stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וימפל K-13
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, קליעי הקסם: כך שינה טיל הסיידוויינדר את הלוחמה האווירית, באתר כלכליסט, 25 ביולי 2020
זקסן (אוניית מערכה, 1916)

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "באיירן", אוניית האחות של זקסן
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "באיירן", אוניית האחות של זקסן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי
 סדרה:  באיירן
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 תחילת הבנייה:  15 באפריל 1914
 הושקה:  21 בנובמבר 1916
 אחריתה:  הבנייה בוטלה ב-3 בנובמבר 1919 והיא נגרטה ב-1921
 מידות
 הֶדְחֶק:  28,580 טון (סטנדרט)
 אורך:  182.4 מטר
 רוחב:  30 מטר
 שוקע:  9.39 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  22 קשרים
 גודל הצוות:  1,171 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,300 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 54,000 כוחות סוס (40 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  3 טורבינות
 כמות הדלק:  3,400 טון פחם, 620 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 170–350 מ"מ   צריחי תותחים 350 מ"מ   תותחים משניים 170 מ"מ   מגדל ניווט 400 מ"מ
 חימוש:  שמונה תותחים בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ)   16 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   2 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   5 צינורות טורפדו 24 אינץ' (60 ס"מ)
 
זקסן (בגרמנית: SMS Sachsen) הייתה השלישית מתוך ארבע אוניות המערכה דרדנוט מסדרת באיירן שהוזמנו אך מעולם לא הושלמו עבור הצי הקיסרי הגרמני בעשור השני של המאה ה-20. נחשבת לפעמים לחלק מתת-סדרה יחד עם אחותה וירטמברג. כמו שאר אוניות הסדרה, זקסן הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') ובארבעה צריחי תותחים. יחד עם זאת, היא הייתה שונה משאר אוניות הסדרה במערכת ההנעה שלה: טורבינת הקיטור על ציר המדחף המרכזי שלה הוחלפה במנוע דיזל. האונייה זקסן הונחה באפריל 1914 במספנת Germaniawerft, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי האטה את העבודה עליה. היא הושקה בנובמבר 1916, אבל כשהמשאבים הופנו לפרויקטים דחופים יותר, לרבות בניית צוללות, העבודה על האונייה נעצרה לחלוטין. בשלב שבו בנייתה הופסקה, נותרו כתשעה חודשי עבודה עד לסיום. חלק מהרכיבים של מערכת ההנעה של האוניה היו בשימוש חוזר במספר צוללות מטיפוס U-151.
חוזה ורסאי שסיים את המלחמה ביוני 1919 קבע כי כל ספינות המלחמה שהיו מצויות בתהליך בנייה בגרמניה ייגרטו, ולפיכך זקסן נמכרה לסוחרי גרוטאות ב-1920 ופורקה בשנה שלאחר מכן.
התפתחות

עבודת התכנון על הסדרה החלה כבר בשנת 1910, תוך התייחסות רבה לחימוש הכלים החדשים. התברר כי ציים אחרים עוברים לתותחים גדולים מ-30.5 סנטימטרים (12 אינץ'), וכך גם אוניית המערכה הגרמנית הבאה תצטרך לשלב תותחים גדולים יותר. במחלקת הנשק נשקלו תותחים בקוטר 32 ס"מ (12.6 אינץ'), 38 ס"מ (15 אינץ') ו-40 ס"מ (15.7 אינץ'). בשנה שלאחר מכן, לאחר משבר אגאדיר, טירפיץ אימץ במהירות סערה ציבורית על המעורבות הבריטית במשבר כדי ללחוץ על הרייכסטאג להקצאת כספים נוספים לצי. זה סיפק את הפתח לספינות קרב חזקות יותר, אז טירפיץ דרש כספים עבור ספינות חמושות בתותחי 34 סנטימטרים (13.4 אינץ') באמצע 1911. צוות התכנון הסתפק בקליבר של 38 ס"מ שכן תותח ה-40 ס"מ היה יקר יותר באופן משמעותי ותותח ה-38 ס"מ סימן שיפור משמעותי לעומת התותחים הגרמניים הקיימים.
כאשר הצי הגרמני החל בהכנות להתחיל בבניית אוניית המערכה של שנת הכספים 1914, המכונה "ארזאץ קייזר פרידריך השלישי" בשנת 1912 כתחליף לפרה-דרדנוט הקשישה קייזר פרידריך השלישי, צוות התכנון בחן את ההתפתחויות האחרונות בספינות מלחמה זרות ולמד שלאוניות המערכה הבריטיות האחרונות, סדרת קווין אליזבת, תהיה מהירות מרבית גבוהה. הגרמנים בחרו לעשות ניסיון נוסף לשלב מנוע דיזל כדי להניע את ציר המדחף המרכזי של האונייה החדשה (בעבר ביקשו להתקין אותם בסדרת קניג הקודמת אך הם לא היו מוכנים בזמן). מנוע הדיזל היה גדול יותר ממתקן טורבינה דומה, והגדיל את הנפח בכ-200 טון, מה שדרש הארכה של גוף האונייה ב-2.4 מטר (7 רגל 10 אינץ') כדי למנוע מהשוקע שלה לגדול. זה נעשה על מנת לקבל יתרון של חידוד קווי הגוף ובכך לשפר את צורתו ההידרודינמית, ולהגביר את מהירותה. בגלל שינויים אלו, כמה היסטוריונים, כולל ההיסטוריון הימי הגרמני דירק נוטלמן, רואים בזקסן ובווירטמברג תת-סדרה של סדרת באיירן.
תיאור

