stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיני לייכטר
ביוגרפיה > עלייתו לארץ ישראל ולימודיו בירושלים

בנובמבר 1935 עלה לארץ ישראל בגפו, לאחר שנרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים וזו השיגה עבורו סרטיפיקט. הוא למד לתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל וספרות עברית, והשלים לימודיו ב-1941. כמו כן למד פדגוגיה ופיזיקה (את הדיפלומה הפדגוגית השלים בפועל ב-1953). בתחילת לימודיו התפרנס בדוחק מעבודות מזדמנות, החל ממוכר עיתונים ועד פועל בבית חרושת לייצור מרצפות, ובעזרת חסכונותיו הצליח להביא לעליית אחיו, חיים, שנמנה עם מייסדי קיבוץ דן. בהמשך, עבד לייכטר כמורה ב"בית הילד" בירושלים וכן לימד עברית בשיטה ייחודית את עולי העלייה החמישית בקונסרבטוריון הירושלמי למוזיקה, ובעד שיעורי עברית אלה קיבל שיעורים בידע במוזיקה ובזכותם העמיק ברזי המוזיקה הקלאסית. כמו כן, שר במקהלות של שטפן וולפה ופליכס זולמן באבו גוש. במהלך עבודתו, סייע לקלוט מאות סטודנטים למוזיקה מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, וכך סייע בהצלת חייהם.
ביוגרפיה > שירותו בהגנה ובצבא הבריטי

מיד עם עלייתו הצטרף לייכטר להגנה, ופעל כשומר בבית התינוקות בתלפיות, שם גם פיתח את תחביב השירה שלו לצד הילדה צאדק, שעבדה שם כאחות. ב-1942 התגייס לשירות המודיעין של הצבא הבריטי. הודות לידיעותיו בשפות, צורף לצוות האונייה "קווין אליזבת" שהובילה שבויים גרמנים לקנדה במסלול סביב אפריקה, זאת עוד בטרם הגיעו הידיעות על גורלם של יהודי אירופה ושל יקיריו: כמעט כל משפחת לייכטר פרט לסיני ולחיים – ההורים, הסבים, האחים והאחיות, ומאות קרובים נוספים – נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה או ברכבת בדרך אליו, או שגורלם לא נודע. לאחר שהות קצרה בבריטניה נשלח לעיראק ושירת כמתורגמן במחנה של הצבא ההודי, שהקים מסילות רכבת לאספקת מזון וביגוד מאת הצבא הבריטי לצבא האדום בעת קרב סטלינגרד. בתקופה זו למד ערבית באופן אוטודידקטי וכן את שפת אורדו. במלחמת העצמאות שב לפעילותו בהגנה ושירת כחובש בקרבות בירושלים.
ביוגרפיה > פועלו בקרן קיימת לישראל

לאחר נישואיו ב-1943 עבד לייכטר תקופה קצרה בצנזורה הבריטית בירושלים. בקיץ 1944 הציע לו אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, להגיש מועמדתו לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט. לבסוף זכה בתפקיד זה אריה ליאופולד באום, שנהרג לימים בפיצוץ מלון המלך דוד. לייכטר החל לעבוד בקרן קיימת לישראל ככותב מאמרים וספרוני הדרכה וזמר ישראלי בעברית ובאנגלית, וכן כמלווה של אורחים מחו"ל.
בשנות ה-50 הוא הפיק וכתב תסריטים ל-16 סרטים של קק"ל, בהם "קריה נאמנה", הנחשב לאחר מסרטי העלילה הראשונים בישראל, ו"אין ברירה", שעסק בעמידת הגבורה של נגבה בתש"ח. יחד עם הרב שמואל נתן ארגן את הקורס הראשון למורי דרך.
בראשית 1958 נסע לוויניפג שבקנדה כמגייס תרומות בשליחות קק"ל, ובקיץ הצטרפו אליו רעייתו ושתי בנותיו. לייכטר שאל ואימץ את מושג ה"נחלה" כדרך ל"אימוץ תורמים" – יצירת זיקה אישית סמלית בין תורמים לבין משפחות במושבי העולים, בעיקר בחבל הבשור ובתענכים. על מנת לגייס תורמים-שבכוח עם ישראל הוא יזם טיולים קבוצתיים ששילבו היסטוריה יהודית באירופה, ביקור בישראל ומפגש עם דמויות בכירות בהנהגה הישראלית, כאשר לייכטר עצמו הוא המארגן וההיסטוריון המדריך. התרומות סייעו לקק"ל לפתח את המושב כולו. שליחותו של לייכטר בקנדה נמשכה עד 1963, אז שב לישראל. ב-1965 יצא עם רעייתו ובתו הצעירה לשליחות קק"ל בפילדלפיה. בתקופה זו כתב מאמרים רבים בעיתונות המקומית, וביניהם נודע פולמוס פומבי שלו עם ההיסטוריון ארנולד טוינבי.
בשנים 1970–1977 לייכטר יצא בשליחות נוספת לקנדה, הפעם מטעם הטכניון. הוא גייס כספים רבים למלגות, להקמת מעונות סטודנטים ולמעבדה להמטולוגיה בבית החולים רמב"ם.
ביוגרפיה > פועלו בהנצחת השואה

