stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עובדים עניים
גורמי סיכון > מדיניות רווחה חברתית

מחקרים שהשוו בין מדינות מצאו שהגורם החשוב ביותר המשפיע על שיעורי העובדים העניים הוא תרומתה של מדיניות הרווחה לחברה. במדיניות רווחה חברתית, חלק ניכר מהתמ"ג מוקצה לטובת דמי אבטלה, תשלומי ביטוח לאומי, סיוע למשפחות במצוקה, וסובסידיות לחינוך, בריאות, דיור, תחבורה ציבורית ומזון. מחקרים מצאו כי מדיניות רווחה כזו יכולה להוציא כמות משמעותית של אנשים ממעגל העוני, גם אם הם מרוויחים שכר נמוך.
עובדים עניים בישראל

דו"ח של הביטוח הלאומי משנת 2016 מציין כי 18.6% מהמשפחות העובדות נמצאות מתחת לקו העוני, וכי תחולת העוני בקרב משפחות עובדות גדלה באופן מתמיד ומתמשך. שיעור העוני בקרב משפחות עם שני מפרנסים עלה ביותר פי 2 מאז 1999.
בעבר שיעור המשפחות העובדות מתחת לקו העוני ישראל היה נמוך מהשיעור במדינות חלשות יותר כמו טורקיה, מקסיקו, צ'ילה וספרד,
נושא העובדים העניים בישראל נחקר על ידי פרופ’ חיה שטייר, ראש תוכנית מדיניות הרווחה החברתית של מרכז טאוב. ממצאיה מעלים כי שיעור העוני בישראל גבוה ועולה על השיעור בכל מדינות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, ונמצא במגמה של עלייה משמעותית. בתוך כך גם חלה עלייה גם בשיעור העובדים העניים, שהוא שיעור המשפחות העניות אשר בראשם עומד אדם בגיל 25 עד 64 המועסק בשוק העבודה. לפי הנתונים, כ-60% מהמשפחות העניות שייכות למעמד העובדים העניים.
על פי שטייר, המדיניות הממשלתית מעודדת עניים לעבוד במקום להסתמך על תמיכה ממשלתית, אך במקרים רבים העבודה איננה מחלצת ממעגל העוני אלא מעבירה ממצב של "עניים שאינם עובדים" למצב של "עניים עובדים" בלי שחל שינוי בולט ברמת החיים של המשפחה. בניתוח הנתונים לפי קבוצות באוכלוסייה, שטייר גילתה שהעלייה במספר העובדים העניים מרוכזת במידה רבה אצל ערביי ישראל. ב-15 השנה מ-1995 עד 2009 שיעור העובדים העניים בקרב היהודים בישראל כמעט לא השתנה, אך שיעור העובדים העניים בקרב ערביי ישראל הכפיל את עצמו.
דו"ח של מרכז אדוה מציין כי הגורם המרכזי המציב את ישראל בראש דירוג העוני בקרב מדינות המפותחות היא השחיקה החריפה במערך הביטחון הסוציאלי, הננקטת כחלק ממדיניות ממשלתית החל משנת 2003, בה התמנה בנימין נתניהו לתפקיד שר האוצר. ניתוח הנתונים מציג פער גדול בין שיעורי העוני לפי ההכנסה הכלכלית לבין שיעורי העוני בפועל, לפי ההכנסה הפנויה. פער זה מראה שהצטרפות למעגל העבודה איננה משפרת את חייהן של משפחות המצויות בעוני, בגלל רמות השכר הנמוכות בשוק העבודה. הדו"ח ממליץ על צעדים כלכליים אחרים שיכולים לחלץ משפחות ממעגל העוני, בהם שיפור התנאים של עובדי קבלן, העלאה משמעותית של שכר מינימום, עידוד התארגנויות עובדים ועידוד השקעות ליצירת מקומות עבודה בשכר טוב.
לקריאה נוספת

דפוסי תעסוקה של עובדים עניים, במסמך "תמונת מצב חברתית 2018" בעריכת שלמה סבירסקי, אתי קונור-אטיאס ואביב ליברמן, מכון אדוה, ‏מרץ 2019 (עמ' 29)
יובל אלבשן, ‏עובדים עניים והעסקה פוגענית,  באתר כיפה, 19 באפריל, 2019
משה בן עטר, מדוע כל כך הרבה אנשים עובדים הם עניים, באתר הארץ, 23 בפברואר 2017
תלם יהב, תמר טרבלסי חדד ואיתמר אייכנר, עובדים ועניים, באתר ynet, 17 בינואר 2017
העובדים העניים בישראל, מאמר בכתב העת "כלכלה וחברה" בהוצאת מכון ון ליר בירושלים, ‏פברואר 2017תבנית:שבור
דפנה רובינשטיין, אורלי בנימין וערן גולן, "דרך המלך": העצמה פוליטית של עובדים עניים בצל תרבות המכרזים, מתוך הספר העצמה במשפט בעריכת מימי אייזנשטדט וגיא מונדלק, משפט, חברה ותרבות, ‏2008 (עמ' 159–194)
הערות שוליים

