stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד ההגנה של ברית המועצות
שרים

| --- | --- |
 :  ראו גם – שר ההגנה של רוסיה
| שם | תפקיד | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| ניקולאי פודווייסקי | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1917–1918 |  |
| לב קמנייב | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1918–1919 |  |
| לאון טרוצקי | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1919–1925 | שר הצבא הראשון של ברית המועצות |
| מיכאיל פרונזה | הקומיסר העממי לענייני צבא וצי | 1925 | ממלא מקום |
| קלימנט וורשילוב | קומיסר ההגנה העממי | 1925–1940 |  |
| סמיון טימושנקו | קומיסר ההגנה העממי | 1940–1941 |  |
| יוסיף סטלין | הקומיסר העממי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות | 1941–1947 |  |
| ניקולאי בולגנין | שר הצבא של ברית המועצות | 1947–1949 | בשנת 1946, הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדי ממשלה |
| אלכסנדר ואסילבסקי | שר הצבא של ברית המועצות | 1949–1953 |  |
| ניקולאי בולגנין | שר ההגנה של ברית המועצות | 1953–1955 |  |
| גאורגי ז'וקוב | שר ההגנה | 1955–1957 |  |
| רודיון מלינובסקי | שר ההגנה | 1957–1967 |  |
| אנדריי גרצ'קו | שר ההגנה | 1967–1976 |  |
| דמיטרי אוסטינוב | שר ההגנה | 1976–1984 |  |
| סרגיי סוקולוב | שר ההגנה | 1984–1987 |  |
| דמיטרי יאזוב | שר ההגנה | 1987–1991 |  |
| יבגני שאפושניקוב | שר ההגנה | 1991 | שר ההגנה האחרון של ברית המועצות |
סאנדה (ספורט)

| --- | --- |
 
 ארץ מקור:  סין
 סגנון:  משולב
 התפתחה מ:  וו-שו
 אמנים מפורסמים:  ז'אנג וֵוילי
סאנדה (מסינית: 散打 פין-יין: Sǎndǎ), או סאנשוֹאוּ (מסינית: 散手) הידוע גם בשם אגרוף סיני או קיקבוקס סיני, הוא סגנון של וו-שו וספורט הלחימה הרשמי של הרפובליקה העממית של סין. סאנדה היא מערכת לחימה אשר פותחה במקור על ידי צבא השחרור העממי על בסיס מחקר ופרקטיקות של וו-שו מסורתי וטכניקות לחימה מודרניות. הספורט דומה בפילוסופיה שלו לקיקבוקס בכך שהוא מתיר טכניקות הכאה הכוללות אגרופים, בעיטות מפרקיות וברכיות, לצד טכניקות גראפלינג כמו הטלות, גריפות וקלינץ', אך הוא אינו מאפשר קרב קרקע.
כחלק מתוכנית פיתוח הספורט, וספציפית ענף הוו-שו, ממשלת סין פיתחה תוכנית לימודים סטנדרטית לאימוני סאנדה הנקראת לרוב וו-שו סאנדה, ולה מספר גרסאות, גרסה צבאית, גרסה ספורטיבית וגרסה להגנה עצמית. עם זאת, לימודי סאנדה יכולים להכיל תכנים וטכניקות מכל אמנות לחימה, ומאמני סאנדה רבים משלבים אמנויות לחימה שאינן מופיעות בתוכנית הרשמית ואינן נחשבות וו-שו, למשל אגרוף תאילנדי, טאקוונדו וג'ו ג'יטסו ברזילאי, בדומה לאמנויות לחימה משולבות במערב.
היסטוריה

ההיסטוריה של הספורט התחרותי סאנדה החלה באירועי קרבות חסרי כללים על במה מוגבהת חסרת מעקה שנקראה לֶיְי טאי ובה עדיין עושים שימוש בתחרויות סאנדה היום. בצבא הסיני תחרויות אלו התפתחו לתחרויות ידודיות שמתרתן הייתה לבחון טכניקות ושיטות לחימה מול יריב מתנגד. קרבות סאנדה עם כללים ברורים וכפפות אגרוף פותחו לראשונה על ידי הקוומינטנג באקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית בשנות העשרים. מאוחר יותר השיטה אומצה על ידי צבא השחרור העממי של סין. תוכנית הלימודים פותחה תוך התייחסות לאמנויות לחימה סיניות מסורתיות.
מאוגוסט 2019 ועד אוגוסט 2021 לוחמת הסאנדה ז'אנג וילי (אנ') החזיקה בתואר אלופת משקל קש של UFC.
הערות שוליים