ב-1947 יזם לייכטר יחד עם מרדכי שנהבי, במסגרת קק"ל, את הקמת יער הקדושים והצליח להשיג מימון של 6 מיליון דולר מבני ברית. בהמשך נמנה עם יוזמי הקמת יד ושם.
במקביל לשליחותו בפילדלפיה, למד לתואר שלישי במכללת דרופסי. מחקרו עסק בקהילת יהודי מינסק מראשיתה במאה ה-15 ועד המהפכה הבולשביקית. המנחים שלו היו ברנרד ויינריב, בנציון נתניהו ואברהם קאטש. את תואר הדוקטור לייכטר לא קיבל בפועל, מאחר שהתעקש לשוב לישראל ב-1968 לפי בקשתה של קק"ל, ולא מילא את דרישות הזמן המינימליות לשהות במכללה. חלקים ממחקרו ראו אור במסגרת הספר "מינסק, עיר ואם" בהוצאת בית לוחמי הגטאות. מחקרו קבע בין היתר, כי "ספר הקהל" של יאקוב בראפמן, אשר היווה בסיס לפרוטוקולים של זקני ציון, לא היה אלא גרסה מתורגמת ומעוותת של פנקס קהילת יהודי מינסק.
השלמת מחקרו במכללת דרופסי עוררה אצל לייכטר תיאבון למחקר. לאחר שובו לישראל וסיום עבודתו בקק"ל, הצטרף לסגל אנציקלופדיה יודאיקה כחבר ורכז המערכת, לצד ססיל רות וג'פרי ויגודר. במפעל זה ביצע עבודה ארגונית, עסק בתרגום משפות שונות לאנגלית וכתב ערכים, בעיקר בנושא השואה. עבודתו זו חשפה טפחים חדשים בפני יוצאי קהילות יהודיות שנחרבו ואשר גורלן לא נודע משך עשרות בשנים. במקביל, עבד לייכטר כמרצה בקולג' האמריקאי בירושלים, ואף החזיק בדרגת פרופסור חבר במוסד זה, שנסגר כעבור שנים אחדות. הוא היה מראשוני העוסקים בהוראת השואה בישראל, וטען כי יש לשרש את הפועל "נספו", הרווח בקשר לקורבנות השואה, ותחת זאת לומר "נרצחו".
ב-1983 וב-1990 ביקר לייכטר בעיר הולדתו קיילצה. עם שובו מהביקור הראשון הוזמן על ידי ידידו גדעון האוזנר להצטרף למועצת יד ושם, ובשנים הבאות היה פעיל בבית לוחמי הגטאות ובהקמת אתר הזיכרון יד לילד, שלייכטר היה חבר בוועדת ההיגוי שלו והחל מ-1988 כיהן בתור היו"ר שלה.
ביוגרפיה > חזרתו לאוניברסיטה העברית וכתיבת האנתולוגיה