זקסן הייתה באורך של 181.8 מטר (596 רגל 5 אינץ') בקו המים, ואורך כולל של 182.4 מטר (598 רגל 5 אינץ'). רוחב האונייה היה 30 רגל (98 רגל 5 אינץ') והיה לה שוקע של 9.3–9.4 מטר (30 רגל 6 אינץ'–30 רגל 10 אינץ'). ההדחק של זקסן היה 28,800 טון (28,300 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית; במעמס קרבי מלא, ההדחק היה עד 32,500 טון (32,000 טון ארוך). בניגוד לשלוש האוניות האחיות שלה, שהונעו על ידי שלושה סטים של טורבינות קיטור של שיכו, זקסן קיבלה רק שני סטים של טורבינות על הצירים החיצוניים, עם קיטור שסופק על ידי שישה דודי צינורות מים פחמיים ושלושה דגמים מונעי נפט. הציר השלישי שלה הונע על ידי מנוע דיזל MAN, שישה צילינדרים, שתי פעימות, שדורג בהספק של 12,000 כוחות סוס; בשילוב עם הטורבינות, מערכת ההנעה שלה הפיקה 54,000 כוחות סוס (40,300 קילוואט). המהירות המרבית המיועדת הייתה 22 קשרים (41 קמ"ש). האונייה יכלה לשאת עד 3,400 טון (3,300 טון ארוך) של פחם ו-620 טון (610 טון ארוך) של מזוט, שסיפק טווח מקסימלי של 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22 קמ"ש). היא הייתה אמורה לשאת צוות של 42 קצינים ו-1,129 מלחים.
אילו הושלמה, האונייה הייתה חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK L/45. תותחי הסוללה העיקריים היו מסודרים בארבעה צריחים תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור. החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, ארבעה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 וחמש צינורות טורפדו בקוטר 60 ס"מ (23.6 אינץ') תת-מימיים, אחד בחרטום ושניים על כל צד רוחב. לאונייה הייתה חגורת שריון בעובי 170–350 מילימטרים (6.7–13.8 אינץ') וסיפון משוריין בעובי 60–100 מילימטרים (2.4–3.9 אינץ'). מגדל הניווט הקדמי שלה היה מוגן בשריון בעובי 400 מילימטרים (15.7 אינץ'), ובצריחי הסוללה הראשיים היו דפנות בעובי 350 מ"מ וגגות בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ').
בנייה וביטול