↑  "Journal of Chinese Martial Studies 01.2009". נבדק ב-11 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Inc, Active Interest Media (1 באוקטובר 1998). "Black Belt". Black Belt Magazine. Active Interest Media, Inc. נבדק ב-11 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Casarella, Antonello; Ghetti, Roberto (15 ביולי 2017). A Complete Guide to Kung Fu. Enslow Publishing, LLC. ISBN 9780766085428. נבדק ב-11 במרץ 2019 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "About Sanda".
↑  Marian K. Castinado. "Full-Contact Kung Fu". Kung Fu Magazine. אורכב מ-המקור ב-14 במרץ 2013. נבדק ב-2010-05-30. {{cite news}}:  (עזרה)
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
נתיב המים סנט לורנס

אוניית משא באחד מתאי השיט בנתיב המים
נתיב המים סנט לורנס (באנגלית: Saint Lawrence Seaway, בצרפתית: la Voie Maritime du Saint-Laurent) הוא שמה של מערכת תאי שיט, תעלות וגופי מים אחרים באורך כולל של 306 ק"מ בין מונטריאול לימת אירי. נתיב המים מאפשר לאוניות גדולות לשוט מהאוקיינוס האטלנטי עד לימת סופיריור, המערבית מבין הימות הגדולות, מרחק של 3,700 ק"מ. נתיב המים קרוי על שם נהר סנט לורנס שזורם מימת אונטריו עד האוקיינוס האטלנטי במקביל לנתיב המים והוא עובר בשטחיהן של קנדה ושל ארצות הברית.
היסטוריה

תעלות נחפרו לאורך המסלול כבר מ-1824 אך הן היו רדודות וצרות מכדי להכיל אוניות משא גדולות. תעלות מסוימות היו בעומק 76 ס"מ עד מטר וחצי ורוחבן המקסימלי היה 183 ס"מ. ב-1895 החלה ארצות הברית לבחון את רעיון נתיב המים, אך הדברים לא הגיעו לכלל מעשה. בשנת 1932 הושלמה תעלת ולנד שעוקפת את מפלי ניאגרה והועמקה ל-7.62 מטרים, אך החלק שבין מונטריאול לימת אונטריו נותר רדוד וצר. ב-1951 החלו העבודות לבניית נתיב המים לכל אורכו, במהלכן הועמקה תעלת ולנד ל-8.2 מטרים והורחבו שאר התעלות. עלות הפרויקט הייתה 470 מיליון דולר קנדי שמתוכה שילמה ממשלת קנדה כ-336 מיליון ואת היתרה מימנה ארצות הברית.
ב-2003 החליפה מערכת זיהוי אוטומטית את מפעילי תאי השיט, זוהי המערכת האוטומטית הראשונה בעולם בנתיב מים פנים יבשתי.
תאי השיט

שלושה עשר תאי שיט נמצאים בשטחה של קנדה ושניים בארצות הברית. אורכו של כל תא הוא 233.5 מטרים, רוחבו 24.4 מטרים ועומקו 9.1 לפחות. התא מתמלא בכ-91 מיליון ליטר מים תוך 7-10 דקות.
השפעות על הסביבה

על מנת ליצור מעקף סביב כמה אשדים באזור קורנוול וכן כדי לאפשר בניית תחנות כוח הידרואלקטריות, הוצפו שטחים באזורי הבנייה. בעוד בארצות הברית היו אלו שטחים לא מיושבים, בקנדה נאלצו לפנות ב-1958 את בתיהם תושבי עשרה כפרים (המכונים "הכפרים האבודים").
ב-2010 עלתה על שרטון אונייה וכתוצאה מכך נוצר חור בתא הדלק שלה. 200 טון של סולר נשפכו וכיסו שטח של כ-500 מטרים מרובעים. על מנת לטפל בכך נסגר נתיב המים לשיט ליומיים.
הערות שוליים

↑  תיאור תאי השיט בליווי איורים באתר הרשמי
↑  היסטוריית "הכפרים האבודים".
↑  הידיעה באתר CBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536592905171  BnF: cb166987958 (data)  GND: 7854585-7  LCCN: sh87007224  NARA: 10038521  NKC: ge565325  SUDOC: 027736946  VIAF: 237536533   WorldCat (עם VIAF): 237536533
מרד המצנפת האדומה

מרד המצנפת האדומה (במנדרינית: 紅巾起義, בפין-יין: Hóngjīn Qǐyì) היה מרד מרכזי, שאירע בסין במהלך המאה ה-14 המוקדמת. המרד החל כהתקוממות של בני האן נגד השלטון המונגולי של שושלת יואן, אותה החשיבו כחסרת הנכונות למנדט השמיים אשר ממנו הלגיטימציה לשלטון קיסר סין.
ארגון הלוטוס הלבן תחת ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג הפך לחזק בארגוני המורדים והביא לנסיגת השלטון המונגולי אל הערבה האסייתית. המרד נמשך בין השנים 1351–1368 והביא בסופו להקמת שושלת מינג תחת שלטונו של ג'ו. טוֹגּוֹן טִימוּר, כגן המונגולים, המשיך את שלטונו בערבה והקים את שושלת יואן הצפונית שהמשיכה דרכה עד המאה ה-17 המוקדמת.
סין לפני המרד > רקע