↑  עובדים עניים - ישראל וה-OECD, ‏10 בספטמבר 2015.
↑  עובדים עניים, באתר מרכז טאוב, ‏31 במאי 2011.
↑  צאו לעבוד ותישארו עניים, באתר מרכז אדוה, ‏12 בדצמבר 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01097280
אין גברים כאלה

| --- | --- |

 בימוי:  ניקולס סטולר 
 הופק בידי:  ג'אד אפאטו 
 תסריט:  בילי אייכנר, ניקולס סטולר 
 שחקנים ראשיים:  לוק מקפרליין בניטו סקינר Eve Lindley סימון Kim Jho Kwang-soo Becca Blackwell דוט ג'ונס קריסטין צ'נוות' הארווי פירסטיין ג'ים ראש מוניקה ריימונד Ts Madison בואן יאנג גיירמו דיאז אמנדה בירס Guy Branum דברה מסינג 
 מוזיקה:  מרק שיימן 
 צילום:  ברנדון טרוסט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 הקרנת בכורה:  30 בספטמבר 2022 
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט להט"בי 
 www.brosthemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אין גברים כאלה (באנגלית: Bros) הוא סרט קומדיה רומנטית להט"בי-אמריקאי, בבימויו של ניקולס סטולר, מתסריט שנכתב על ידי ניקולס סטולר ובילי אייכנר. הסרט הופק על ידי סטולר וג'אד אפאטאו. בסרט מככבים אייכנר, לוק מקפרליין, טס מדיסון, מוניקה ריימונד, גיירמו דיאז, גאי בראנום ואמנדה בירס.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, על ידי סרטי יוניברסל ובישראל ב-6 באוקטובר 2022.
תקציר העלילה

