stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עולם הדיסק (סדרת משחקים)

|  כללי |
| --- | --- |
 סוגה:  משחק הרפתקאות גרפי
 
סדרת ספרי הפנטזיה עולם הדיסק מאת טרי פראצ'ט זכתה לארבעה עיבודים למשחקי מחשב, כולם היו משחקי הרפתקה.
המשחק הראשון היה צבע הכשף ועלילתו הייתה מבוססת על הספר הראשון בסדרת עולם הדיסק בעל השם הזהה, זהו משחק הרפתקה מבוסס טקסט ובהתאם לעלילת הספר השחקן שולט בסתמרוח בשעה שהוא משמש כמדריך של התייר העשיר והנאיבי זוגפרח. המשחק יצא ב-1986 למערכות הספקטרום סינקלייר, אמסטרד CPC וקומודור 64.
המשחק השני נקרא בפשטות עולם הדיסק ובניגוד למשחק הראשון הוא היה הרפתקת גרפי בעל ממשק הצבע ולחץ, השחקן שולט בסתמרוח (מדובב על ידי אריק איידל) שעליו מוטלת המשימה לעצור דרקון שזומן על ידי אגודת סתרים כדי להטיל טרור על אנק מורפורק וכך להשתלט על השלטון בעיר. המשחק מבוסס על הספר שומרים! שומרים!. המשחק יצא ב-1995 למערכות ה-PC, פלייסטיישן וסגה סטארן, המשחק זכה לתרגום לעברית שנעשה על ידי מחשבת.
המשחק השלישי נקרא עולם הדיסק II, גם משחק זה הוא הרפתקה גרפי, גם פה הגיבור הוא סתמרוח (שוב בדיבוב אריק איידל) שצריך להחזיר את מוות, שהחליט לקחת פסק זמן מעבודתו, לתלם. המשחק מבוסס על הספרים ראי-נוע ואיש הקציר. המשחק יצא ב-1996 למערכות ה-PC, פלייסטיישן וסגה סטארן.
המשחק הרביעי נקרא עולם הדיסק נואר, זהו משחק הרפתקה בסביבה תלת־ממדית בהשראת סרטי פילם נואר. בניגוד למשחקים האחרים בעלי הטון ההומריסטי המשחק הרביעי הוא בעל ארשת רצינית, עוד הבדל בולט הוא שהפעם השחקן לא נכנס לנעליו של סתמרוח אלא גיבור המשחק הוא בלש בשם לואטון, כמו כן בניגוד למשחקים הקודמים המשחק לא מבוסס על ספר מסוים. המשחק יצא ב-1999 למערכות ה-PC והפלייסטיישן.
ראו גם

עולם הדיסק
אויאמה סוטמאצו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

הנסיכה אויאמה סוטמאצו
 לידה:  24 בפברואר 1860 וואקאמאצו, מחוז פוקושימה (אייזו)
 פטירה:  18 בפברואר 1919  (בגיל 58) טוקיו
 מדינה:  יפן
 מקום קבורה:  נאסושיאובארה, מחוז טוצ'יגי, יפן
 מקום מגורים:  שכונת האראג'וקו (אז: אונדן), טוקיו
 כינויים נוספים:  נולדה בשם יאמאקווה סאקי
 פעילות בולטת:  פמיניסטית יפנית ופעילה למען זכויות נשים
 ידועה בשל:  אחת מחמש הנערות שהשתתפו במשלחת איוואקורה לארצות הברית, האישה היפנית הראשונה שקיבלה תואר אקדמי
 השכלה:  תואר ראשון בהצטיינות ממכללת ווסאר בארצות הברית
 מעסיק:  Tsuda University 
 השקפה דתית:  Nihon Kumiai Kirisuto Kyōkai 
 בן זוג:  אויאמה איוואו
 צאצאים:  בנות חורגות: מישימה נובוקו, אויאמה מיטסוקו, הוסוקאווה פויוקוש  בנותיה: ווטאנאבה טומיקו, אידה היסאקו, אויאמה נאגאקוש  בניה: אויאמה טאקאשי, אויאמה קאשיווה
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  אות זיכרון לכבוד הכתרתו של הקיסר טאישו
 
הנסיכה אויאמה סוטמאצו (ביפנית: Ōyama Sutematsu ;大山 捨松 (נולדה בשם Yamakawa Sakiko 山川 咲子);‏ 24 בפברואר 1860 – 18 בפברואר 1919) הייתה פמיניסטית יפנית בתקופת מייג'י. נולדה למשפחת סמוראים. בילדותה שרדה את קרב אייזו (אנ'). לאחר מכן נשלחה לאמריקה לעשר שנים כחלק ממשימת איווקורה. הייתה האישה היפנית הראשונה שקיבלה תואר במכללה. את שנותיה המאוחרות הקדישה למאבק לחינוך נשים ביפן ולהתנדבות כאחות.
ראשית חייה