ב-1977 גויס לייכטר על ידי אברהם הרמן, נשיא האוניברסיטה העברית, למחלקה לקשרי חוץ באוניברסיטה. בתחילה עסק בעיקר בגיוס משאבים מיוחדים, כגון קרנות-קבע לסיוע לסטודנטים, עזבונות, ירושות, קרנות מחקר והעברת נכסים לאוניברסיטה. כמו כן שימש כיועץ להרמן ומילא את מקומו בטקסים. שליטתו בשפות רבות ויכולות הביטוי שלו קנו לו שם כנואם מוכשר, הן באוניברסיטה הן מחוצה לה.
העבודה במחלקת קשרי החוץ זימנה לו יוזמה חדשה, שהתחברה לעברו המשפחתי, כצאצא לחזנים ולשוחרי מוזיקה וספרות יהודית: קרוב משפחתו אהרון וינקובצקי, בעת עלייתו מברית המועצות ב-1976, הבריח את מילותיהם של מאות שירי עם ביידיש אותם רשם מפיהם של זקני יהדות אוקראינה, ועלה בדעתו של לייכטר לכנס שירים אלה באנתולוגיה. לפרויקט הוזמן להצטרף המשורר הפרטיזן אבא קובנר, שכתב מסה פותחת בשם "שירי עם ללא עם". ארבעת הכרכים הראשונים של האנתולוגיה לשירי עם ביידיש (אנטאלאגיע פון יידישע פאלקסלידער), בעריכתם של לייכטר, וינקובצקי וקובנר, ראו אור בהוצאת מאגנס. לצד האנתולוגיה פעלה מועצה ציבורית בינלאומית וכן צוות חוקרי מוזיקה ויידיש מתנדבים שתמכו בהתנעת המפעל והתמשכותו. אחרי פטירתם של וינקובצקי וקובנר, הוציא לייכטר בעצמו שלושה כרכים נוספים, שהוקדשו ל"טרובדורים היידישאים" מרדכי גבירטיג, מרק ורשבסקי ואיציק מאנגר. כרך נוסף תוכנן לעסוק בשירת ספרד ויהודה הלוי בפרט, אך לייכטר לא הספיק לממשו.
בשבעת כרכי האנתולוגיה מקוטלגים 500 שירי עם ביידיש בשלוש שפות (מקור, אנגלית ועברית) וכן דפי התווים, המשמרים זיכרון תרבותי ייחודי. האנתולוגיה זכתה להדים רבים, שהוסיפו ללייכטר כבוד רב בשנותיו המאוחרות: ב-1989 הוענק ללייכטר פרס שייבר מטעם בית שלום עליכם; ב-1990 נערכה במשכן הנשיא קבלת פנים מיוחדת לכבוד האנתולוגיה ומחבריה; ב-2001 העניקה האוניברסיטה ללייכטר תואר "עמית כבוד" וב-2004 המליץ עליו פרופ' דב נוי לקבלת פרס ישראל על מפעל חייו בעריכת האנתולוגיה. בין מעריצי האנתולוגיה היה נשיא גרמניה, ריכרד פון וייצזקר, שבמכתביו דחק בלייכטר להודיעו מתי ייצא הכרך הבא.
ב-1993 חיבר לייכטר את ספר עולי הסרטיפיקטים יחד עם חיים מילקוב, אשר מאגד זיכרונות פרי עטם של מי שעלו לארץ ישראל עם סרטיפקטים בזכות הרשמתם לאוניברסיטה העברית. בכך מהווה הספר "סגירת מעגל" של לייכטר עם האוניברסיטה, שלדבריו הצילה את חייו. לספר קדם כנס שנערך באוניברסיטה ב-1989, ואורח הכבוד שלו היה ראש הממשלה יצחק שמיר, שבעצמו עלה בזכות סרטיפיקט כזה.
ב-2003 ערך נשיא האוניברסיטה פרופ' מנחם מגידור כנס לציון יום הולדתו התשעים של לייכטר. בערוב ימיו הופיע עם רעייתו נסיה בסרט "מועדון בית הקברות", אשר תיעד את מפגשיהם האינטלקטואליים השבועיים בהר הרצל של קבוצת קשישים ירושלמים, רובם ניצולי השואה.
ב-2007, שנים אחדות לאחר פטירתו, ראה אור הספר "בין קילצה לירושלים: מחשבות על העם היהודי ומדינת ישראל", שערכו בתו רחל אלתרמן ונכדתו נאורה אלתרמן.
חיים אישיים