זקסן הוזמנה על פי חוק הצי הרביעי והאחרון, שהתקבל בשנת 1912. הקייזר וילהלם השני אישר את התכנון, שכבר הוזמן ממספנת גרמניהוורפט בקיל; הרייכסטאג לא אישר רשמית את התקציב, מה שהפך את תחילת הבנייה לעניין של סיכון עבור המספנה. המימון לכלי השיט אושר כדין, וב-21 בפברואר 1914 הושקה אוניית המערכה קרונפרינץ, אשר פינתה את הממשה שנשמר לבניית הארזאץ קייזר פרידריך השלישי. עבודות ההכנה החלו מיד לאחר שקרונפרינץ פינתה את הממשה וב-21 במרץ חתם וילהלם השני על הצו הסופי לבניית האונייה החדשה. הנחת השדרית שלה התרחשה ב-15 באפריל, והיא קיבלה את מספר הבנייה 210. העבודות הראשוניות נמשכו באיטיות, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי, כאשר המשאבים הופנו להשלמת עבודות האבזור בקרונפרינץ וכן כמה סירות טורפדו וצוללות בבנייה במספנה. השקת האונייה הייתה אמורה להיות בתחילת 1916, אך העיכובים דחפו את ההשקה שלה ל-21 בנובמבר. השלמתה תוכננה לתחילת 1917, אך המחסור בחומרים ובכוח עבודה, במיוחד כשהמשאבים הללו החלו להיות מופנים לתמיכה במערכת הצוללות נגד בריטניה, האטה עוד יותר את העבודה, שבסופו של דבר נעצרה.
לאחר שגרמניה חידשה והרחיבה מאוד את מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת בפברואר 1917, אדמירל אדוארד פון קאפלה, שעד אז החליף את טירפיץ כראש משרד הצי, טען שיש לעצור את בניית אוניות הראשה לטובת בניית צוללות. משרד הצי הגיש דוח מיום 1 בפברואר 1918, שקבע כי בניית אוניות ראשה הופסקה, בעיקר בשל שינוי סדרי העדיפויות למלחמת הצוללות. כשהעבודה הופסקה זקסן הייתה בערך תשעה חודשים מהסיום. רכיבים שהורכבו עבור גנרטורי הדיזל שלה נלקחו לשימוש חוזר בצוללת הסוחר ברמן. מנוע הדיזל חולק למערכות הנעה עבור ארבע מהצוללות מטיפוס U-151 בתחילת 1917. עד שהעבודה הופסקה ב-1917, זקסן קיבלה שישה מתוך שמונת התותחים העיקריים שלה, והזוג הנותר הוסב לתותחי רכבת או סוללות קבועות בפלנדריה. בערך 76 אחוז מהגוף הורכב ו-13 אחוז מהשריון שלה הותקן, וחלק גדול משאר השריון שהיה בבית המלאכה בצד, הוכן להתקנה. האונייה הושלמה עד לסיפון הסוללות - סיפון אחד מתחת לסיפון הראשי - ו-50 אחוז מהסיפון העליון שלה היה במקום. הדוודים שלה הותקנו ושתי הטורבינות שלה וגם מנוע הדיזל הורכבו כמעט לגמרי בבית המלאכה, מה שדרש ניסויים לפני שניתן היה להתקין אותם. שתי הארובות שלה הוקמו.
האונייה הונחה לא גמורה בקיל בתום המלחמה. על פי סעיף 186 של חוזה ורסאי, שנחתם ביוני 1919, כל ספינות המלחמה הגרמניות שבבנייה היו אמורות להתפרק מיד לגרוטאות. במקביל, התותחים שלה הוסרו והיא הועברה ל-Kieler Forde מאוחר יותר באותה שנה כדי להמתין לגריטה. זקסן נמחקה מרשימות הצי ב-3 בנובמבר 1919 ונמכרה בסוף 1920 לגריטת ספינות. לאחר שנמכרה, היא הוחזרה למספנה כדי להסיר את שריון הצד וצריחי התותחים שלה. לאחר מכן היא הועברה לגריטה, והעבודה נמשכה עד 1923.
הערות שוליים

קווין אליזבת, מה שגרם לתיקון העיצוב של זקסן
פריסת השריון של זקסן; המספרים מייצגים את עובי השריון בכל אזור
מספנת גרמניהוורפט, בערך 1902
ג'רג' אצל (פוליטיקאי)

ג'רג' אַצֵל (במקור הנריק אַפֶּל, בהונגרית: Aczél György; בודפשט, 31 באוגוסט 1917 – וינה, 6 בדצמבר 1991) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, אחד האידאולוגים והמנהלים/מכוונים העיקריים של חיי התרבות בעידן יאנוש קאדאר. סגן ראש ממשלת הונגריה זמן מה. (אַצֵל פירושו בהונגרית: פלדה).
עבודותיו העיקריות

