המתארת את המעשה, ועליה כתוב "שבעה במכה אחת". מלא השראה, הוא יוצא לעולם לחפש את מזלו. החייט פוגש ענק שמניח ש"שבעה במכה אחת" מתייחס לשבעה גברים. הענק מאתגר את החייט. כאשר הענק סוחט מים מסלע, החייט סוחט חלב, או מי גבינה, מגבינה. הענק זורק אבן הרחק באוויר, ובסופו של דבר היא נוחתת הרחק. החייט מתמודד עם ההישג על ידי השלכת ציפור שעפה לשמיים; הענק מאמין שהציפור הקטנה היא "סלע" שנזרק כל כך רחוק שהוא לעולם לא נוחת. מאוחר יותר, הענק מבקש מהחייט לעזור לו לשאת עץ. החייט מורה לענק לשאת את הגזע, ואילו הוא יישא את הענפים. במקום זאת, החייט מטפס על העץ, כך שהענק נושא גם אותו, אך נראה כאילו החייט תומך בענפים.
הענק מתרשם ומביא את החייט לביתו, שם מתגוררים גם ענקים אחרים. במהלך הלילה, הענק מנסה להרוג את החייט על ידי חבטה במיטה. עם זאת, החייט, לאחר שמצא את המיטה גדולה מדי, ישן בפינה. כשהם חוזרים ורואים את החייט בחיים, הענקים האחרים בורחים בפחד מפני האיש הקטן.
החייט נכנס לשירות המלכותי, אך החיילים האחרים חוששים שיום אחד הוא יאבד את עשתונותיו, ואז שבעה מהם עלולים למות עם כל מכה. הם מציבים תנאי למלך, החייט יעזוב את השירות הצבאי או שהם יעשו זאת. המלך חושש להדיח את החייט משירות ובמקום זאת מנסה להיפטר מהחייט על ידי שליחתו להביס שני ענקים יחד עם מאה פרשים, ומציע לו חצי ממלכותו ואת ידה של בתו בנישואין אם יוכל להרוג את הענקים. הוא זורק אבנים על שני הענקים בזמן שהם ישנים ומעורר את השניים להילחם זה בזה עד שהם הורגים זה את זה, ואז החייט דוקר את הענקים בליבם.
המלך, מופתע שהחייט הצליח, נרתע מהבטחתו ודורש מהחייט דבר נוסף לפני שיוכל לתבוע את גמולו. המלך שולח אותו לאחר ללכוד חד-קרן, משימה שנראית בלתי אפשרית, אך החייט לוכד אותו על ידי עמידה לפני עץ, כך שכאשר החד קרן מסתער, הוא זז הצידה והוא דוחף את הקרן שלו לתוך הגזע. לאחר מכן המלך שולח אותו אחרי חזיר בר, אך החייט לוכד אותו בשיטה דומה.
המלך מתרשם מביצועי החייט, משיא אותו לביתו הנסיכה, והופך את החייט לשליט של מחצית הממלכה המקורית. הנסיכה שומעת אותו מדבר בשנתו ומבינה בזעם שהוא בסך הכל חייט ולא גיבור אצילי. על פי דרישתה של הנסיכה, המלך מבטיח להרוג את החייט או להוציא אותו להורג. נושא הכלים מזהיר את החייט מפני תוכניתו של המלך. בעוד משרתי המלך מחוץ לדלת, החייט הקטן והאמיץ מעמיד פנים שהוא מדבר מתוך שינה ואומר: "ילד, עשה לי את הז'קט והטלא את המכנסיים, או שאני ארביץ לך על האוזניים עם מקל! הכיתי שבעה במכה אחת, הרגתי שני ענקים, הולכתי שולל חד-קרן ולכדתי חזיר בר, ואני אמור לפחד מאלה שעומדים ממש מחוץ לחדר השינה!". בשומעם זאת, עוזבים משרתי המלך את המקום מבועתים. המלך אינו מנסה לפגוע שוב בחייט וכך החייט חי את ימיו כמלך בזכות פקחותו.
בתרבות הפופולרית