בובי ליבר (בילי אייכנר), סופר גאה מניו יורק, רווק וציניקן, יוצר פודקאסט העוסק בהיסטוריה של קהילת הלהט"ב, משוחח עם מאזיניו בשידור חי על חייו האישיים. בטקס חלוקת פרסים לקהילת הלהט"ב הוא מודיע שהתמנה להיות אוצר מוזיאון לאומי חדש שיקום במנהטן ויעסוק בהיסטוריה של קהילת הלהט"ב.
בובי מצטרף לחברו הטוב הנרי (גאי בראנום (אנ')) לאירוע השקת אפליקציית היכרויות חדשה להומואים, אשר מתקיים במועדון לילה בעיר. בילי מבחין בארון שפרד (לוק מקפרליין), והשניים מפלרטטים ומתנשקים. השניים מתחילים לבלות יחד, אולם בובי מתקשה לדעת אם ארון מעוניין בו או לא. לאחר שהם לא מתראים מספר ימים, בובי וארון מבלים אחר צהריים בסנטרל פארק, ולאחר מכן חוזרים לדירתו של ארון ומקיימים יחסי מין. ארון מודה שחלומו כילד היה להיות שוקולטייר, ולא עורך דין.
בובי מזמין את ארון להצטרף אליו לטיול לפרובינסטאון (אנ'), לצורך גיוס כספים למוזיאן, שם בובי מבקש תרומה מלורנס גרייפ (בואן יאנג), מיליונר אקסצנטרי. בתחילה, גריים לא מתרשם מבובי, אולם ארון מסייע לו והם משיגים תרומה של 5 מיליון דולר.
כאשר משפחתו של ארון מגיעה לעיר לביקור, בובי מתפרץ ומביך את ארון והשניים נפרדים. בובי מנסה להשתמש בסטרואידים כדי להיכנס לכושר, אבל האימון שלו נקטע בגלל מקרה חירום במוזיאון - התורמים מאיימים להחרים את המוזיאון ולמשוך את התרומות שלהם בשל תערוכה הרומזת שנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן היה הומוסקסואל. בובי מתעקש להשאיר את התערוכה, ומתעמת עם עמיתיו לעבודה. לאחר זמן מה, בובי חוזר למוזיאון ומתנצל בפניו עמיתיו. בינתיים, ארון מתפטר מעבודתו ומגשים את חלומו להיות שוקולטייר, ומודיע לבובי שכל ההכנסות יועברו כתרומה למוזיאון.
לערב הפתיחה של המוזיאון מגיע קהל רב. בובי מתגעגע לארון, ובעצתה של חברתו טינה (מוניקה ריימונד) הוא שולח לו הודעת טקסט. ארון מתלבט כיצד להגיב, ובעצת אחיו ג'ייסון (ג'יי רודריגז (אנ')) הוא יוצא מביתו אל המוזיאון, על מנת לומר לבילי שהוא אוהב אותו. ארון מגיע למוזיאון בדיוק כאשר בובי מתחיל לנאום. כאשר בובי מבחין בארון בקהל, הוא קוטע את נאומו ומתחיל לבצע שיר שכתב על מערכת היחסים ביניהם, בהשראת המוזיקה של גארת' ברוקס (הזמר האהוב על ארון). כשהשיר מסתיים, בובי ואהרון מתנשקים, לקול מחיאות כפיים מהקהל. הם מסכימים לצאת יחד במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן יעריכו מחדש את מערכת היחסים שלהם.
שלושה חודשים לאחר מכן, אמו של ארון מביאה למוזיאון את התלמידים שלה. בובי וארון עדיין יוצאים יחד. ארון שואל את בובי אם הוא רוצה ילדים, ובובי מתחמק מלהשיב לו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| בילי אייכנר | בובי ליבר | סופר גאה, רווק וציניקן, שמתמנה לאוצר מוזיאון להיסטוריה של קהילת הלהט"ב |
| לוק מקפרליין | ארון שפרד | עורך-דין המתמחה בצוואות וירושות המתאהב בבילי |
| טס מדיסון (אנ') | אנג'לה | חברת הוועד המנהל של המוזיאון |
| מוניקה ריימונד | טינה | חברתו של בילי |
| גילרמו דיאז (אנ') | אדגר | בעלה של טינה |
| גאי בראנום (אנ') | הנרי | חברו הטוב של בילי |
| אמנדה בירס | אן שפרד | אמא של ארון |
| ג'ים ראש | רוברט | חבר הוועד המנהל של המוזיאון |
| בואן יאנג | לורנס גרייפ | מפיק טלוויזיה להט"בי |
| מיס לורנס | ונדה | חברת הוועד המנהל של המוזיאון |
| הארווי פירסטיין | לואיס | בעלים של צימר בפרובינסטאון (אנ') |
| סימון | מרטי | מחבריו של בילי |
| אווה לינדזי | תמרה | חברת הוועד המנהל של המוזיאון |
| ד'לו סריאראיה | טום | מחבריו של בילי |
| ג'יי רודריגז (אנ') | ג'ייסון שפרד | אחיו של טרון |
| קים-ג'ו גוואנגסו (אנ') | פיטר | מחבריו של בילי |
| דוט-מארי ג'ונס (אנ') | שרי | חברת הוועד המנהל של המוזיאון |
| בקה בלאקוול (אנ') | לוקאס | מחבריו של בילי |
| ברוק סיאלרי | סטיב | מחבריו של בילי |
| קריסטין צ'נוות' | בתפקיד עצמה |  |
| דברה מסינג | בתפקיד עצמה |  |
| ג'סטין קובינטיגו | פול | מחבריו של בילי |
| בן סטילר | בתפקיד עצמו |  |
| קינן תומפסון | בתפקיד עצמו | תומפסון, בתפקיד עצמו, מגלם את דמותו של ג'יימס בולדווין |
| איימי שומר | בתפקיד עצמה | שומר, בתפקיד עצמה, מגלמת את דמותה של אלינור רוזוולט |
| סת' מאיירס | בתפקיד עצמו | מאיירס, בתפקיד עצמו, מגלם את דמותו של הארווי מילק |
הפקה

ב-5 בפברואר 2019, הוכרז כי בילי אייכנר יכתוב ויככב בסרט קומדיה רומנטית, בבימוי ובשיתוף עם ניק סטולר.
שלב הצילומים התקיימו ביוני 2021 בבפאלו, ניו יורק ובפרובינסטאון (אנ'), מסצ'וסטס.
צוות השחקנים נחשף ב-23 וב-30 בספטמבר, ב-4 וב-5 בנובמבר 2021.
הסרט הוא הסרט הקומדי הרומנטי הגאה הראשון שצולם על ידי צוות הפקות גדול, שבו צוות השחקנים הוא להט"בי.
שיווק