Eszménk erejével; Kossuth, Bp., 1970
Eszménk erejével; 2. bőv. kiad.; Kossuth, Bp., 1971
Az állami oktatás helyzetéről (Bp., 1972)
Szocialista kultúra – közösségi ember (Bp., 1975)
Egy elmaradt vita helyett; interjú Jacques de Bonis; Kossuth, Bp., 1975
A szabadság jelene, jövője a szocializmus; Kossuth, Bp., 1977
A kor, amelyben élünk; Kossuth, Bp., 1979
A szabadság rendjéért. Ideológiai és kulturális életünk időszerű kérdései; Kossuth, Bp., 1979
Folytatás és megújulás. Válogatott kultúrpolitikai írások; Gondolat, Bp., 1980
Beszélgetések Magyarországról, szocializmusról. Aczél György válaszol Francis Cohen kérdéseire; ford. Karakai Imre; Magvető–Kossuth, 1982
Művészetpolitikánk időszerű kérdései. Az 1984. október 31-én elhangzott előadás bővített szövege; Kossuth, Bp., 1985
Szocializmus, nemzet, kultúra. Írások a kultúráról, 1979–1985; Kossuth, Bp., 1985
Jövőt mutató elődök. Arcképvázlatok a magyar kultúra történetéből; Gondolat, Bp., 1986
Elvtársunk, Lukács György; függelék Ambrus János, Mezei György; Akadémiai, Bp., 1987 (Kérdőjel)
Szocializmus és nemzeti kérdés. Az 1987. július 15-én elhangzott előadás alapján; Kossuth, Bp., 1987
סרט

Varga Ágota: Aczél. www.filmkultura.hu
Varga Ágota: Aczél. www.port.hu
הנצחה

דמותו מופיעה (בשמו שלו) בפרק הרביעי של סדרת הסרטים העלילתיים בארבעת החלקים "החיים בטיפות", שצולם על חייו של המדען יוז'ף ברש ממציא "טיפות ברש" (טיפות הומאפתיות מפורסמות בהונגריה).
לקריאה נוספת

ביוגרפיה, באתר מכון 56
ביוגרפיה ב: אלמנאך פרלמנטרי 1947–1949, בודפשט, 2005
168 שעות ברשת - מראת אצל
שאנדור רבס: אצל ותקופתנו 1997) ISBN 963-85520-5-0
אגוטה ורגה: סיפורי אצל. שיחות עם בני דור אסורים, נסבלים ותומכים אודות ג'רג' אצל ותקופת קאדאר. 2013. ISBN 978-96335714-1-5
הערות שוליים

↑  Vámos György: Hiányzó válaszok. Magyar Hírlap, 2011. november 11.
↑  ÖSTERREICH UND UNGARN IM 20. JAHRHUNDERT. Publikationen der ungarischen Geschichtsforschung in Wien, Bd. IX., 2014. [S. 239–240.] Herausgeber: PhDr. Csaba Szabó, Direktor Institut für Ungarische Geschichtsforschung in Wien; Balassi Institut – Collegium Hungaricum; Ungarische Archivdelegation beim Haus-, Hof- und Staatsarchiv, Wien. ISSN 2073-3054, ISBN 978-615-5389-32-0.
↑  A szülők házasságkötése: 1911. máj. 11, BP IX. 346/1911.
↑  Ki volt Aczél György?. Faktor.hu. 2016. február 16.
↑  Enyedi Sándor: Színészek, színházak, városok / Függelék: Aczél György - Balassa Kiadó, 2005
↑  Újlipótvárosi nyomozás Aczél elvtárs és az ügynökök után, welovebudapest.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810592721305606  BIBSYS: 98000870  BNE: XX820795  BnF: cb11888061g (data)  CiNii: DA01292127  GND: 120151766  ISNI: 0000 0001 1069 8041  LCCN: n50037015  NKC: ola2003209066  NTA: 292641931  RERO: 02-A000003635  RKD: 330  SUDOC: 02667727X  ULAN: 500026489  VIAF: 71386159   WorldCat (עם VIAF): 71386159 
ג'רג' אצל בכיכר ורשמרטי, באירוע בבודפשט שקשור למפגש הנוער והסטודנטים העולמי בשנת 1978
לי פאנגווי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1972 (בן 52) חיילונגג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 
לי פאנגווי (בסינית: 李方伟; נולד ב-18 בספטמבר 1972) הוא יזם וסוחר נשק סיני.
ב-28 באפריל 2014 הוא הואשם על ידי ארצות הברית בטענה שהוא חשוד בהפרת סנקציות ותקנות, באמצעות שימוש בחברות קש כדי להיכנס למערכת הפיננסית האמריקאית ובאספקת טכנולוגיה הקשורה לטילים בליסטיים לאיראן.
לי פאנגווי הוא אחד מהמעטים הסינים ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. בשנת 2014 הציעה מחלקת המדינה של ארצות הברית פרס של עד חמישה מיליון דולר בתקווה שמישהו יוכל לספק רמזים שיעזרו לתפוס את לי פאנגווי או להוכיח את אשמתו.
המפעל לפחם שהוא היה אחראי עליו נתקל בהפגנות מצד התושבים המקומיים בטענה שהמפעל מפריש וקובר פסולת רעילה באופן בלתי חוקי, ומזהם את מי התהום והנהרות בסביבה. הפרקטיקה הזו חשודה כגורם מרכזי לעלייה הניכרת במומים מולדים ובתמותה בסמוך למפעל שלו, וכן להחמרת בעיות תברואתיות נוספות.
על פי דיווחי התקשורת, חקירות חשפו שלכאורה לי פאנגווי נעצר באפריל 2019 על הברחה בדאליין והוא מוחזק במרכז המעצר בדאליין מאז 2020.
הערות שוליים