כיבושי האימפריה המונגולית של סין נמשכו משלטון ג'ינגיס חאן ועד לשלטון קובלאי חאן, שהוכתר בזמנו כקיסר סין ושליטה הראשון של שושלת יואן. השושלת החדשה הפכה את חאנאבליק לבירתה, פתחה מחדש את דרך המשי, יצרה מערכת מעמדות חדשה ושינתה את מערכת המנהל, התעשייה והצבא. מערכת המעמדות החדשה התבססה על מונגולים בראש החברה, תחתיהם סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי, תחתיהם הרוב הסיני של בני האן כמו גם קוריאנים, מנצ'ורים ועוד ותחתיהם העמים הדרומיים כגון בני האקה ובורמזים.
במהלך המאה ה-14 המוקדמת, מגפת המוות השחור פגעה קשות בשושלת יואן וסדרה של אסונות טבע כגון הצפות של נהר היאנגצה הביאו לכך שהחלו מרידות נגד השלטון המונגולי. בסין, הלגיטימציה לקיסר ניתנה בידי מנדט השמיים, לפיו ישנה תמיכה אלוהית בקיסר השולט. אסונות הטבע שנחשבו כמעשה שמיים פגעו בלגיטימציה של השלטון המונגולי בפני העם.
סין לפני המרד > צבא יואן

הפיקוד העליון היה בידי הקיסר (כגן), אך המוסד הניהולי הביצועי בנוגע לצבא שושלת יואן היה הלשכה לענייני צבא. הלשכה ניהלה את כל מסדר החיילים, החל מהשומרים הקיסרים וכלה במוצבים באזורים הרחוקים. ראש הלשכה נקרא מנהל הלשכה, וסגנו קיבל את התואר סגן נציב לענייני צבא. צוותם כלל עוזרים אדמיניסטרטיביים, יועצים רשמים, מנהלי משרדים ובעלי תפקידים רבים אחרים. במהלך מסעות צבאיים, הקיסר נתמך או יוצג על ידי השר הגדול לענייני צבא, אשר פיקד על צוות שנקרא הלשכה הניידת לעניינים צבאיים.
מגויסים לכוחות המונגוליים נבחרו בקרב גברים בין הגילאים 15 ל-70. מערכת היחידות הצבאיות התבססה על המנהג המונגולי הקדום, עשרה חיילים שהקימו חוליה בפיקודו של מנהיג החוליה, עשר חוליות שמרכיבות פלוגה, עשר פלוגות בריגדה, ועשר בריגדות הרכיבו דיוויזיה. בפועל, מספר הכוחות ביחידות כאלה חרג מהמודל האידיאלי הזה. כל הכוחות המונגוליים הללו היו מצוידים בסוסים וכמעט כולם היו בפועל פרשים. בתקופת שלום, חיילים היו אמורים לגדל את הסוסים עליהם רכבו. מערכת הגיוס לא הביאה בחשבון את גודל המשפחה או עושרה; שירות בצבא הייתה חובה על כל הצעירים המונגולים. בעשורים מאוחרים יותר, הצורך במתגייסים חדשים הצריך לגייס גם אנשי סמורן (סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי).
מבין כל סוגי הכוחות, רובם השתייכו ליחידות פרשים או יחידות חי"ר. יחידות קטנות יותר התמחו בארטילריה, חץ וקשת או הנדסת תותחים. יחידות התותחנים כללו אויגורים או אסייתים שהיו מומחים בעבודות מתכת. הם שימשו באופן בלעדי לסבסוד מצור על ערים. הקשתים המונגוליים היו מצוידים גם באקדח וחרב. יחידות השמירה הקיסריות כללו בריגדות קשתים ושומרים סינים מהחי"ר.
סין לפני המרד > ארגוני מחתרת סינים