הטריילר הראשון לסרט יצא ב-18 במאי 2022. הטריילר הרשמי של הסרט יצא ב-16 ביוני 2022.
הוצאה

הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2022. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, על ידי סרטי יוניברסל, אם כי במקור, היה צריך לצאת ב-12 באוגוסט 2022. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-6 באוקטובר 2022.
הערות שוליים

↑  זוהר אורבך, ‏צופים בלופ: אנחנו מכורים לטריילר של "Bros", באתר ‏מאקו‏, 19 במאי 2022
1 2  D'Alessandro, Anthony (6 בנובמבר 2020). "Nick Stoller To Direct Romantic Comedy Starring Billy Eichner, With Judd Apatow Producing". Deadline Hollywood. ארכיון מ-2020-11-17. נבדק ב-7 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bros - Production Listing". Productionlist.com. 10 במאי 2021. ארכיון מ-10 במאי 2021. נבדק ב-10 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goldberg, Lesley (23 בספטמבר 2021). "Billy Eichner Sets Historic LGBTQ Cast (With a Twist) for Universal's 'Bros' (Exclusive)". The Hollywood Reporter. ארכיון מ-2022-05-20. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Donnelly, Matt (30 בספטמבר 2021). "Billy Eichner's 'Bros' Adds Jim Rash, Eve Lindley, Peter Kim and More (EXCLUSIVE)". ארכיון מ-2022-04-14. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Donnelly, Matt (4 בנובמבר 2021). "Bowen Yang, Harvey Fierstein Join Billy Eichner's Gay Rom-Com 'Bros' (EXCLUSIVE)". ארכיון מ-2022-05-12. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Donnelly, Matt (5 בנובמבר 2021). "Comedian Benito Skinner Joins Billy Eichner's 'Bros' (Exclusive)". ארכיון מ-2022-08-05. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tangcay, Jazz (18 במאי 2022). "'Bros' Trailer: Billy Eichner Stars in a Steamy and Meta Gay Rom-Com". Variety. ארכיון מ-2022-06-03. נבדק ב-19 במאי 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'Bros' Trailer: Billy Eichner Stars in a Steamy and Meta Gay Rom-Com". 18 במאי 2022. ארכיון מ-2022-06-03. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Remley, Hilary (16 ביוני 2022). "Billy Eichner Falls for Luke MacFarlane in New 'Bros' Trailer Featuring All-LGBTQ+ Cast". Collider. ארכיון מ-2022-10-03. נבדק ב-30 בספטמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  תבנית:"'Bros', gay rom-com written by Billy Eichner, to premiere at TIFF" (אורכב 03.10.2022 בארכיון Wayback Machine). Toronto Star, July 15, 2022.
↑  D'Alessandro, Anthony (21 בינואר 2022). "Billy Eichner Romantic Comedy 'Bros' Moves To Fall After 'Mission: Impossible 7' Re-Assignment To 2023". ארכיון מ-2022-06-02. נבדק ב-2022-06-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (5 במרץ 2021). "Billy Eichner Universal Romantic Comedy 'Bros' Sets Late Summer 2022 Release". Deadline Hollywood. ארכיון מ-2021-03-05. נבדק ב-7 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
רג'פ טאיפ ארדואן