נולדה בשם Yamakawa Sakiko ב־24 בפברואר 1860 באייזו (אנ'), אזור מבודד והררי השוכן כיום במחוז פוקושימה. ימקאווה Sakiko הייתה בתו הצעירה של Yamakawa Shigekata פקיד רם דרג בשירותו של הלורד המקומי. אשתו (Saigō Tōi‏ (えん)) השתייכה אף היא למשפחת אצולה בשם סאיגו, מדרום יפן. לימקאווה סאקיקו היו שישה אחים: אחיותיה פוטאבה (Futaba ‏(二葉)‏ 1844–1909), מיוואקו, מיסאקו וטוואקו; ושני אחים, הירושי וקנג'ירו. אבי המשפחה מת בשנת 1860, שנת לידתה של סאקיקו, ואחיה הבכור, הירושי, ירש את תפקיד ראש המשפחה במקומו.
ימאקאווה סאקיקו גדלה במשק בית סמוראי מסורתי בעיירה וואקאמאטסו (אנ') במתחם בן כמה דונם בסמוך לשער הצפוני של טירת צורוגה (אנ') היא לא נשלחה לבית ספר, אך למדה קרוא וכתוב בבית, כחלק ממערכת חינוך שכללה נימוסים וצייתנות, והתבססה על הטקסט הנאו-קונפוציאני מהמאה השמונה-עשרה Onna Daigaku (אנ'): "למידה רבה יותר לנשים".
קרב אייזו

בשנים 1868–1869 הייתה משפחת ימקאווה בצד המפסיד של מלחמת בושין. מלחמת בושין הייתה מלחמת אזרחים שסימנה את סיומה של תקופת בקומאטסו (אנ') של יפן ("סוף השלטון הצבאי"). במלחמה זו, כוחות פרו-שוגונטים התנגדו להחלתו של השלטון הקיסרי החדש שהחל עם רסטורציית Meiji בשנת 1867. ב־8 באוקטובר 1868, כאשר ימקאווה הייתה בת שמונה, פלשו כוחות קיסריים ושרפו את עיר הולדתה וואקמאטסו. ימקאווה קיבלה מקלט יחד עם אמה ואחיותיה בין כותלי טירת צורוגה. מאות משפחות סמוראים אחרות התאבדו בספוקו.פלישה זו סימנה את תחילתו של קרב אייזו (אנ'), שכלל מצור בן חודש על הארמון.
בתוך הטירה נאספו 600 נשים וילדים תחת פיקודה של הנסיכה Matsudaira Teru (אנ'), אשר חילקה את השוהים בארמון לקבוצות שעסקו בבישול, ניקיון ויציקת תרמילי קליעים, כמו גם טיפול בכ־1,500 חיילים פצועים. אחת מאחיותיה ניסתה להצטרף אל "צבא הנערות" Jōshitai שהובילה Nakano Takeko, אך על פי הוראות אימן נשארה בטירה והמשיכה להכין מחסניות אקדח. סאקיקו עצמה נשאה אספקה עבור יצרני המחסניות. לקראת סיום המצור, אמה של ימקאווה שלחה אותה ואת ילדות הטירה האחרות להטיס עפיפונים כמחוות התרסה, בזמן שתותחים אימפריאליים הפציצו את הטירה. הנשים ניסו למנוע את התפוצצותם של הפגזים על ידי כיסויים בבדים רטובים. פגז אחד שלא כובה בזמן, התפוצץ ליד ימקאווה והרסיסים שרטו את צווארה והרגו את גיסתה טוסקו.
לאחר הקרב

המצור הסתיים עם כניעת הטירה ב־7 בנובמבר 1868. ימקאווה נלקחה למחנה שבויים סמוך עם אמה ואחיותיה, שם הוחזקו במשך שנה. באביב 1870 הן הוגלו למחוז טונאמי שאך הוקם. 17,000 הפליטים שהוגלו לשם לא היו בעלי ניסיון בחקלאות, ובחורף שרר מחסור באוכל, מחסה ועצי הסקה שאיימו על משפחת ימקאווה ברעב. סאקיקו, שבאותה תקופה מלאו לה אחת עשרה שנים, פיזרה אדמת לילה (אנ') (דשן עשוי מצואה אנושית) בשדות ונברה באשפה בחיפוש אחר רכיכות למאכל.
באביב 1871, יאמאקאווה נשלחה לעיר הקודאטה, ללא משפחתה, שם היא התגוררה עם Takuma Sawabe ולאחר מכן עם מיסיונרים צרפתים.
חינוכה באמריקה > היציאה עם משלחת איוואקורה