הגדול בארגוני המחתרת הסינים שהתנגדו לשלטון שושלת יואן וקראו לעליית שושלת של בני האן היה ארגון "הלוטוס הלבן". הלוטוס הלבן הייתה אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים אשר כללה סניף צבאי בשם "המצנפת האדומה". מרכזי הפעולה של המצנפת האדומה מוקמו בדלתה של נהר היאנגצה. בשנת 1356 מנהיג המצנפת האדומה גְווֹ דְזְה-שִׂינְג נכלא והוצא להורג בידי ממשל שושלת יואן וחתנו, ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג החליף אותו.
המצנפת האדומה הייתה רק אחת מבין קבוצות מורדים בני האן בסין, היא אורגנה ברובה מתומכים של שושלת סונג לשעבר. ארגונים שונים כללו את אחוות טְײֵן-װַאן, צֶ'ן-הַאן, מִינְג-שְׂיַה ודַּה-ג'וֹאוּ. מלבד אלו היו אילי מלחמה ששלטו באזורים מחוזיים ומתחת לשולחן תמכו בארגונים להפלת שושלת יואן וכמוהם היו גם ארגונים מוסלמים, אנטי-מונגולים, רובם מפֿוּגְ׳יֵין. מגפת המוות השחור הייתה האירוע המרכזי ביותר שהביא לעלייה גבוהה בכמות החברים באחוות הסודיות וכמות המתנגדים לשלטון שושלת יואן. המגפה הביאה למותם של שניים מכל שלושה סינים והאמונה כי לשושלת יואן הלגיטימציה למנדט השמיים התערערה לגמרי בפי החברה הכללית.
המרד

מרידות המצנפת האדומה החלו תחילה בחופי גֶ'גְ'יאנְג, כאשר סיני בן האן בשם פאנג גוז'ן ואנשיו תקפו קבוצת פקידים בשירות יואן. לאחר מכן, הלוטוס הלבן, בראשות הַאן שַׁאן-טונְג, עם מרכז פעילות מצפון לנהר הצהוב, הפכו למנהיגי האופוזיציה לשלטון המונגולי הודות ליכולתם להוות אלטרנטיבה לשלטון יואן.
בשנת 1351 תכננו הלוטוס הלבן מרד מזוין, אך התוכנית נחשפה והַאן שַׁאן-טונְג נעצר והוצא להורג על ידי ממשלת יואן. לאחר מותו, לְיוֹ פּוֹ-טוּנג, חבר בולט בלוטוס הלבן, סייע לבנו של האן, הַאן לִי-נֶר, לרשת את אביו ולהקים מתומכיהם את צבא המצנפת האדומה. זמן קצר לאחר שהחל המרד מצפון לנהר הצהוב החלו המצנפת האדומה וארגונים דומים במרידות משלהם לאורכי נהר היאנגצה.
המרד > עליית ג'ו

בשנת 1356 כבש ג'ו בראש צבאו את העיר נאנג'ינג (הבירה הדרומית) והפך אותה לבסיסו הצבאי. בשנת 1361 הוא העניק לעצמו את התואר "דוכס וו" והוכיח את כוונתו להקים שושלת משלו. בתחילה, הוא תמך באופן סמלי בהַאן לִי-נֶר במטרה לייצב את גבולו הצפוני עם צבא הלוטוס הלבן.
בשנת 1363 ג'ו הביס את יריבו צ'ן יוליאנג בקרב על אגם פויאנג, במחוז גְ'יָאנְגְשִׂי. היה זה אחד מקרבות הים הגדולים ביותר בהיסטוריה העולמית ויותר מעשרה אחוזים מכלל הצי הימי של יואן (אשר נלקח בידי ארגוני המורדים) הושמד. צ'ן היה מנהיג צבא המצנפת הדרומית, ושלט באזור מרכז נהר היאנגצה. צבא המצנפת האדומה תחת ג'ו שלט עם הניצחון בקרב בכל מערב היאנגצה, והביס את יריביו החזקים ביותר, ג'אנג שיצ'נג, שהיה לו בסיס בסוג'ואו והתאבד כשנלכד והובא לנאנג'ינג; ופאנג גוז'ן, שהביע את מחויבותו ושבועתו לג'ו לאחר תבוסה.
כשהגיע לדלתא היאנגצה, הגיע ג'ו במגע עם מלומדים וקונפוציאנים משכילים, מהם קיבל השכלה בתולדות השפה הסינית, בהיסטוריה הסינית ובקלסיקות הקונפוציאניות. חלקם הפכו ליועציו לענייני מדינה. ג'ו הקים ממשל מקומי יעיל, בשיתוף עם הארגון הצבאי שלו, שתמך בהרחבת תחומי משטרו. ג'ו נטש את חינוכו הבודהיסטי ומיצב עצמו כמגן על המוסכמות הקונפוציאניות והנאו-קונפוציאניות, ולא רק כמורד עממי. למרות מוצאו הצנוע, הוא התגלה כמנהיג לאומי נגד שושלת יואן הקורסת. בקריאה למהפכה גזעית להפיל את המונגולים ולהשיב את הסינים בני ההאן לכוח, ג'ו זכה לתמיכה עממית.
הכריזמה של ג'ו משכה אליה תומכים מוכשרים מכל רחבי סין, כמו המנהיג הצבאי ג'ו שנג, שזכור הודות למנטרה שלו: "בנה חומות גבוהות, מלאי מנות, ואל תמהר לקרוא לעצמך מלך." ג'ו מנהיג המורדים פעל לפי עצה זו והחליט להכניע את קבוצות המורדים הקטנות והחלשות יותר בדרום סין לפני שפנה נגד המונגולים.
המרד > נפילת יואן