הנשיא יצחק הרצוג עם ארדואן בביקור בטורקיה במרץ 2022
רֵגֵ'פּ טָאִיפּ אֶרְדוֹאָן (בטורקית: Recep Tayyip Erdoğan‏,  [ɾeˈd͡ʒep tajˈjip ˈæɾdo.an] ‏האזנהקובץ:Recep Tayyip Erdogan, Turkish pronunciation.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-26 בפברואר 1954) הוא נשיא טורקיה ה-12 מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003 ועד מינויו לנשיא.
בתחילת כהונתו כראש ממשלה הנהיג מדיניות ליברלית במידה מסוימת, שהגיעה לכדי הסדר זמני של המאבק בכורדיסטן הטורקית וקידמה מגעים לנרמול יחסי ארמניה–טורקיה, וכן ניסיון כניסה טורקי לשורות האיחוד האירופי. החל מכהונתו השנייה כראש ממשלה ב-2007, השתנתה מדיניותו, והוא החל לנקוט עמדה אסלאמיסטית קיצונית יותר, החריף את המתיחות מול הכורדים, יוון וארמניה, וניסה להשפיע על תנועות מרדניות שונות בארצות ערב, שהתפרצו במסגרת האביב הערבי ב-2011. גל מחאות רחב נגדו ונגד שלטונו הסמכותני פרץ ב-2013 ובעקבות מדיניותו בוצע ניסיון הפיכה צבאית כושל נגדו ב-2016. ארדואן ניצל את הסערה הציבורית בעקבות ניסיון ההפיכה וקיים משאל עם ששינה את המשטר בטורקיה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי, בעודו מכהן כנשיא.
טורקיה בהנהגת ארדואן נוקטת מדיניות חוץ אקטיבית ושאפתנית, הכוללת מאבקים ויריבויות מול רוסיה במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה ומלחמת האזרחים השנייה בלוב. מדיניותו הובילה אותו למאבק ישיר מול ארצות הברית כאשר ב-2018 ממשל טראמפ הטיל סנקציות כבדות על טורקיה, שהובילו, ביחד עם התפרצות מגפת הקורונה והתערבותו האישית של ארדואן בפעילות בנקאית, למשבר כלכלי כבד בטורקיה. נגד ארדואן הועלו חשדות שונים לשחיתות שלטונית וממשלו פועל נגד האופוזיציה ונגד גופי תקשורת המתנגדים לו באופן שמעמיד בסימן שאלה את זכויות האדם בטורקיה.
בהנהגתו של ארדואן, יחסי טורקיה–ישראל הידרדרו עקב עמדות אנטי-ישראליות שמביע ארדואן לאורך שנות כהונתו.
בעקבות המעורבות של טורקיה במתקפת המורדים הסורים (2024) ונפילת משטר אסד אמר ארדואן: "בהחלט ייתכן שאידליב, חאלב, חמאה, דמשק וראקה יהפכו למחוזות שלנו כמו אורפה וחטאי".
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ארדואן נולד באיסטנבול למשפחה גאורגית (צ'בנבורי), שמוצאה בבתומי. המשפחה נמלטה מגאורגיה לריזֶה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). סבו של ארדואן נהרג בגאורגיה בשנת 1916 במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה. את סיפור מוצאה של משפחתו סיפר ארדואן עצמו במהלך ביקורו בבתומי ב-12 באוגוסט 2004. ילדותו של ארדואן עברה עליו בריזה, ושם גדל. המשפחה חזרה לעיר מאיסטנבול כשארדואן היה עדיין פעוט. האב היה חבר במשמר החופים הטורקי, זרוע של צבא טורקיה. בקיץ נהגה המשפחה לבלות בעיירה גונאיסו (אנ') הקרובה.
עם השנים הואץ תהליך התיעוש של כלי החקלאות, במיוחד במהלך שנות החמישים כאשר קודמו בידי ממשלת מנדרס. התהליך תרם להגדלת הפער בין החקלאים העשירים והעניים והוביל למצב שמיעוט של חקלאים עשירים סיפקו את עיקר הייצור החקלאי של המדינה. בעקבות כך, מאות אלפי משפחות של חקלאים עניים וקשיי יום עברו לערים בציפייה למצוא תעסוקה חדשה, ורבים מהם יישבו שכונות עוני גדולות. הפער בין הערים הליברליות ואזור הספר החקלאי שרוב תושביו היו מוסלמים מסורתיים, הוביל למהפך דמוגרפי בתוך המדינה. כתוצאה ישירה של תהליך זה, כשהיה ארדואן בן 13 חזרה המשפחה לאיסטנבול, שם עבד בנעוריו לפרנסתו ולפרנסת משפחתו כמוכר לימונדה וסימיט. בנוסף היה גם מוכר בקבוקי מים עבור נהגים שהיו בנהיגה על הכביש. בילדות לא הביע עניין בפוליטיקה, ורצה בבגרותו לעסוק בכדורגל. לאחר שקיבל הזמנה להצטרף למועדון הכדורגל המקצועי פנרבחצ'ה, אביו מנע זאת ממנו מכיוון שהיה נחוץ לפרנסת המשפחה. לימים נקרא על שמו מגרש הכדורגל המקומי של המועדון שבו הוא נהג לשחק בילדות.
ביוגרפיה > חינוך ולימודים