בדצמבר 1871, כשהייתה בת אחת-עשרה, נשלחה ימקאווה לארצות הברית ללימודים, כחלק ממשימת איווקורה. בשלב זה, אמה שינתה את שמה מ-Yamakawa Sakiko ("פריחה קטנה") ל-Yamakawa Sutematsu ("עץ אורן שנזרק"). ימקאווה הייתה אחת מחמש בנות שנבחרו לבלות עשר שנים בלמידת דרכי המערב לתועלתה של יפן, לאחר מכן היה עליה לחזור ולהעביר את הידע שלה לנשים יפניות אחרות ולילדיה, בהתאם לפילוסופיה של תקופת Meiji: "אישה טובה, אמא חכמה" (אנ').
הבנות האחרות היו ריו יושימאסו (בגיל 14), טיי אואדה (14), שיגה נגאי (10) ואומה טסודה (6). כל חמש הבנות היו ממשפחות סמוראים שהובסו במלחמת בושין. טרם עזיבתן את יפן, היו אלה הילדות הראשונות ממעמד הסמוראים שזכו לפגישה עם הקיסרית הארוקו (אנ'), ב־9 בנובמבר 1871. הן נסעו יחד עם שאר חברי משימת איווקורה ב־23 בדצמבר 1871, על סיפונה של ספינת הקיטור אס אס אמריקה (1869) (אנ'), בליוויה של אלידה דה-לונג (אשתו של הדיפלומט האמריקני צ'ארלס א-דה-לונג), שלא ידעה יפנית כלל. לאחר מסע סוער וקשה הן הגיעו לסן פרנסיסקו ב־15 בינואר 1872. יאמאקווה והבנות האחרות בילו שבועיים בסן פרנסיסקו. אף על פי שרוב הזמן שהו בבדידות בחדריהן, הן היו נושא שזכה לסיקור עיתונאי אינטנסיבי. לאחר מכן הן יצאו לסיור רכבת שחצה את המדינה, והגיעו לוושינגטון הבירה ב-29 בפברואר, שם פרש צ'ארלס לנמן (מזכירו של ארינורי מורי (אנ')) את חסותו על הבנות.
ימקאווה שוכנה במשק ביתו של לאונרד בייקון בניו הייבן, קונטיקט במשך שהותה באמריקה, והתיידדה עם בתו אליס. השתיים חיו כאחיות במשך עשר שנים, ולמדו האחת על תרבותה של השנייה.
חינוכה באמריקה > מכללת ווסאר

ימקאווה סיימה את לימודיה בתיכון ניו הייבן, ואז נרשמה למכללת ווסאר בשנת 1878, לצידה של נגאי שיגקו (אנ'). שתיהן היו הנשים היפניות הראשונות שנרשמו לקולג'. פטרונה לאונרד בייקון נפטר ב־24 בדצמבר 1881, מוקדם מכדי להיות נוכח בטקס הסיום שלה. במהלך לימודיה, ימקאווה סוטמאטסו כתבה בדרך כלל את שמה כסטמאץ ימקאווה, תוך שימוש בסדר השם האמריקאי ובכתיב שתואם את הגייתו של שמה.
בשנת 1881 הסתיימו עשר שנות המשימה החינוכית של הבנות, אך ימקאווה האריכה את שהותה כדי להשלים את לימודיה. היא סיימה את מכללת ווסאר (אנ') עם תואר ראשון בהצטיינות באוקטובר 1882, והייתה היפנית הראשונה שקיבלה תואר אקדמי. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "מדיניות החוץ הבריטית כלפי יפן" והיא נבחרה לנאום על הנושא בטקס הסיום של כיתתה. לאחר סיום לימודיה, למדה סיעוד במשך מספר חודשים בבית הספר לאחיות בקונטיקט, ניו הייבן, טרם חזרתה ליפן.
חזרתה ליפן