↑  משה גולן, ‏ארה"ב מציעה 5 מ' ד' על ראשו של סיני שמכר נשק לאיראן, באתר גלובס, 30 באפריל 2014
הקרב על המיוערת

הקרב על המיוערת הוא קרב שבו לחם צה"ל מול הצבא הסורי במהלך מלחמת לבנון הראשונה בגזרה המזרחית ב-9 ביוני 1982, על "הגבעה המיוערת", בצמוד לקצהו הצפוני של רכס שאראת כריסטופני. הגבעה ממוקמת כ-12 קילומטרים מצפון לחרמון הישראלי ולמרגלות החרמון הסורי, וחולשת על "ציר ערפאת", המגיע עד כביש ביירות-דמשק מצפון. לפיכך סומנה הגבעה כנקודת מפתח בגזרה המזרחית, והוגדרה כיעד מרכזי לכיבוש.
הכנות לקרב

את האחריות לגזרה המזרחית קיבלה אוגדה 252, בפיקודו של תא"ל עמנואל סקל. המשימה בגבעה הוטלה על סיירת מטכ"ל ומפקדה, סא"ל שי אביטל. כוח של כמה עשרות חיילים היה אמור להיכנס לגבעה רגלית ולהשתלט עליה, כהכנה לכניסת הכוחות המשוריינים בדרכם צפונה להשתלט על הגזרה.
עוד בטרם הכניסה ללבנון, התכנסו הכוחות בשטח היערכות בצומת ווסט ברמת הגולן. מפקד האגד הארטילרי של האוגדה, אל"ם דורון קדמיאל (לימים קצין תותחנים ראשי), החליט לערוך משחק מלחמה, כדי לדמות תרחישים מבצעיים שונים. משחק המלחמה נערך בסוף השבוע. קדמיאל כינס את מפקדי הסוללות וקציני התצפית והשיתוף הארטילרי (קש"א). והציג תרחיש שהיה נראה בלתי מציאותי, אך במציאות התממש כמעט במדויק: סיירת מטכ"ל נתקלת בגבעה המיוערת בכוח של חטיבה סורית ממוכנת; ובתגובה לכך גדוד 404, הגדוד הסדיר של האגד, בפיקודו של סא"ל צחי גנור, מתפרס בעמדות ירי ויורה פצצות מצרר שחור (פגז נגד טנקים ורק"ם).
מהלך הקרב

בלילה שבין 8 ביוני ל-9 ביוני גדוד של חיל ההנדסה הקרבית, בפיקודו של סא"ל אברהם בכר, סרק ציר תנועה באזור ואדי שבעא, בפעולה הידועה כפתיחת ציר. את כוח ההנדסה איבטח צוות מפלגת האימונים של סיירת מטכ"ל. חיילי הצוות, בפיקודו של אילן דביר, נסעו בנגמ"שים ובהמשך נעו ברגל. זה היה אחד משלושת הצוותים הצעירים ביותר ביחידה – צוותי גיוס נובמבר 1981. לכוח הצטרף מפקד פלגת האימונים, מוטי וגנברג (לימים ח"כ מוטי יוגב). חייליו של דביר נשלחו לדרום לבנון אחרי שעברו טירונות מזורזת ביחידה, מפאת קוצר הזמן לקראת המלחמה.
במהלך ליווי כוח ההנדסה, פקדה מפקדת האוגדה על כוח הסיירת שלא להמשיך לנוע לכיוון מזרח, מחשש להיתקלות עם כוחות סוריים. הכוח המתין לפקודת ההמשך במטע דובדבנים שלמרגלות הגבעה המיוערת. כעבוד זמן מה הגיח מסוק סורי וחג מעל הכוחות. אחד מלוחמי ההנדסה פתח באש לעבר המסוק, וזה נסוג מהאזור. בעקבות כך מפקדי הכוח דביר ויוגב קיבלו אישור להמשיך לנוע רגלית לעבר רכס המיוערת, ולהתמקם בנקודה שולטת.
חיילי הסיירת נעו בהליכה מזורזת בתנאי שטח קשים וסלעיים, כשהם נושאים את אמצעי הלחימה הבסיסיים של הצוות. הם הגיעו עם עלות השחר לקו הרכס של גבעת המיוערת. שם פיצל דביר את הכוח, שישה חיילים בפיקודו התמקמו במורד הצפוני של הרכס, בעמדות תצפית ובמחסות ששלטו על דרכי העפר שלרגלי הגבעה. שאר חיילי הצוות תפסו עמדות במעלה הגבעה. יוגב והקשר שלו חזרו אל קו הרכס.
מהלך הקרב > היתקלות עם הסורים