בדצמבר 1943 נישא לייכטר לנסיה (לבית טירקל-מרמור), ילידת טרנופול שהייתה מורה וציירת. נולדו להם שתי בנות: הבת הבכורה פרופ' רחל אלתרמן, היא מומחית לתכנון ערים ומשפט בטכניון וחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והבת הצעירה ד"ר צילה (ציקי) לייכטר-שמיר הייתה מתמטיקאית באוניברסיטת אריאל. נכדו הבכור הוא השחקן והקומיקאי עידן אלתרמן.
מאז עלייתו לארץ ישראל התגורר לייכטר בירושלים, בתחילה בבית המעלות ומ-1953 בדירה צנועה בבית הכרם. בשלהי 2004 הלך לעולמו בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות.
ספריו > אנתולוגיה לשירי עם ביידיש (עם אהרן וינקובצקי ואבא קובנר, הוצאת מאגנס)

כרך א' - אבא קובנר: שירי עם ללא עם, שירי אהבה, שירי ערש (1983)
כרך ב' - שירי ילדים, שירי משפחה והווי, שירי חתונות, שמחות וחגים (1984)
כרך ג' - הומור וסטירה, שירי חסידים, שירים דו לשוניים, שירי דלות, עמל ומצוקה, שירי טירונים וחיילים (1985)
כרך ד' - שירי מאבק והתנגדות, שירי גטאות ופרטיזנים, שירים דתיים ולאומיים, הביתה לציון! (1987)
ספריו > אנתולוגיה לשירי עם ביידיש (לאחר פטירת וינקובצקי וקובנר, הוצאת מאגנס)

כרך ה' - כרך מרדכי גבירטיג (2000)
כרך ו' - כרך מרק ורשבסקי (2003)
כרך ז' - כרך איציק מאנגר (2004)
ספריו > חיבורים נוספים

סיני לייכטר, חיים מילקוב, ספר עולי הסרטיפיקטים: זיכרונות, תעודות, אגרות. הוצאת מאגנס, 1993.
סיני לייכטר, בין קילצה לירושלים, ערכו: רחל אלתרמן ונאורה אלתרמן. הוצאה פרטית, 2007.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  סיני לייכטר, באתר הוצאת מאגנס
↑  דף-עד של צבטל לייכטר, באתר יד ושם
↑  דף-עד של שמואל לייכטר, באתר יד ושם
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  סיני לייכטר, בין קילצה לירושלים, 2007
1 2 3 4 5 6 7  אורי דרומי, מתי יוצא הכרך הבא, שאל נשיא גרמניה, באתר הארץ, 9 בפברואר 2005
↑  אריה ליאופולד באום, באתר המוסד לביטוח לאומי
↑  וינקובצקי היה קרוב משפחתו של לייכטר מנישואין - בן-דודו של מחותנו, אהרן אלתרמן
↑  מועדון בית הקברות, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, ‏2006
1 2 3  פרופ' רחל אלתרמן, באתר הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
↑  משפחת לייכטר במפקד האוכלוסין "משמר העם", באתר ארכיון המדינה, ‏1947
↑  מצבת קברו של סיני לייכטר, באתר gravez
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264477205171  BnF: cb14486216f (data)  GND: 1089321155  ISNI: 0000 0000 6657 864X  LCCN: n84228240  NKC: zmp20231204717  NTA: 172173515  VIAF: 44528228   WorldCat (עם VIAF): 44528228 
דוד בן-גוריון וסיני לייכטר (שני מימינו) בביקור של הקהילה היהודית מוויניפג בירושלים
סיני לייכטר ובתו רחל (במדים) בביקור עם תורמת במושב פעמי תש"ז. 1964 או 1965
אדווין סמואל (מימין) בביקור בבית משפחת לייכטר בוויניפג, קנדה. 1960
ששון שמוחה

| --- | --- |

 לידה:  1820 ה'תקפ"א
 פטירה:  23 בדצמבר 1910 (בגיל 90 בערך) כ"ב בכסלו ה'תרע"א
 כינוי:  ששון שמוחה (ששון סמוחה)
 