בשנת 1354, כאשר הוביל הגנרל המונגולי טוֹקְטוּאַה צבא גדול להפיל את מורדי המצנפת האדומה, הוא פוטר בהוראת הקיסר טוגון טימור אשר חשש מכך שטוקטואה יבגוד בו ויעביר את הטובים והמיומנים ביותר שבצבא יואן לשליטת המורדים. פעולה זאת הביאה להשבת כוחו של טוגון טימור, אך גם להיחלשות מהירה של השלטון המרכזי. לפיכך לא הייתה לו ברירה אלא להסתמך על כוחותיהם של אילי מלחמה מקומיים.
בלקיחת הצי של שושלת יואן שלחו כוחות המצנפת האדומה פשיטות ממושכות על ערי החוף הצפוניות בשליטת המונגולים. בנקודה זאת חצי האי הקוריאני נשלט בידי שושלת גוריו, מדינת חסות של שושלת יואן. המורדים תחת ג'ו שלחו כוח פלישה מרכזי לתוך קוריאה, כבשו את סיאול והכניעו את המלוכה הקוריאנית כדי שתישאר נאמנה לשלטונם ולא ליואן. בהמשך כוחות יואן נקראו למאבק נגד המורדים מגבולות האימפריה ובכך הפכה טיבט לעצמאית לגמרי. פשיטות על ערי החוף וכיבוש שטחים עלו למשטר המונגולי בכספים רבים ובכוח אדם אשר היה חסר להם בכל מקרה.
עם הכיבוש של יוּנַּאן בידי המצנפת האדומה איבדו המונגולים את כלל שליטתם על דרום האימפריה. בשנת 1368, לאחר התקדמות ממושכת צפונה כבשו כוחות המצנפת האדומה את חאנאבליק (כיום בייג'ינג), בירת שושלת יואן. הקיסר טוגון טימור נס על נפשו צפונה והכוחות המונגולים פעלו להסתדר מחדש בערבה האסייתית. ג'ו, כעת חונגוו, קיסר סין, הקים את שושלת מינג, החל בגירוש מונגולים מסין והסדיר מחדש מערכת מנהל, סדר מעמדות, צבא ועוד.
עם הזמן נפלו לגמרי כל כוחות המורדים השונות מרחבי סין ושושלת מינג הסדירה את כוחה כשליטת סין. בשביל להגן על הגבול הצפוני מפני המונגולים אשר אורגנו מחדש לתוך שושלת יואן הצפונית, שליטי מינג בהמשך לפועלו של הקיסר חונגוו הקימו צבא חי"ר מהגדולים בהיסטוריה והביאו את החומה הגדולה של סין לשיא גודלה ההיסטורי כדי למנוע כל פלישה ואו פשיטה אפשרית מצפון.
השפעות

לאורך כל שנות קיומה של שושלת מינג נותרה שושלת יואן הצפונית לגבולה, מלבד יונגלה, קיסר סין השלישי משושלת מינג לא היה עוד שליט בשושלת שלחם כדי לכבוש את אדמות המונגולים. שיבת המשטר הסיני של בני ההאן סימנה את סיום ההשפעה והדומיננטיות המונגולית על מזרח אסיה כפי שהיה מאז כיבושיה של האימפריה המונגולית. שלטון מינג ברובו התנגד להתפתחות ההשפעה והסמכות הסינית ובתקופתו הסחר בדרך המשי ירד בתפוקתו.
השלטון המונגולי האדיר את השנאה של בני ההאן לזרים כפי שהייתה עוד מאז מרד אן לושאן. שנאה זאת הייתה מבין הגורמים לסגירת השערים של סין בפני סוחרים שהגיעו מאוחר יותר מאירופה והביאו בסופו של דבר לאי פיתוח כמערב ולנפילת סין במהלך מאה שנות ההשפלה. משטר מינג נותר חזק ויציב מספר מאות שנים אך לבסוף התערער עקב בעיות במדיניות הפנים ונפל לכיבושיה של שושלת צ'ינג במהלך מלחמת מינג–צ'ינג.
ראו גם