בשעה שהחיילים התשושים ישנו, זיהה הצופה התורן כ-30 חיילי קומנדו סורים יורדים מהשלוחה שממול, כפי הנראה בדרכם להציב מארב. הצופה העיר את מפקד הצוות דביר, שניסה ליצור קשר עם הכוח העיקרי שנותר מאחור, אך מכשיר הקשר לא פעל. דביר שלח חייל מהצוות להזהיר את הכוח העיקרי, והתקדם לעבר הכוח הסורי כדי לתפוס עמדה שולטת מעל הוואדי. כאשר הגיעו הסורים, הדליק דביר מקלט רדיו שהיה ברשותו והשמיע מוזיקה קלאסית כדי להרגיע את החיילים הצעירים, ואז פקד "אש".
ממכת האש הזו נפגעו רבים מחיילי הקומנדו הסורים, אולם הנותרים השיבו באש, בעיקר לעבר הכוח העיקרי שמדרום לגבעה. מפקד הסיירת, שי אביטל, שמע את קולות הקרב אך לא יכול היה לתקשר עם דביר בגלל התקלה במכשיר הקשר. אביטל קרא לצוותים האחרים של הסיירת שהיו באזור לנוע לכיוון המיוערת. התיאור שהתקבל הטריד במיוחד: עשרות רבות של חיילים מהקומנדו הסורי, כולל כוחות תגבור, טיפסו על הגבעה והתקרבו לצוות הצעיר, המונה פחות מעשרים לוחמים. סרן עודד רפפורט, טייס בחיל האוויר שסופח ערב המלחמה לסיירת בתפקיד קצין תיאום אווירי (קת"א) וסגן יאיר יושע, קצין תותחנים שסופח לסיירת מטכ"ל בתפקיד קצין שיתוף ארטילרי (קש"א) כחודשיים לפני המלחמה, היו בין הבודדים שנשאו עמם ציוד קשר. הם טפסו, עם עוד שני לוחמים, והתמקמו בראש הגבעה לקראת אור ראשון, כדי לתצפת ולהעניק סיוע לכוחות לפי הצורך. בשעות הבוקר ספגו מטח פגזים אך לא נפגעו ונשארו במקומם. כאשר הבחינו בהסתבכות הכוח ובבעיית התקשורת, השתמש עודד במכשיר הרדיו VHF שברשותו כממסר ותיווך בין הכוחות, בעוד יאיר מפעיל במקביל את הסיוע הארטילרי. לעומת זאת, עודד אסר להפעיל מטוסים לסיוע צמוד לכוחות בגלל טווחי הביטחון מכוחותינו, כיוון שנמנע ממנו לדבר ישירות עם הטייסים, שכבר היו מעל המטרות (!) עקב תקלה במכשיר ה־UHF שלו. בהמשך הצליח לתקשר עם זוג מסק"רים שהוקצו לו לסיוע קרוב. הם לא הצליחו לזהות מטרות בפועל ולא היו אפקטביים, אף על פי שריססו בתותחים את צלע הואדי.
מהלך הקרב > הגעת התגבורת