כאשר חזרה לראשונה ליפן, חיפשה ימקאווה עבודה חינוכית או ממשלתית לעסוק בה, אך האפשרויות שעמדו בפניה היו מוגבלות, במיוחד מכיוון שמעולם לא למדה לקרוא או לכתוב יפנית באופן רשמי. במקום זאת, ב־8 בנובמבר 1883, היא נישאה לגנרל בצבא היפני הקיסרי ממחוז סאצומה לשעבר, אלמן בן 42 ואב לשלושה בשם אויאמה איוואו, ששירת כתותחן במהלך הפצצת עיר הולדתה אייזו. בשלב מאוחר יותר, היה איוואו מתבדח על כך שאשתו הייתה זו שהכינה את הכדור שהכה בו במהלך אותו קרב. מתקופה זו ואילך היא נודעה בשם Ōyama Sutematsu. לאחר נישואיהם, זכה בעלה למספר קידומים בצבא ומונה לימים לשר המלחמה, סוטמאצו הפכה לרוזנת ובשנת 1911 לנסיכה אויאמה.
במהלך נישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים: שתי בנות, אויאמה היסאקו (לימים הברונית אידה היסאקו) ואויאמה יוקו (מתה לאחר יומיים), ושני בנים, הנסיך אויאמה טקאשי והנסיך אויאמה קאשיווה. לאחר נישואיה מילאה סוטמאטסו תפקידים שרווחו בקרב נשותיהם של אנשי ממשל, וייעצה לקיסרית יפן אודות מנהגים מערביים. היא תמכה בחינוך נשים ועודדה נשים יפניות מהמעמד הגבוה להתנדב כאחיות. בנוסף, אירחה לעיתים קרובות מבקרים אמריקאים, על מנת לקדם את יחסי יפן-אמריקה, בין אורחיה נמנו גם חברתה אליס מייבל בייקון (אנ') הגאוגרף אלן צ'רצ'יל סמפל והסופרת פאני קולדוול מקולי.
בשנת 1885, עקב היריון שמנע ממנה לנסוע עם בעלה לאירופה, היא נתבקשה על ידי ראש ממשלת יפן, איטו הירובומי לסייע בהקמת בית הספר גאקושין בטוקיו, ובהמשך הפכה לנאמן שלו. בשנת 1900 יסדה בשותפות עם אליס בייקון וטסודה אומה (אנ') את ג'ושי אייגאקו ג'וקו 女子英学塾 – בית ספר לימודי אנגלית לבנות, כיום: Tsuda University (אנ'), על מנת לתמוך במטרת חינוך נשים.
היא עמדה בראש אגודת הנשים לרווחה ואיגוד האחיות לסיעוד, נשיאת האגודה הפטריוטית לנשים ויו"ר איגוד הצלב האדום היפני.
במהלך מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 עבדה כאחות מתנדבת.
מותה

לאחר מותו של בעלה, Oyama Iwao, ב־10 בדצמבר 1916, נפטרה הנסיכה אויאמה מדלקת ריאות כתוצאה ממגפת השפעת של 1918, ב־18 בפברואר 1919 בעיר טוקיו, יפן.
גלריה

ימקאווה סוטמאצו
הסטודנטיות היפניות הראשונות בחו"ל. משמאל – נאגאי שיגקו (10), אואדה טייקו (16), יושימאצו ריוקו (16), טסודה אומה (9) וימאקאווה סוטמאצו (12)
אויאמה סוטמאצו בשמלת ערב
הנסיכה אויאמה סוטמאצו עם ביתה, אויאמה היסאקו, בציור
אויאמה סוטמאצו בשנותיה המאוחרות
אויאמה איוואו ואויאמה סוטמאצו בשנותיהם המאוחרות
חברות נפגשות שוב: טסודה אומקו, אליס מייבל בייקון, אוריו שיגקו, אויאמה סוטמאצו (משמאל לימין)
ימקאווה סוטמאצו בווסאר
אויאמה סוטמאצו בקימונו מסורתי
מכללת ווסאר, הכיתה של 1882
לקריאה נוספת

Hotta, Eri (2013). Japan 1941. New York: Alfred A. Knopf. pp. 83–85.
Kuno, Akiko (1993). Unexpected destinations: the poignant story of Japan's first Vassar graduate. New York: Kodansha International.
Methodist Episcopal Church (1895). "Three Japanese Girls." The Heathen Woman's Friend. Vol. XXVII, July 1895, No.1. Boston: Woman's Foreign Missionary Society of the Methodist Episcopal Church.
Nimura, Janice P. (2015). Daughters of the Samurai: A Journey from East to West and Back. WW Norton & Company.
מיכאל בלומנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1935 טבריה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 באפריל 2007 (בגיל 71) 
 תפקידים:  רופא עיניים 
 בן או בת זוג:  נעמי בלומנטל 
 
מיכאל בלומנטל (11 בנובמבר 1935 - 28 באפריל 2007) היה רופא עיניים בישראל ומומחה למחלת הקטרקט.
ביוגרפיה

מיכאל בלומנטל נולד בטבריה ב-11 בנובמבר 1935, בן לזוג רופאי עיניים שעלו מגרמניה. הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1965 באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים התמחות במחלקת העיניים בבית החולים הדסה עין כרם. שימש מרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1970–1976 שימש מנהל מחלקת עיניים בבית החולים סורוקה בבאר שבע ואחר כך, עד שנת 1993 ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים שיבא, תל השומר. בשנת 1984 יסד את המרכז לרפואת עיניים "עין טל" בתל אביב. בשנת 1985 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. פיתח שיטת ניתוח קטרקט הקרויה על שמו.
בלומנטל כיהן כיו"ר איגוד רופאי העיניים בישראל בשנים 1992–1996, ונשיא האגודה האירופאית לקטרקט וקוצר ראייה בשנים 1995–1997.
נפטר ב-28 באפריל 2007 בגיל 72 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב ביצרון.
חיים אישיים

נישא לנעמי גרינבאום, לימים חברת הכנסת נעמי בלומנטל. לזוג נולדו שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
מרן מארה