לארדואן ניתן חינוך דתי מסורתי מילדות, והוא חבר בקהילת איסקנדרפאשה (İskenderpaşa), קהילה בזרם נקשבנדיה באסלאם הסופי. ב-1965 סיים לימודיו בבית ספר יסודי והמשיך לבית ספר דתי באיסטנבול שאת לימודיו בו השלים ב-1973. רבע מכל השיעורים בבית הספר שלו הוקדשו ללימוד הקוראן, קורות חייו של מוחמד והשפה הערבית. עוד באותן השנים הצטרף לאגודות לאומיות שמרניות שקמו כתגובה ריאקציונית לתנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות שהובילו לתסיסה אזרחית נרחבת באותן השנים וגרמו להפיכה צבאית שנייה מסוגה נגד הממשלה האזרחית ב-1971. במסגרת חוגים פוליטיים אלו, שארדואן המשיך לקחת חלק בהם גם בלימודיו האקדמיים, הוא פיתח את יכולתו הרטורית וגישתו הציבורית לאנשים מן השורה, ששימשה אותו בהמשך בדרכו הפוליטית.
בשנת 1981 סיים לימודים אקדמיים בתחום מנהל עסקים באוניברסיטת מרמרה. היה פעיל פוליטית הן כסטודנט והן בתקופה שלאחר מכן. בימיו באוניברסיטה נפגש לראשונה עם המנהיג האסלאמיסטי נג'מטין ארבקאן, והפך לבן לווייתו. ההתמקחות הראשונה של ארדואן עם רשויות החוק הגיעה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980 (ראו ליל הגנרלים בטורקיה 1980), בזמן שעבד עבור רשות התחבורה של איסטנבול באופן זמני בתקופת לימודיו האקדמיים. האחראי על ארדואן, קולונל בדימוס, הורה לו לגלח את שפמו כסמל ליישור קו עם החילוניות הלאומית שהצבא פעל לשמר נגד סיעות מוסלמיות שמרניות ואחרות. ארדואן סירב ונאלץ לעזוב את העבודה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית

ב-1976 נבחר לראש הסניף הצעיר של מפלגת הישועה הלאומית. שם היה עוזרו של נג'מטין ארבקאן, ולימים היה ליד ימינו. ארבקאן הנהיג תנועה אסלאמיסטית שמרנית, אשר בשונה מתנועות אסלאמיסטיות ברחבי ארצות ערב, ניסתה להשתלב בתוך המערכת הפוליטית הדמוקרטית ולא להפיל את המערכת. בשנת 1978 נשא לאישה את אמינה, שהיא ממוצא ערבי. לימים יתייחס לנישואיו כדוגמה לשילוב בין-עדתי בטורקיה. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות. מפלגת הישועה הלאומית נשאה סממנים של פופוליזם, כאשר מנהיגה ארבקאן הנהיג מצע קיצוני וקרא לקדם השבה של השריעה לקוד החוקים, הוקיע נשים שסירבו ללבוש חג'אב, הוקיע נוצרים ויהודים, וקרא להוציא להורג להט"בים. ארבקאן גם תקף את הממשלה, על שערוריות כספים שהתרחשו בתוכה במשך שנים והוסתרו דרך הפריחה הכלכלית של טורקיה שנמשכה לתוך שנות התשעים המוקדמות.
לבסוף, העלייה החדה בחוב הלאומי של טורקיה במקביל לעליית ערך הלירה הטורקית ועליית השימוש בשערי חליפין, הובילו לכך שמשקיעים רבים איבדו את אמונם בכלכלת טורקיה ופרץ משבר פיננסי חריף ב-1994. הבנק הלאומי מיהר להתערב ואיבד מחצית מכספי שילום החובות שלו למשבר, בניסיון כושל לבלום את נפילת הערך החדשה של הלירה. לנוכח המשבר התפרסמו לבסוף שערוריות השחיתות השלטונית הרבות בממשלתה של טנסו צ'ילר ממפלגת הדרך הנכונה, מפלגת מרכז שמרנית וחילונית. המשבר הכלכלי תרם לעלייה חדה בתמיכה הציבורית בתנועה האסלאמיסטית של ארבקאן, וזה קידם את יד ימינו, ארדואן, כמועמד המפלגה בבחירות לראשות עיריית איסטנבול.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית > ראש עיריית איסטנבול