על אחד הכוחות ש"הוקפצו" לאזור פיקד רס"ן משה יעלון (בוגי). יעלון, שנטל לעצמו שנת שבתון מצה"ל לאחר הולדת בתו השלישית, נקרא חזרה לשירות זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, ומונה כסגן נוסף של אביטל. יעלון וחייליו נמצאו בדרכם למיוערת כדי לחבור לכוח הקדמי של צוות אילן, אחרי שסיימו לטהר את הכפרים שלמרגלות הר דב.
הנגמ"שים הישראליים, שנעו בוואדי מאחורי הכוח, התגלו לסורים בשעה שחצו את האוכף. הסורים ירו טיל נ"ט שפגע באחד הנגמ"שים ופצע את סמל ניר ישועה (שנפטר לאחר שלושה ימים).
אחד החיילים ירה טיל לאו לעבר משאית סורית שהגיעה לתגבור, והשמיד אותה. במכת אש נוספת שירה צוות אילן, נפגע כבר מרבית הכוח הסורי. בינתיים הצטרף לקרב הכוח בפיקוד אביטל ויעלון, והם הבחינו בנגמ"ש סורי שהתקרב למקום. יעלון הציע לקצר טווח ולהסתער על הנגמ"ש, אולם אביטל לא אישר זאת בגלל המרחק הגדול אליו, ובמקום זאת ביקש סיוע ארטילרי מהקש"א, יאיר יושע.
כוח הפלגה הייעודית של הסיירת, בפיקודו של נחום לב (שגויס למילואים), סיים לטהר ללא קרב כפר אחר מדרום למיוערת. בעקבות קריאתו של שי אביטל פנתה הפלגה לחבור לצוות אילן. חיילים מצוות אמנון, מצוות שחר ומצוותים נוספים חברו לכוח ששב והתמקם במורדות קו הרכס. מאחר שרוב הכוח הסורי הושמד, נותרה עוד אש צלפים דלילה יחסית. מאש זו נפצע אחד הלוחמים מצוות אמנון. צוות אילן המותש קיבל פקודה לשוב למרכז הגבעה, ונשא עמו את הפצוע בתנאי השטח הקשים במעלה ההר. בשלב זה החלו התותחנים להפגיז באופן מסיבי את הכוח הסורי הנותר.
מהלך הקרב > הסיוע הארטילרי

בשעה 09:30 התברר כי לא רק צה"ל תיגבר את כוחותיו בגבעה המיוערת, אלא גם הצבא הסורי, אשר שלח דרומה כוח משוריין עם נגמ"שי BMP-1, המותאמים לתנאי השטח הסלעי והמסוגלים לגרום נזק ממש כמו טנקים קלים. הכוחות נאלצו לרדת למדרון קדמי במורד הגבעה כדי לצמצם טווחים בניסיון לפגוע בנגמ"שים, על אף שבכך ויתרו על יתרון הגובה. הקש"א יאיר יושע, שהגיע בינתיים אל כיפת המיוערת, צפה על שדה הקרב. מפאת הטווח הקצר בין כוחות הסיירת לכח הסורי לא ניתן היה לירות מטח טיווח, והוא החליט להורות על ירי פגזי מצרר.
היה מדובר בצעד תקדימי, משום שצה"ל לא השתמש בפגזים הללו בשדה הקרב קודם לכן. גם למעלה מ-30 שנים מאוחר יותר עדיין נחשב המצרר לנשק בעייתי בגלל רדיוס הפיזור הנרחב של קליעיו: כל פגז מורכב מ-88 רימונים קטנים חודרי שריון, המתפזרים לכל עבר בעת הירי, והסכנה בירי קרוב לכוחות היא גדולה מאוד. אולם במקרה הזה התגלו פגזי המצרר כיעילים כנגד תגבורת הנגמ"שים של הסורים. חיילי הקומנדו הסורים הנותרים הסורי החלו לנוס צפונה, והשאירו את כלי הרכב המשוריינים שלהם מאחור. שמונה מהנגמ"שים הסורים נפגעו. בשעה 10:30, זמן קצר לאחר ירי פגזי המצרר, לא נותרו עוד נגמ"שי BMP סוריים כשירים, אולם בשטח נותרו כוחות חי"ר וקומנדו סוריים, ועד רדת החשיכה - במשך שעות ארוכות - נורו פצצות מרגמה לעבר חיילי צה"ל שנמצאו על המיוערת ובוואדי.
רק בשעה 21:00, בחסות החשיכה, ברחו החיילים הסורים שעוד נותרו באזור, צפונה. במהלך הלילה, הגיע הכוח בפיקודו של יעלון אל מצפון לוואדי שממנו נפתחה האש, ושקט ירד על הגבעה. הפעולה הסתיימה והכוח הישראלי נעצר - למורת רוחם של חלק מהמפקדים בשטח.
תוצאות הקרב