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1656 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  15 באוגוסט 1728 (בגיל 72) פריז, ממלכת צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  ויולה דה גמבה 
 צאצאים:  Roland Marais 
 פרופיל ב-IMDb
 
עמוד השער של הטריו-סונטות מאת מארה, המעוטר בוויולה דה גמבה, חלילי טרברסו, חליליות, אבובים, כינור ובסון.
מָרָן מָארֶה (בצרפתית: Marin Marais‏; 31 במאי 1656, פריז – 15 באוגוסט 1728, שם) היה מלחין ונגן ויול צרפתי.
קורות חייו

מארה למד קומפוזיציה אצל ז'אן-בטיסט לולי, שעל האופרות שלו ניצח לעיתים קרובות, ושישה חודשים השתלם אצל אמן הוויול-בס, דה סן-קולומב. בשנת 1676 נשכר מארה כמוזיקאי לחצר המלכותית בוורסאי. הוא הצליח יפה כמוזיקאי חצר ובשנת 1679 התמנה ל-ordinaire de la chambre du roy pour la viole, תואר שנשא עד 1725.
מארה היה רב-אמן בבס דה ויול והמלחין הצרפתי הראשון במעלה של מוזיקה לכלי זה. הוא כתב חמישה ספרים של קטעי נגינה לויולה דה גמבה (1686–1725), בדרך כלל סוויטות בליווי בסו קונטינואו. יצירות אלה היו פופולריות בחצר, ועל כך זכרו אותו בשנים הבאות כ"מי שייסד וביסס את אימפריית הוויול" (איבר לה בלנק, 1740). שאר יצירותיו כוללות ספר של קטעי טריו (1692) וארבע אופרות (1693 - 1709). אחת מהן, "אלסיון", נודעת בסצנת הסערה שבה.
כמו במקרה של סן-קולומב, מעט מאוד ידוע על חייו האישיים של מרן מארה אחרי הגיעו לבגרות. מארה נשא לאישה את קתרין ד'אמיקור הפריזאית ב-21 בספטמבר 1676. לזוג נולדו 19 ילדים.
העתקים של כל חמשת הספרים של יצירות לוויול מאת מארה יצאו לאור בהוצאת ז'. מ. פוזו. הוצאת האחים ברוד הוציאה מהדורה שלמה של יצירותיו הכליות בשבעה כרכים.
התייחסות בסרט קולנוע

מארה והמוזיקה שלו תוארו בסרט "כל הבקרים שבעולם" (1991), המציג תיאור שאינו נאמן למציאות לחיי מסיה דה סן-קולומב. למוזיקה של מארה ניתן מקום של כבוד בסרט זה, הכולל יצירה ארוכה שלו, Sonnerie de Ste-Geneviève 
du Mont-de-Paris משנת 1723, יצירה המבוססת כולה על באס בן שלושה צלילים. בתפקיד מארה מופיע השחקן הצרפתי ז'ראר דפרדייה, המחזר אחר בתו של סן-קולומב. באחת הסצנות בסרט מאזינים השניים בחשאי לנגינת רב האמן ז'אן דה סן-קולומב כדי לגנוב ממנו את העיטורים המיוחדים לנגינתו, שהוא שומר בסוד גם מתלמידו מארה. את פסקול הסרט הקליט הגמביסט ז'ורדי סוואל.
פעמוני ז'נבייב

פעמוני ז'נבייב או בשם המלא "פעמוני כנסיית סנט ז'נבייב בגבעת פריז" (בצרפתית - Sonnerie de Sainte-Geneviève du Mont de Paris) היא יצירתו המפורסמת ביותר של מארה. נכתבה בשנת 1723 לויול, כינור, צ'מבלו ולבאסו קונטינואו. היצירה מנוגנת גם בהרכבים אחרים. היא מוזכרת בספרה של אליסון ריצ'מן "גן המכתבים" (2014).
תיאטרון דרורי ליין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, ארגון, אולם מוזיקה 
 כתובת:  קובנט גרדן 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  Thomas Killigrew 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1663
 תאריך פתיחה רשמי:  1663 
 אדריכל:  כריסטופר רן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ג'ורג'יאנית 
 
 קואורדינטות:  51°30′47″N 0°07′13″W﻿ / ﻿51.513055555556°N 0.12027777777778°W﻿ / 51.513055555556; -0.12027777777778
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתיאטרון דרורי ליין(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתיאטרון דרורי ליין(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיתיאטרון דרורי ליין(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיתיאטרון דרורי ליין
 