הודות לתמיכת מגזר מהגרי העבודה מאזורי הספר, נבחר ארדואן במפתיע, נגד ציפיות רוב הסקרים וגורמי התקשורת, לראש עיר. ארדואן קידם רפורמה נגד השחיתות הרבה ששררה ברשת הבירוקרטיה של העיר, קידם תשתיות כגון בניית מערכת ביוב חדשה מתחת לשכונות העני הגדולות של העיר, מימון בתי ספר ציבוריים ומימון תשתיות התחבורה ובעיקר שרתי התחבורה הציבורית שכללו רכבות ואוטובוסים. כל אלו הובילו לכך שתומכיו ויריביו העריכו את יכולתו הניהולית וההערכה כמו גם ההכרה הציבורית אליו ברחבי המדינה גברה. ארדואן ביסס את הקריירה הפוליטית שלו ואת תדמיתו הציבורית על פעילותו בשעת כהונתו כראש עיריית איסטנבול.
עם עליית התמיכה במפלגת הישועה הלאומית של ארבקאן וארדואן, הוקמו סדרת קואליציות וממשלות שנועדו למנוע את עלייתם לשלטון בכל מחיר. קואליציות אלו כללו אף שיתוף פעולה בין חילוניים, שמרנים וקיצוניים מכל קצוות המפה הפוליטית. ב-1995 השיגה מפלגת הישועה הלאומית 158 מתוך 550 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה וארבקאן התמנה לראש ממשלת טורקיה. המדיניות האסלאמיסטית הקיצונית שבה דגלה הממשלה החדשה הובילה למפלתה המהירה. ב-1997 התערב הצבא והזהיר כי אם הממשלה לא תפזר את עצמה, תבוצע הפיכה צבאית נוספת. הפיכה מלאה לא יצאה לפועל, מכיוון שהאיום הספיק להביא לפיזור הממשלה. הצבא קידם את מינויו של מסוט ילמאז ממפלגת המולדת השמרנית לראש הממשלה. ב-1998, בעקבות ההפיכה המלאכותית שביצע הצבא, נגזרו על ארדואן 10 חודשי מאסר לאחר שהקריא בפומבי שיר קיצוני הנוגד את עקרונות החילוניות של טורקיה לנוכח המשבר שהוביל לפיזור ממשלתו של ארבקאן. במילות השיר היה, בין השאר, המשפט "המסגדים הם בסיסינו, כיפותיהם קסדותינו, צריחיהם חרבותינו והמאמינים חיילינו". בפועל ריצה ארדואן ארבעה חודשים בכלא ואז שוחרר.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית > עלייה לשלטון

לאחר שחרורו שב ארדואן למערך הפוליטי האסלאמיסטי, שהתארגן מחדש במסגרת "מפלגת העקרונות". המפלגה קידמה פרובוקציה פופוליסטית שהציגה את איסור לבישת החג'אב בציבור כחוק שפועל נגד נשים ומונע מהן להגיע לשוויון במעמדן לזה של גברים. הארגון המחודש של התנועה בדמות מפלגת העקרונות כלל גם קידום מצע ליברלי ופרוגרסיבי יותר, שנועד להפשיט את הגוש החילוני מייחוד המצע הליברלי שלו. מפלגת העקרונות קראה לקידום מגעים להסדר במאבק בכורדיסטן הטורקית, נרמול היחסים עם ארמניה ועוד. לאחר שבית המשפט קבע כי המפלגה נוגדת את עקרונות החילוניות ומכאן נוגדת את חוקת טורקיה, התנועה התארגנה מחדש בראשות ארדואן בדמות מפלגת הצדק והפיתוח.
המפלגות החילוניות פעלו להציג, בקמפיין פוליטי, את ארדואן בהיותו יליד אנטוליה חסר חינוך וערכים השקוע בעבר ובן לשכונת עוני. בפועל, מוצאו הצנוע תרם לו להשיג תמיכה אזרחית רבה עוד יותר. מכאן שב-2002, בבחירות לאספה הלאומית הגדולה, מפלגת הצדק והפיתוח השיגה רוב מוחץ של מעל לשני שלישים מכלל המושבים. המפלגה עלתה לשלטון תחת הנהגתו לכאורה של עבדוללה גול, מאחר שמנהיג המפלגה ארדואן לא היה כשיר לכהן בפרלמנט או כראש ממשלה לאחר הרשעתו ב-1998; תיקון חוקתי בסוף 2002 הסיר את אי הכשירות הזו. ארדואן ניצח במושב פרלמנטרי בתחילת 2003 והחליף את גול כראש ממשלה.
ביוגרפיה > קדנציה ראשונה כראש ממשלה (2003–2007) > האיחוד האירופי