 חתימה:  
הרב ששון ב"ר אליהו ב"ר משה הלוי (נולד בשנת ה'תקפ"א, 1820 -בבגדאד ונפטר בכ"ב בכסלו ה'תרע"א, 23 בדצמבר 1910), מכונה בשם הרב ששון שמוחה, שימש כראב"ד וכחכם באשי בבגדאד.
ביוגרפיה

הרב ששון שמוחה למד במדרש בית זלכה אצל הרב עבדאללה סומך. הרב שימש בדיינות בשנים 1841–1876 (ה'תר"א - ה'תרל"ו). בשנת ה'תר"ך התנגד לגזילת קבר יחזקאל על ידי המוסלמים מידי היהודים.
לאחר פטירת הרב עובדיה אברהם הלוי בשנת ה'תרל"ו (1876), הרב ששון שמוחה מונה להחליף את הרב במשרת החכם באשי. באותו תקופה הוא והרב אלישע דנגור כיהנו בבית הדין שבראשו עמד הרב עובדיה אברהם הלוי.
בשנת 1879 הייתה שנת בצורת קשה שגרמה להעלאת מחיר החיטה על ידי סוחרי ויבואני החיטה. הרב ששון ניסה לבטל את ההעלאה והכריז חרם נגד הסוחרים. הכרזת החרם הייתה צעד חריף שגרם למחלוקת פנימית קשה בתוך הקהילה בבגדאד. מתנגדי הרב העלילו בפני נציגי השלטון העות'מאני כי הרב מעל בכספי הקהילה.
בשנת ה'תרל"ט (1879) פוטר הרב ששון ממשרת החכם באשי בשל טענות כנגדו בעריכת המיסים וארנונה שלא כדין. קהילת בגדאד החליטה שלא להעניק לרב המפוטר מכספי הכוללות; ביום ט"ז בסיון ה'תר"מ (1880) שלחו הסכמה נגדו, שחתמו עלייה קרוב לחמש מאות איש מחכמי ועשירי הקהילה, לרב משה הלוי. בו' באב ה'תרמ"א השיב הרב משה הלוי למה שכתבו לו, הרב התרעם על כך ואמר שמעשיהם כנגד הרב נעשו מטינה אליו. הרב הלוי החזיר את הרב ששון לתפקידו. כתוצאה מתגובתו של הרב הסכימו הנבחרים לפסוק לרב ששון סך של 375 קרוש צאג בכל חודש (חצי ממשכרותו).
אבל המחלוקות והמריבות בקהילה לא פסקו ובסוף שנת 1881 הרב הודח שוב ובמקומו מונה הרב אלישע דנגור לחכם באשי. בשנת 1883 הודח הרב אלישע דנגור ובמקומו מונה ממלא מקום חכם באשי הרב אברהם הלל. הרב ששון המשיך להיות פעיל בהנהגת הקהילה ועזר לרב הלל בפתרון משברים כמו המשבר בקבורת הרב עבדאללה סומך בשנת 1889.
בשנת ה'תרנ"ג הרב עמד לעזרת קהילת יהודי המדאן, שעמדו לטבח בהוראת המופתי של העיר. הרב פנה אל המופתי הגדול של איראן שביטל את הגזרה מול היהודים.
הרב ששון שמוחה יושב שני משמאל עם רבני עיראק
הרב ששון שמוחה יושב רביעי מימין יחד עם רבני עיראק
הרב ששון יושב שישי מימין עם רבני עיראק
הרב ששון יושב שני משמאל
הרב ששון שמוחה
הערות שוליים