התיאטרון המלכותי ברחוב דרורי ליין (באנגלית: Theatre Royal, Drury Lane) שוכן בקובנט גארדן, וסטמינסטר, אחד הרבעים של לונדון. חזית הבניין פונה אל רחוב קתרין (ששמו הקודם היה "ברידג'ס") וירכתיו אל דרורי ליין. הבניין הניצב שם היום הוא המאוחר ביותר בשורה של ארבעה תיאטראות באותו מיקום, שראשיתה בשנת 1663. במשך מאתיים שנותיו הראשונות, יכול היה דרורי ליין "לטעון בסבירות רבה להיותו התיאטרון הראשון במעלה של לונדון", ומכאן אחד התיאטראות החשובים ביותר בעולם דובר האנגלית. במשך רוב הזמן הזה, היה אחד ממספר זעום של תיאטראות בעלי כתב מינוי, שניתנו להם זכויות השליטה בהפקת דרמה "מורשית" בלונדון.
התיאטרון הראשון באתר נבנה בפקודת תומאס קיליגרו בשנים הראשונות של תקופת הרסטורציה האנגלית. בין השחקנים שהופיעו ב"תיאטרון המלכותי ברחוב ברידג'ס" היו נל גווין וצ'ארלס הארט. הבניין נהרס בשרפה בשנת 1672. קיליגרו בנה תיאטרון גדול יותר באותו מקום, בתכנון האדריכל כריסטופר רן; התיאטרון החדש, שנקרא מעתה "התיאטרון המלכותי בדרורי ליין", נפתח ב-1674. בניין זה החזיק מעמד 120 שנה, בניהולם של קולי סיבר, דייוויד גריק וריצ'רד ברינסלי שרידאן. בשנת 1701, בניהולו של שרידאן, נהרס הבניין כדי לפנות מקום לתיאטרון גדול יותר, שנפתח בשנת 1794. דרורי ליין החדש, עצום הממדים, שרד רק 15 שנים, עד שעלה באש ב-1809. הבניין העומד במקום כיום נפתח בשנת 1812. מאז הוא משמש בית לשחקנים שונים מן הקצה אל הקצה, כמו אדמונד קין השייקספירי, הקומיקאי דן לנו, קבוצת מונטי פייתון (שהקליטו שם אלבום קונצרט) ומלחין מחזות הזמר והנגן איבור נובלו. כיום שייך התיאטרון למלחין אנדרו לויד ובר ומעלה בעיקר מחזות זמר פופולריים.
פנים התיאטרון השלישי והגדול ביותר שעמד בדרורי ליין בסביבות 1808
התיאטרון השלישי

התיאטרון היה זקוק לשיפוצים נרחבים בסוף המאה ה-18 וב-1791 הרסו אותו. תיאטרון שלישי נבנה בתכנונו של הנרי הולנד ונפתח ב-12 במרץ 1794. היה זה תיאטרון גדול ואפלולי כמערה, שהכיל יותר מ-3,600 צופים. וזה היה המניע לבנייה בסדר גודל עצום, במילים של הבעלים:
טכנולוגיה חדשה אפשרה את ההתרחבות: עמודי ברזל באו במקום עמודי העץ המגושמים לתמיכה בחמישה נדבכי יציעים. גם הבמה הייתה גדולה: 25.5 מטרים רוחבה ו-28.3 עומקה. הולנד, האדריכל, אמר, שהתיאטרון נבנה "בסדר גודל העולה על זה של כל תיאטרון אחר באירופה." מלבד כנסיות, היה זה הבניין הגבוה ביותר בלונדון.
הרעיון "הפופולרי מאוד, שהתיאטראות שלנו צריכים להיות קטנים מאוד" התגלה כמושרש עמוק מכדי להתגבר עליו. מקורות שונים מאותה תקופה מקוננים על גודלו האימתני של התיאטרון החדש ומתגעגעים אל "מושבי הצופים הצפופים והחמימים של דרורי הישן," כפי שניסח זאת נציג אחד של קהל התיאטרון במאי 1794. השחקנית שרה סידונס, שהייתה אז חברה בלהקת דרורי ליין, קראה לו "מדבר ציה" (ועזבה את דרורי ליין עם אחיה, ג'ון פיליפ קמבל, ב-1803). לא זו בלבד, שכל זכר לאינטימיות וקשר עם הלהקה שכל הבמה הלך לאיבוד, אלא שעצם גודלו של התיאטרון מיקם חלק נכבד מן הקהל במרחק כזה מן הבמה, ששמיעת השחקנים ממנו הייתה קשה, אם לא בלתי אפשרית.
כדי לפצות על כך, המופעים שעלו על בימת התיאטרון החדש נטו יותר לכיוון של מחזה ראווה ופחות למילה המדוברת. דוגמה למחזה ראווה כזה היא הפקה משנת 1794, שבה זרמו מים אמיתיים במורד אפיק נחל טרשי אל תוך אגם עמוק די הצורך לשוט בו בסירת משוטים. המים האלה נבעו ממכלים בעליות הגג שמעל הבית, שהותקנו שם - יחד עם מסך ברזל שלהתקנתו פיללו זמן רב - כאמצעי ביטחון מפני שרפה.
ריצ'רד שרידאן המשיך כבעלי התיאטרון כל זמן קיומו של בניין זה, השלישי בשורה. הוא התרומם במעמדו כמדינאי במהלך תקופה זו, אך בעיות כספים הביאו לנפילתו. הבנייה מחדש בשנת 1794 עלתה כפליים מן האומדן המקורי של 80,000 לירות שטרלינג ושרידאן בחוב במלואו. עלות ההפקות הייתה גבוהה יותר במבנה הגדול וההכנסות מן הקהל הרב יותר לא כיסו את ההפרש.
ניסיון התנקשות נגד המלך ג'ורג' השלישי התרחש בתיאטרון ב-15 במאי 1800. ג'יימס האדפילד ירה פעמיים באקדח מן האולם לעבר המלך, שישב בתא המלכותי. היריות החטיאו בכמה סנטימטרים, האדפילד נתפס ונבלם מיד וג'ורג', קר רוח למראית עין, הורה להמשיך בהצגה.
ב-24 בפברואר 1809, על אף אמצעי בטיחות האש שהוזכרו קודם, נשרף התיאטרון כליל. שרידאן, שמצבו הכספי היה עוד קודם לכן רעוע ביותר, התמוטט לגמרי עקב אובדן הבניין. הוא פנה אל בעל מבשלות השיכר סמואל ויטברד, ידיד ותיק, לעזרה. ויטברד הסכים לעמוד בראש ועדה, שתנהל את הלהקה ותפקח על בניית התיאטרון מחדש, אבל ביקש משרידאן להסתלק מן הניהול בעצמו, ושרידאן נענה ופרש לחלוטין מן הניהול בשנת 1811.
רוחות רפאים