ב-3 בנובמבר 2002 ניצחה בבחירות "מפלגת הצדק והפיתוח" האסלאמיסטית (AKP) בראשות ארדואן. הניצחון היה על רקע המשבר החברתי, קריסת הכלכלה במדינה ופיטורי מיליוני עובדים במשק הטורקי. ניצחון המפלגה האסלאמית בבחירות נחשב למהפך דרמטי, לאחר עשורים של שלטון המפלגות החילוניות במדינה, ולהישג לשכבות העממיות כנגד האליטות הכמאליסטיות. ארדואן הרבה להשתמש בסוגיה המעמדית כדי לצבור תמיכה: במאי 2003 אמר (כשהוא נוקט בכינוי הרווח לשתי הקבוצות האמורות) ש"בארצנו ישנה הפרדה בין הטורקים השחורים לטורקים הלבנים. אחיכם טאייפ נמנה עם הטורקים השחורים." כדוגל במדיניות פרו-אסלאמית, חש תחילה בצורך להפיג את חששות הגנרלים בצבא, שבאופן מסורתי נמנו עם המחנה החילוני במדינה. הוא הבטיח עם מינויו למצוא קו פייסני המאחד בין האסלאם למודרניזציה, ואף הביע את רצונו בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי. ערב מלחמת עיראק נקט עמדה מרוככת כלפי ארצות הברית (לעומת רוב המדינות במזרח התיכון, שהתנגדו נחרצות למלחמה) ונטה להיענות לבקשת האמריקנים להשתמש בשטחה של טורקיה לצורך המתקפה בעיראק. יוזמה זו שלו סוכלה על ידי הפרלמנט הטורקי. בסופו של דבר התנגד להצעה אמריקאית להשתתף במלחמה בעיראק משתי מטרות עיקריות, ראשית החשיבות של עיראק מבחינה כלכלית עבור טורקיה והעובדה שמשבר כלכלי כבר נגרם קודם לכן עקב מלחמת המפרץ, ושנית במטרה להתקרב לאיחוד האירופי. האיחוד, בהנהגתם של גרהרד שרדר בגרמניה וז'אק שיראק בצרפת, נטו לתמוך בכניסה טורקית לאיחוד האירופי.
רצונו להצטרף לאיחוד האירופי עורר חילוקי דעות בינו לבין האירופים, שטענו שטורקיה מפרה זכויות אדם ועקרונות שוויון. נטען שהיא אינה בשלה להצטרף לאיחוד האירופי, בין היתר בעטיה של חקיקה שהוביל ארדואן, שהגדירה את ניאוף האישה כעבירה פלילית, וכן התנגדות ארדואן לביטול חוק המגביל את חופש הביטוי במדינה ואוסר לפרסם תכנים הפוגעים בלאומיות הטורקית. בשנת 2006 התהפכו היוצרות ביחסים בין טורקיה לאיחוד האירופי כאשר ההנהגה האירופית התחלפה: בבחירת אנגלה מרקל בגרמניה וניקולא סרקוזי בצרפת, שני המנהיגים הביעו קו אחיד של התנגדות להצטרפות טורקית לשורות האיחוד. ההנהגה של האיחוד האירופי הציגה עמדה לפיה ללא הסדר של המאבק בקפריסין טורקיה לא תתקבל לשורות האיחוד.
ביוגרפיה > קדנציה ראשונה כראש ממשלה (2003–2007) > העולם המוסלמי

ארדואן פעל החל מכהונתו הראשונה כראש ממשלה לחזק את יחסיה של טורקיה עם מדינות העולם המוסלמי בכלל ומדינות עולם שלישי בקצוות העולם המוסלמי, כגון סומליה וסנגל, בפרט. המטרה היא להרחיב את תחום ההשפעה הכלכלי של טורקיה דרך השקעות והאצה של שיתוף הפעולה ותוך כדי כך לחזק את מעמדה הגאופוליטי של המדינה. טורקיה בהנהגת ארדואן גם פועלת, החל מהפלת שלטון סדאם חוסיין, לקידום שיתוף פעולה כלכלי עם עיראק, ואף הכרה בכורדיסטן העיראקית כספקית לייבוא אנרגיה.
בשנת 2004, לאחר שנים רבות של קיפאון ביחסי טורקיה–סוריה, במיוחד לאור התמיכה של חאפז אל-אסד בבדלנים הכורדים בטורקיה, ארדואן הזמין ואירח את נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, באנקרה. באותה העת הייתה סוריה מבודדת מבחינה בינלאומית והצעד של ארדואן לקידום היחסים עמה היה יוצא דופן. בשנת 2006 בוצע צעד יוצא דופן נוסף לעבר גישור ביחסיה של טורקיה עם ארצות ערב, כאשר עבדאללה, מלך ערב הסעודית, קיים ביקור ממלכתי בטורקיה.
ארדואן גם המשיך בקידום המדיניות של קודמיו בתחום חיזוק קשריה הכלכליים והדיפלומטיים של טורקיה עם הארצות הטורקיות במרכז אסיה, מטרה שבמסגרתה טורקיה מתחרה על השפעה באזור מול הודו, שגם כן מחפשת לקדם אינטרסים במרכז אסיה.