הקרב על המיוערת היה הישג לצד הישראלי אך לא נוצל על ידו[דרוש מקור][מפני ש...]. היה ניתן לטפל בשני מוצבי קומנדו סוריים נוספים ולהמשיך להתקדם רגלית. אולם מפקדת האוגדה החליטה להפנות את המאמץ לפעולה משוריינת, ובשל כך ניתנה הוראה לכוחות הסיירת לעצור עד שיגיעו בבוקר הכוחות המשוריינים. בדיעבד, הכוחות הללו שהגיעו למחרת היו חשופים, וספגו טילי נ"ט, עלו על שדה מוקשים שהסורים הניחו במהלך הלילה, והקרב הפך לקרב חילוץ.
בעקבות קבלת ההחלטה התקדימית על ירי פגזי מצרר, והיוזמה שגילה, קיבל סגן יאיר יושע מכתב הצטיינות מהרמטכ"ל רפאל איתן, והועלה לדרגת סרן.
לקריאה נוספת

זאב שיף ואהוד יערי, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984.
משה יעלון, "דרך ארוכה קצרה", ידיעות ספרים, 2008.
כפיר אדם, "סוגר מעגל", הוצאה: ליאור שרף - הפצות 2011
הסן (אוניית מערכה, 1903)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני רייכסמרינה רייכסמרינה קריגסמרינה קריגסמרינה הצי הסובייטי הצי הסובייטי
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני רייכסמרינה קריגסמרינה הצי הסובייטי
 סדרה:  בראונשווייג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 תחילת הבנייה:  15 בינואר 1902
 הושקה:  18 בספטמבר 1903
 תקופת הפעילות:  19 בספטמבר 1905 – 1960 (כ־54 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,208 טון, מקסימלי: 14,394 טון
 אורך:  127.7 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  8.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,600 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 16,000 כוחות סוס (12 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 110–250 מ"מ   צריחי תותחים 250 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   18 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"הסן" (בגרמנית: SMS Hessen) הייתה השלישית מתוך חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של סדרת בראונשווייג. היא הונחה ב-1902, הושקה בספטמבר 1903, ונכנסה לשירות בספטמבר 1905. היא נקראה על שם מדינת הסן. האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, אלזס, פרוסן ולותרינגן. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, הסן התיישנה במהירות על ידי השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית נקטעה.
הקריירה של הסן בזמן השלום התרכזה בתרגילי שייטות וצי ושיוט אימונים. היא הייתה מעורבת בשתי התנגשויות בשוגג, עם ספינת קיטור דנית ב-1911 וסירת טורפדו גרמנית ב-1913. הסן הייתה אמורה להיות מוצאת משירות באוגוסט 1914, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי קטעה את התוכנית והיא נשארה לשרת עם צי הים הפתוח. היא ביצעה מגוון תפקידים בשנתיים הראשונות, שירתה כספינת שמירה בשפך האלבה, סיירה במצר דנמרק ותמכה בהתקפות על החוף הבריטי, כולל הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בדצמבר 1914 והפגזת ירמות' ולואוסטופט באפריל 1916. בחודש שלאחר מכן, הסן נכחה בקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. בפעולת היום האחרונה בין אוניות ראשה ב-31 במאי, הסן ושאר הפרה-דרדנוטים האחרות של שייטת אוניות המערכה השנייה חיפו על נסיגתם של סיירות המערכה הגרמניות החבוטות הרחק משייטת סיירות המערכה הבריטיות.
קרב יוטלנד חשף עד כמה פרה-דרדנוטים לא יכולים לעמוד מול כלי נשק מודרניים יותר, ולכן היא ושאר אוניות השייטת השנייה הוצאו משירות עם הצי. היא הושבתה בדצמבר 1916, פורקה מנשקה ושימשה כספינת מחסן למשך שארית המלחמה. הסן הייתה אחת מאוניות המערכה המיושנות שהורשה לגרמניה לשמור על פי תנאי הסכם ורסאי. חמושה, היא שירתה בצי בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30, אם כי הוצאה משירות הקו הקדמי ב-1934. בשנה שלאחר מכן, הסן הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו. היא שירתה בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעלה גם כשוברת קרח בים הבלטי ובים הצפוני. הספינה נמסרה לברית המועצות בשנת 1946 לאחר המלחמה, ושמה שונה ל"טסל", שם שירתה עד שבוטלה ב-1960.