דרורי ליין נחשב לאחד התיאטראות רדופי הרוחות ביותר בעולם. הופעתו של כמעט כל אחד מקומץ רוחות הרפאים האמורים לפקוד את התיאטרון מבשרת מזל טוב לשחקן או להפקה. הרוח המפורסם ביותר הוא "האיש באפור", המופיע לבוש כאציל מסוף המאה ה-18: שיער מפודר מתחת לכובע משולש, מקטורן ערב וגלימה או שכמייה, מגפי רכיבה וחרב. האגדה אומרת, ש"האיש באפור" הוא רוחו של גבר, שנדקר בסכין ושרידי שלדו נמצאו בתוך מעבר צדדי חסום בקיר בשנת 1848.
רוחותיהם של השחקן צ'ארלס מקלין והקומיקאי ג'ו גרימאלדי פוקדים, על פי השמועה, את התיאטרון. מקלין מופיע מאחורי הקלעים, משוטט בפרוזדור שנמצא כיום במקום שם, בשנת 1736, הרג מקלין את חברו למשחק תומאס הולאם בוויכוח על פאה. ("ארור תהיה, נבל, חלאה, בן-בליעל שכמותך!" צעק, תקע מקל בפני הולאם וניקב את עינו השמאלית. ג'ו גרימאלדי הוא חזון תעתועים שש לסייע, שהנחה לא פעם, על פי השמועה, במיומנות רבה, שחקנים עצבניים על הבימה.
מיקום התיאטרון המלכותי על מפת לונדון מ-1700; התוספת מראה את רחובות לונדון כפי שהם ב-2006.
חתך אורך באולם תיאטרון בשרטוט של כריסטופר רן, כנראה תוכנית של רן לתיאטרון המלכותי השני בדרורי ליין. 1: קמרון קדמת הבמה. 2: ארבעה צמדי תריסים לרוחב הבמה. 3: אולם. 4: יציעים. 5: תאים.
הבמה ב-1674
גלן האוורטון

| --- | --- |

האוורטון, 2013
 לידה:  13 באפריל 1976 (בן 48) יפן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  תיכון ג'פרסון דייוויס  New World School of the Arts  מכללת קנדה העילית  בית הספר התיכון בוקר טי וושינגטון 
 פרופיל ב-IMDb
 
גלן פרנקלין האוורטון השלישי (באנגלית: Glenn Franklin Howerton III; נולד ב-13 באפריל 1976) הוא שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי אמריקאי.
ביוגרפיה

גלן פרנקלין האוורטון השלישי נולד ביפן, בנם של ג'ניס וגלן פרנקלין האוורטון ג'וניור. אביו היה טייס קרב. את ילדותו העביר במדינות זרות ואזורים שונים בארצות הברית עקב עבודתו של אביו. כמעט מיד לאחר לידתו עברה משפחתו לאריזונה ואז לניו מקסיקו לזמן קצר. כשהיה בן שלוש הם עברו לעיירה פליקססטו בסופוק. לאחר מכן הם עברו לווירג'יניה, ולאחר מכן לדרום קוריאה, שם התיישבו בסיאול. כשהיה בן 10 חזרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה באלבמה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'פרסון דייוויס במונטגומרי, אלבמה, בילה שנתיים בבית הספר הבינלאומי החדש לאומנויות במכללת דיימי מיאמי. הוא למד בבית הספר ג'וליארד (1996 – 2000), שם סיים תואר ראשון באמנויות.
קריירה