הביטוי "להרוג שתי ציפורים במכה אחת" שמשמעותו להשיג שתי מטרות במאמץ יחיד, נקרא בגרמנית "Zwei Fliegen mit einer Klappe schlagen" שפירושו "שני זבובים במחי כף אחת". השימוש בזבובים בביטוי ולא בציפורים קיים במספר מדינות בנוסף לגרמניה כמו סקנדינביה, אוסטריה, שווייץ והולנד.
ב-1938 יצא סרט הנפשה קצר מבית וולט דיסני בשם "חייט קטן ואמיץ". הסרט הוא עיבוד לאגדת העם של האחים גרים "החייט האמיץ", עם מיקי מאוס בתפקיד הראשי.
בסדרת הטלוויזיה המאוירת "סימסאלה גרים", פרק מס' 1 בעונה הראשונה הוא על החייט הקטן והאמיץ.
תרגומים לעברית

החייט האמיץ – סדרת "כנרת מספרת", עבוד עדנה פלג, איור יעל ליאור, הוצאת כנרת, 1985.
החיט האמיץ או: שבעה במכה אחת – סדרת "היה היה", תרגום ועבוד ריבה בן-נר, הוצאת ענבל, 1987.
החייט האמיץ – עבוד אורית הראל, איור יעל ליאור, הוצאת גיא, 1991.
הענק והחיט ועוד 33 אגדות אחרות – תרגום חנה לבנת, איור יעל ליאור, הוצאת מחברות לספרות, 1993.
החייט האמיץ – סדרת "קוראים אגדה", עבוד רונית חכם, איור אורה איל, הוצאת איילות, 1999.
הערות שוליים

↑  Jakub Marian, Kill two birds with one stone – in European languages, Jakub Marian's Language learning, science & art
↑   סימסאלה גרים – החייט הקטן והאמיץ, סרטון בערוץ "lidora24", באתר יוטיוב (אורך: 24:22)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812695882005606  GND: 4148853-2  LCCN: n79148619  MusicBrainz work: fee97264-bee3-4605-965c-cc362402d2d7  VIAF: 177402985   WorldCat (עם VIAF): 177402985 
הענק והחייט נושאים עץ, ציור של קארל אופטרדינגר
החייל העברי (אוניית מעפילים)

"החייל העברי"
החייל העברי הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
תולדותיה

אוניית קיטור שנבנתה ממתכת; הנעה על ידי פחם; בעלת תפוסה של 600–800 טון; מהירות 10–11 קשר; שמה הקודם היה ארלנה.
תולדותיה > רכישה והכנה להפלגה

נרכשה על ידי שמריה צמרת באמצעות מתווך יווני. המתווך העביר את האונייה ממקום רכישתה לנמל מרסיי. צוות ההכנה של האונייה כלל את פיטר וילי, מעפילים ומלווי האונייה. בנמל ההכנה הצטיידה האונייה במזון, מים ופחם אשר אוחסן בתחתית הכפולה של הספינה. הפחם הועבר פנימה בעבודת ידיים. הוכשרו כ-500 מקומות לינה בתוך שלושה מחסנים ובמקומות אחרים באונייה. כן צוידה ב-300 טון פחם, מזון ומים ל-3 שבועות. אלכס שור קיבל מוילי כץ, נציג עלייה ב' באנטוורפן, מטבעות זהב לשם תשלום לצוות הימאים. רב החובל היה יווני ולצדו הימאים: תשעה יוונים, ביניהם חובל ראשון וקציני מכונה, תשעה ימאים מטורקיה, הולנד, פולין ופינלנד, וכן ימאי ממוצא ערבי וימאי ממוצא אפריקני. מפקד האונייה היה צבי טייטל איש הפלי"ם ולצדו אלכס שור ('דב', 'לבני'), פיטר וילי, והגדעוני גרשון עציון.
512 המעפילים היו חברי תנועות נוער וקרובי חיילים בבריגדה היהודית, רובם ככולם ניצולי השואה, שהגיעו כפליטים לשוודיה. הם נאספו במחנה מעפילים שהכינו אנשי המוסד לעלייה ב'. עלו לאונייה, שהייתה קשורה לרציף בנמל אנטוורפן במשך שעות הלילה עד שעות הבוקר המוקדמות, ישר מהרציף בהליכה ברגל. ההפלגה וההעמסה היו בידיעת השלטונות, שלא הפריעו. צבי טייטל טיפל בארגון העולים באונייה, בחלוקת מזון ומים, בעלייה לסיפון, כשעוזר לידו גרשון עציון.
תולדותיה > ההפלגה