שושלת יואן
שושלת מינג
חונגוו, קיסר סין
יונגלה, קיסר סין
ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג, מנהיג מרד המצנפת האדומה וקיסר סין הראשון משושלת מינג.
סאנדור (איי פארו)

| --- | --- |
כנסיית סאנדור
כנסיית סאנדור
 מונרכיה חוקתית:  ממלכת דנמרק ממלכת דנמרק
 טריטוריה אוטונומית:  איי פארו איי פארו
 שטח:  48 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  599 (2004)
  ‑ צפיפות:  12 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  61°50′33″N 6°48′28″W﻿ / ﻿61.84250°N 6.80778°W﻿ / 61.84250; -6.80778
 http://www.sandur.fo
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איי פארו מוגדלת) טורסהאבן קלאקסוויקסאנדור(למפת איי פארו רגילה) טורסהאבן קלאקסוויקסאנדור    מפת אזור tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סאנדור (בפארואזית: Sandur, בדנית: Sand - "חוף החול") הוא כפר ורשות מקומית לחופו הדרומי של האי סאנדוי שבאיי פארו, ובו מתגוררים 599 תושבים נכון לסוף 2004. הכפר, שהוא הגדול ביישובי סאנדוי, נמצא על חצי אי בין אגם גרותוסוואטן (Gróthúsvatn) שבצפון-מערב לאגם סאנדסוואטן (Sandsvatn) בדרום-מזרח. החוף, שעל שמו נקראת העיירה, הוא החוף היחידי באיי פארו שבו יש חול.
היסטוריה

סאנדור שימש מקום מושבה של מועצת הת'ינג שהתכנסה מדי שנה. חפירות ארכאולוגיות במקום גילו שרידים של כנסיית עץ מהמאה ה-11. בשנת 1863 בעת שהורחבה חצר הכנסייה התגלה במקום מטמון סאנדור - 98 מטבעות כסף מהמאה ה-11, מחציתם מגרמניה.
בשנת 1989 גילתה חפירה ארכאולוגית בית קברות ויקינגי ובו שלד שלם של אישה, עימה נטמנו שלושה חרוזי ענבר, חרוז מזכוכית כחולה וסכין. בית הקברות מעיד על קיומו של יישוב ויקינגי באי.
תחבורה ותיירות

אל היישוב ניתן להגיע מהבירה טורסהאבן באמצעות מעבורת עד סאנדסוואטן ומשם בדרך מס' 30.
סאנדור מהווה מרכז לתיירים המבקרים באי, שמרביתם באים אליו לדיג ספורטיבי כמו גם לטיולי הליכה בטבע.
ראו גם

מטמון סאנדור
בתי עץ מסורתיים עם גג קש
נחל קנה

ערך זה עוסק ביובל של הירקון. אם התכוונתם לנחל במדבר יהודה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 אגן ניקוז:  240 קמ"ר 
 יובלים:  נחל הדס 
 שפך:  נחל הירקון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל ישראל
 
נחל קנה סמוך לקרני שומרון
מטילי הזהב שנמצאו בנחל קנה בתצוגה במוזיאון ישראל בירושלים
עמק הנחל ביער חורשים
אפיק נחל קנה ביער חורשים
חלקו התחתון של נחל קנה בתקופת החורף
גשר רכבת טורקי מעל נחל קנה ממזרח למושב אלישמע
נחל קנה סמוך לאורנית וליער חורשים
נחל קָנָה (בערבית: وادي قانا) הוא הצפוני שביובלי הירקון. מקורו של הנחל הוא בקרבת עקרבה שממזרח לאיתמר, במזרח השומרון. הוא חוצה את כביש 5066, הוא כביש המחבר בין כביש 55 - שכם - כפר סבא - צומת רעננה לבין כביש 505 - כביש "חוצה שומרון". הנחל יוצא למישור החוף ליד הכפר ג'לג'וליה, ונשפך לירקון באזור פרדס בחריה, מול שפך נחל שילה. שמורת נחל קנה היא מהגדולות במערב השומרון. באפיק נחל קנה מספר נביעות המכילות מים כל השנה ביניהן "עין אל ביצה" (عين البصة), "עין תנור" המכונה בפי המקומיים "בריכת הצבים", ו"עין פוואר" (عين الفوار).
אחת הסברות לשמו של הנחל היא על שם צמח הקנה הצומח על גדותיו.
תוואי הנחל