בשנת 2002, האוורטון כיכב בתפקיד קורי הווארד בסדרה "מופע שנות השמונים". לאחר מכן הוא שיחק בתפקיד אורח ב-:ER" בתפקיד ד"ר ניק קופר בשנת 2003.
הוא שיחק בתפקידים קטנים בסרטים "חייב לאהוב כלבים" (2005), סרניטי (2005) ובסרט "הזרים" (2008). הוא הופיע גם כאח בבית חולים בסרט "קראנק" משנת 2006, והמשיך לשחק בסרט ההמשך, "קראנק: מתח גבוה" גם הוא לצד ג'ייסון סטיית'האם.
האוורטון משחק, מפיק, תסריטאי של פרקים רבים והבמאי הראשי של הסדרה "פילדלפיה זורחת" משנת 2005. להאוורטון היה תפקיד קולי בסדרה "המופע של קליבלנד", כמו גם תפקיד חוזר בסדרה הקומית "מינדי" של רשת פוקס ובסדרת הקומדיה האפלה "פארגו". הוא שיחק בסרט הקומדיה "Coffee Town" משנת 2013. בין השנים 2018-2021 כיכב בסדרת הקומדיה A.P. Bio.
חיים אישיים

ב-8 בספטמבר 2009 התחתן האוורטון עם השחקנית ג'יל לטיאנו, שהתארחה בפרק של הסדרה "פילדלפיה זורחת". בנם הראשון, מיילס רוברט, נולד בשנת 2011. באוגוסט 2014 נולד בנם השני, איזלי ריי.
האוורטון אמר שהוא מקפיד על תזונה טבעונית "בערך 95% מהזמן".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | חייב לאהוב כלבים | מייקל |  |
| 2005 | סרניטי | לילאק יאנג |  |
| 2006 | קראנק | דוֹקטוֹר |  |
| 2006 | שבועיים | מתיו ברגמן |  |
| 2008 | הזרים | מייק |  |
| 2009 | קראנק: מתח גבוה | דוֹקטוֹר | לא זוכה |
| 2010 | מכירת חיסול | גארי |  |
| 2013 | Coffee Town | ויל |  |
| 2016 | Officer Downe | דומיניק |  |
| 2020 | The Hunt | ריצ'רד |  |
| 2020 | Archenemy | המנהל |  |
| 2021 | מסיבת סוף העולם (אנ') | ג'ון |  |
| 2022 | הגנב האספן | ג'רי אלטר |  |
| 2023 | גן עדן של טעויות | מנהל עסקים |  |
| 2023 | בלקברי | ג'ים בלסיל |  מועמד לפרס גות'הם לשחקן/ית המשנה הטוב/ה ביותר  מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט להופעת המשנה הטובה ביותר (2024) |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | Monday Night Mayhem | דיק אברסול | סרט טלוויזיה |
| 2002 | The Job | בחור צעיר | פרק: "גיי" |
| 2002 | המופע של שנות ה-80 | קורי האוורד | תפקיד ראשי |
| 2003 | ER | ד"ר ניק קופר | 6 פרקים |
| 2005–הווה | פילדלפיה זורחת | דניס ריינולדס  וונדל אולברייט | תפקיד ראשי; תסריטאי, במאי ומפיק בפועל |
| 2009 | אבא אמריקאי | בקרת בעלי חיים מס' 1 (קול) | פרק אחד |
| 2009–2010 | גלן מרטין, DDS | קולות שונים | 3 פרקים |
| 2009–2013 | המופע של קליבלנד | ארני קרינקלסק | תפקיד קול; 30 פרקים |
| 2011 | וייטנאם: הסרטים האבודים | דונלד דבור | מיני-סדרה; 5 פרקים |
| 2012 | Unsupervised | קלינט | 4 פרקים; גם מפיק בכיר |
| 2013–2017 | מינדי | קליף גילברט | 13 פרקים |
| 2014–2015 | איש משפחה | קולות שונים | 4 פרקים |
| 2014 | פארגו | דון צ'ומף | 5 פרקים |
| 2015 | TripTank | חבר הקונגרס רוטברד  חבר הקונגרס הום  חבר הקונגרס אדורנו | תפקיד קול; פרק: "מר ווינצ'סטר הולך לוושינגטון" |
| 2016 | בית השקרים | סת' באקלי | 4 פרקים |
| 2018–הווה | A.P. Bio | ג'ק גריפין | תפקיד ראשי; גם מפיק |
| 2020 | הנמלט | ג'רי | 14 פרקים |
| 2023–2024 | ולמה | פרד | דיבוב; 20 פרקים |