הפליגה ב-14 ביולי 1946 בשעה 6:00 בבוקר מנמל אנטוורפן. בליל ההפלגה התברר שהצוות הזר ורב החובל מסרבים להפליג אלא אם יובטח להם בונוס מיוחד. זאת מפני שחששו להיתפס בידי הבריטים. הם גם דרשו לעגון בקרבת חופי הארץ ולא להגיע לחוף עצמו. וילי כץ, שהיה הנציג של המוסד באנטוורפן ותיאם את העניינים הארגוניים, הבטיח שישלם להם בהגיעם לארץ. לאחר מכן הפליגה האונייה ללא הפרעות בעזרת נתב, דרך הים הצפוני, התעלה האנגלית, מיצר גיברלטר, הים התיכון צפונה לכרתים, מצפון לקפריסין ודרומה לכיוון חיפה. וילי כץ הבטיח לרב החובל שבנקודה מסוימת בין קפריסין לסוריה יעברו המעפילים לספינה אחרת, ואילו "החייל העברי" תחזור עם צוות הימאים, אך להבטחה לא היה כיסוי ומטרתה רק לשכנע את הצוות להפליג, והתוכנית לא יצאה לפועל.
במהלך ההפלגה דרשו הקצינים והמלחים להפליג לקפריסין. המלווים גיבשו תוכנית להשתלט על הצוות בסמוך לחופי הארץ ולהוביל את האונייה לבד. בסיכום עם רב החובל והצוות, תוכנן להגיע למרחק 20 מייל מערבית לראש הנקרה ולהמתין שם לסירות שתיקחנה את הצוות. למעשה לא הייתה כוונה לבצע תוכנית זו, אלא רק לשכנע בכך את הצוות להשיט את האונייה לכיוון חופי הארץ. בקרבת כרתים החלו רב החובל והקצינים לשאול היכן האונייה שעתידים לפגוש, ואז השתלטו המלווים אנשי המוסד לעלייה ב' והפלי"ם על האונייה והכריחו את הצוות להשיט אותה לארץ. ההשתלטות נעשתה בעזרת קבוצה 40 מעפילים מצוידים באלות, בין הקצה הדרומי של קפריסין לחוף לבנון. אלכס שור תפס פיקוד על גשר האונייה. צוות חדר המכונות המשיך לעבוד גם לאחר ההשתלטות. ביום הרביעי להפלגה, במפרץ בסקיה, נתקלה "החייל העברי" בשייטת של הצי הספרדי. המעפילים הסתתרו מתחת לסיפון האונייה, והאונייה המשיכה בדרכה מבלי הפרעה. מכשיר הקשר לא פעל, והתקשורת עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל חודשה רק יומיים לפני ההגעה לחופי ארץ ישראל.
האונייה הגיעה לנמל חיפה, ב-31 ביולי. המשטרה הבריטית עצרה את כל נוסעי האונייה. ב–2 באוגוסט הורדו חולים, זקנים וילדים והורשו להצטרף אל היישוב; שאר המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית. המלווים נעצרו גם הם, ונחלצו מהמעצר אט אט.
לקריאה נוספת

יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 83.
החלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

 תאריך:  1 באפריל 1948
 ישיבה מספר:  277
 קוד:  S/714 (מסמך)
 נושא:  שאלת ארץ ישראל
 סיכום הצבעה:  11 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  אומץ
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  טיוואן הרפובליקה הסינית צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  ארגנטינה ארגנטינה בלגיה בלגיה קנדה קנדה קולומביה קולומביה סוריה סוריה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
 
החלטה 43 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה פה אחד ב-1 באפריל 1948, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, וציינה את האלימות הגוברת בפלשתינה, וקראה לסוכנות היהודית לארץ ישראל ולוועד הערבי העליון להעמיד נציגים לרשות מועצת הביטחון, על מנת להסדיר ולאכוף הפסקת אש, וכן קראה לקבוצות ערביות ויהודיות חמושות לחדול מיידית מפעולות האלימות.
ראו גם

מלחמת העצמאות
המנדט הבריטי בארץ ישראל
תוכנית החלוקה