מוצאו של הנחל הוא מצפון לעקרבה ובקרבת הכפר יאנון. הנחל מנקז 240 קמ"ר שהם 13% משטח אגן הניקוז של נחל ירקון (1805 קמ"ר).
הנחל עובר מדרום ליישובים עמנואל, קרני שומרון, מעלה שומרון, כפר ת'ולת', אלפי מנשה, נירית, ירחיב ומתן ומצפון ליישובים יקיר, נופים, סניריא, עץ אפרים, שערי תקווה, אורנית, חורשים, אלישמע ועדנים. בבקעה בה עובר הנחל נובעים מעיינות המשמשים את החקלאים הפלסטינים להשקיית מטעים ופרדסי פרי הדר.
כאשר הנחל חוצה את כביש 446 הישן, שהיה "כביש המערכת" של הצבא הירדני, לשעבר, ממזרח לקו הירוק - הוא יוצר קניון מרשים. בימים גשומים לא ניתן לחצות את הגשר האירי בנחל. הנחל ממשיך לזרום בדרום שטחה של הוד השרון, בו הוא נשפך לנחל הירקון סמוך לכביש 5, קרוב לנחל שילה. בסופו הופך הנחל לנחל איתן, הן בזכות מעיינות וגם בשל זיהום משפכים של ג'לג'וליה והמפעלים באזור.
ארכאולוגיה

נוסף על המעיינות המצויים בנחל, ישנם אתרים ארכאולוגיים רבים בנחל. מהמוכרים יותר היא "חרבת שאחדה" המצויה סמוך לחוות יאיר ונופים, במקום שרידי חווה חקלאית שנוסדה כנראה בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתקיימה עד התקופה הביזנטית בארץ ישראל. המקום שימש בתקופות הרומית והביזנטית מרכז לייצור שמן זית. בחורבה, שהשתמרה היטב, פזורים בורות מים, שרידי בית בד, שומרות ומבנים נוספים.
ביישוב יקיר נמצא כפר מתקופת המשנה עם שומרה, גת, טחנת קמח (ריחיים של גרוסות) וממצאים נוספים. האתר נמצא בתחומי מצפה עודד שנקרא על שם עודד פייניק.
ב"מערת נחל קנה" הנמצאת סמוך לכפר הפלסטיני קראוות בני חסאן נמצאו 8 מטילי זהב טבעתיים מהתקופה הנאוליתית (8,000 לפנה"ס). מטילי הזהב מוצגים במוזיאון ישראל.
במפגש בין הנחל לבין כביש 5066 יש בריכות טבעיות, הנובעות ממעיין "עין אל-מעקודיה". מצפון להן יש ח'רבה בשם "קצר אל-חרמיה" שפרושה "מצודת השודדים" המעידה על תולדות המקום בעבר.
אזכור במקרא

נחל קנה המוזכר במקרא שימש כגבול בין נחלת שבט אפרים לנחלת שבט מנשה. הוא מוזכר גם בהקשר לעובדה כי בני שבט אפרים קבלו חלקות אדמה בצידו השני של נחל קנה, בתוך התחום של שבט מנשה. במפה הסכמתית של ארץ ישראל שהוכנה על ידי תלמידו של הגר"א, וכוללת את הנחלים העיקריים בארץ, מצוין גם נחל קנה.
שמורת נחל קנה

אזור נחל קנה הוכרז כשמורת טבע בשנת 1926 על ידי המנדט הבריטי, עקב החורש ים תיכוני השופע והבוסתנים שנשתמרו על גדות הנחל. בשנת 1943 שינו שלטונות המנדט את גבולות השמורה, והיא פוצלה לארבע שמורות שונות לאורך הנחל.
השטח הוגדר משנת 1979 עד 1982 כשטח צבאי סגור. בשנת 1983 הכריז קצין מטה גנים ושמורות של המנהל האזרחי על הרחבת שטח השמורה לכ-14,000 דונם בערוץ הנחל ובמדרונות שמעליו. גורמים פוליטיים רואים בהכרזה על שמורות טבע כגון זו שיטה להצרת המרחב הפלסטיני. בשנת 2006 הוקמה "מנהלת לשיקום נחל קנה", שנועדה לשקם את הנחל ולפתח את התיירות בו, וגורמים במנהלת מסרו לתקשורת כי אחת ממטרותיה של תוכנית השיקום היא הגברת הנוכחות היהודית במקום, בתגובה ל"גורמים פלסטינים שמנסים להשתלט על הנחל".
בין השנים 1978 ו-1986 הוקמו מספר ההתנחלויות סביב ובשטח השמורה, עמנואל וקרני שומרון מצפון, ויקיר ונופים מדרום. שהיישובים עמנואל, יקיר ונופים הוקמו בחלקם על שטח השמורה המוכרזת עצמה. במהלך השנים נבנו גם מספר מאחזים לא חוקיים בתוך שטח השמורה. בהם "אלוני שילה", "אל מתן" ו"חוות קנה". בשנת 2014, אישר המנהל האזרחי גריעת 100 דונם משמורת נחל קנה לטובת המאחז אל מתן. בנוסף נפרצו דרכים בשטחי השמורה לטובת גישה להתנחלויות והמאחזים. בדצמבר 2018 הוגש כתב אישום נגד שלושה תושבי קרני שומרון, שהיו מעורבים בפריצת דרך בין קרני שומרון לעמנואל, דרך שמורת נחל קנה. לטענתם העבודות נעשו במסגרת תוכנית האב של היישוב להרחבתו לכ-42,000 תושבים והפיכתו לעיר מחוז גדולה ומרכזית בשומרון. לפי תוכנית האב, ההתנחלויות המקיפות את שמורת נחל קנה יהפכו לעיר אחת, ושמורת נחל קנה תהיה הריאה הירוקה ואתר הטבע והפנאי של העיר החדשה. תוכנית האב נועדה למטיילים ישראלים, ועל פי "בצלם" היא מתעלמת לחלוטין מהעובדה שאדמות ואדי קאנא נמצאות בבעלות פרטית של פלסטינים, מעובדות בידיהן, ומהוות אתר נופש עבור הציבור הפלסטיני.
בתוך השמורה ובאפיקו של נחל קנה יש שטחים חקלאיים, בעיבוד ובבעלות תושבים מהכפר דיר איסתיא. רשות הטבע והגנים והמנהל האזרחי לא מנעו במשך השנים את העיבוד של שטחים אלו, אך לטענתם עקרו מטעי זיתים חדשים, ובכך פגעו בשמורה.
הנחל מהווה מוקד לטיולים ונחשב לאתר תיירות מרכזי בשומרון. מזה מספר שנים מתקיימת בערוץ הנחל ליד קרני שומרון צעדה שנתית ביום העצמאות, המאורגנת על ידי המועצה המקומית של קרני שומרון, תחת השם "צעדת נחל קנה", בה משתתפים כמה אלפי אנשים. במהלך הצעדות אוסר צה"ל על כניסת פלסטינים לנחל קנה.
אקולוגיה

במשך השנים הנחל עבר מספר תהפוכות במצבו האקולוגי. בעבר נהגו כל ההתנחלויות שנבנו בסביבתו להזרים את שפכי הביוב שלהם לערוצים בקרבת הנחל. בנוסף זרמו שפכי העיר קלקיליה לנחל. דבר זה גרם לזיהומו בפרק זמן קצר ביותר, ופגע פגיעה חמורה במערך האקולוגי שבו, שכלל צבאים, תנים, חזירי בר מכרסמים רבים ואף עופות דורסים. השפכים גם זיהמו את הירקון. בשנת 2006 הסתיים הקמת מאסף ביוב המוביל את כל השפכים לטיפול בדרום השרון. שם הוקם מכון טיהור שפכים שמאפשר השבה של מי השפכים לשימוש. המים המטוהרים משמשים בעיקר לחקלאות. עם זאת חלק מהכפרים הפלסטינים בסביבה לא הסכימו תחילה להתחבר למאסף, מאחר שהוא משרת גם את ההתנחלויות.
בקיץ 2010 חרב הנחל לאחר שמימיו הוטו על ידי פלסטינים תושבי האזור. במכתב ששלחה רשות שמורות הטבע במהלך יולי 2010, נכתב כי: ”תועד שינוי דרסטי במצב זרימת המים בנחל עקב הטיית כל מי הנחל אל עבר פרדס מעובד. ביצוע ההטייה כלל הפרה קשה של אפיק הנחל, תוך כריית חלוקים ושפיכת בטון לכל אורך המקטע. כתוצאה מהטייה זו יבש נחל קנה לחלוטין, וכל האורגניזמים אשר תלויים במים נעלמו כנראה נשמדו.”. בנובמבר 2010 הרס צה"ל את תעלת ההטייה, ובקיץ 2011 חזר הנחל לזרום. במרץ 2011 זוהתה כניסת דגי אמנון מהירקון לנחל קנה בחלקו התחתון, מה שמצביע על שיפור באיכות המים בקטע זה של הנחל משום שהאמנונים נמשכים למקומות שאיכות המים שלהם השתפרה.
באוקטובר 2018, תקלה במכון טיהור שפכים דרום השרון הביא להזרמת שפכים לנחל.
ביוני 2019, שפכים מאזור קלקיליה ואלפי מנשה זיהמו את נחל ציר ונחל קנה, עקב תקלה במאסף הביוב וקו השפכים.
בשנת 2022 דווח כי הנחל מזוהם לאורך רוב אורכו כתוצאה מהזרמת שפכים וביוב מהכפר בידיא. בנוסף, הנחל מזוהם כתוצאה מגניבת מים למטרת השקיה על ידי פלסטינים.