↑  ספר השירים, עמ' 314, בגדאד: דפוס חכם עזרא דנגור, ה'תרס"ו.
↑  ספר הפזמונים, עמ' 276, ירושלים: דפוס ציון, ה'תרפ"ט.
1 2  ד"ר אברהם בן יעקב, שירה ופיוט של יהודי בבל בדורות האחרונים, עמ' 334, ירושלים: מכון בן צבי, ה'תש"ל.
↑  נכתב גם בשם "ששון סמוחה"
1 2 3  אפרים חדד, בבל וחכמיה - תולדות רבני בבל בתקופה האחרונה, עמ' 276, בהוצאת מכון הכתב, 1989.
1 2 3  אברהם טווינה, גולים וגאולים, עמ' 51, רמלה: הוצאת בית הכנסת גאולה, 1968.
↑  הרב יהושע משה, קץ הימין - תולדות חכמי ורבני בבל ראשונים ואחרונים, עמ' 142, ירושלים: הוצאת ספרים בקאל, 1966.
1 2  ד"ר אברהם בן יעקב, יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים עד ימינו, עמ' 163, ירושלים: הוצאת קרית-ספר, 1979.
↑  ד"ר אברהם בן יעקב, יהודי בבל בתקופות האחרונות, עמ' 183, ירושלים: הוצאת קרית-ספר, 1980.
↑  משה שבת, ישיבות בגדאד, עמ' 328, ה'תשע"ו.
↑  הרב שלום הלל, מן הגנזים, עמ' 223, ירושלים: הוצאת אהבת שלום, 2017.
| חכמי הבאשי בבגדאד |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-19 | הרב רפאל קצין (1849-1852) • הרב עובדיה אברהם הלוי (1852-1876) • הרב ששון שמוחה (1876-1879) • הרב אלישע דנגור (1879-1884) • הרב אברהם הלל (1884) • הרב אלישע דנגור (1884-1886) • הרב אברהם הלל (1886-1889) • הרב אלישע דנגור (1889-1893) • הרב יצחק מג'לד (1893-1905) |  |
| המאה ה-20 | הרב משה ראובן צדקה (1905) • הרב דוד פאפו (1906-1911) • הרב אברהם הלל (1911-1915) • הרב ירוחם נסים אלישר (1915-1918) • הרב משה חיים שמאש (1918-1923) • הרב עזרא דנגור (1923-1928) • הרב ששון כדורי (1928-1930) • הרב אברהם אצלאן יהודה (1930-1932) |  |
רוי ולנסקי

| --- | --- |

סר רוי ולנסקי
 לידה:  20 בינואר 1907 סולסברי, רודזיה הדרומית (כיום בהארארה, זימבבואה)
 פטירה:  5 בדצמבר 1991 (בגיל 84) אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, רודזיה הצפונית, רודזיה הדרומית, הפדרציה של רודזיה וניאסלנד 
 מעסיק:  National Railways of Zimbabwe 
 תפקיד:  ראש הממשלה השני של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד
 תקופת כהונה:  2 בנובמבר 1956 - 31 בדצמבר 1963
 מפלגה:  המפלגה המאוחדת הפדרלית, Northern Rhodesian Labour Party 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  Knight Bachelor 
 
סר רונאלד "רוי" ולנסקי, אביר מפקד (באנגלית: Sir Roland "Roy" Welensky;‏ 20 בינואר 1907 - 5 בדצמבר 1991) היה פוליטיקאי מרודזיה הצפונית, ממוצא יהודי, וראש הממשלה השני והאחרון של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
ביוגרפיה

נולד בשם רפאל ולנסקי (Raphael Welensky) בסולסברי, רודזיה הדרומית דאז (הארארה, זימבבואה של ימינו) לאם אפריקאנרית ממוצא הולנדי-נוצרי, ולאב יהודי ממוצא ליטאי. לצד מוצא הוריו תמיד הגדיר עצמו כ"100 אחוז בריטי". הוא עבר לרודזיה הצפונית, יצר קשרים עם איגודים מקצועיים והפך לחבר במועצה המחוקקת הקולוניאלית ב-1938. הוא קרא למיזוג רודזיה הצפונית והדרומית (הדרומית הייתה תחת שליטתה של ממשלה לבנה עצמאית בעוד שהצפונית הייתה תחת שלטונה של בריטניה). למרות שכשל בניסיונותיו, הצליח ולנסקי להקים את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, מדינה בתחומי האימפריה הבריטית, שביקשה לשמור את השלטון בידי המיעוט הלבן ובו זמנית לנוע לעבר הקידמה, בניגוד למשטר האפרטהייד של דרום אפריקה.
ולנסקי הפך לראש הממשלה של הפדרציה ב-1957. הוא התנגד למהלכים של הבריטים נגד הרוב השחור, והשתמש בכוח צבאי על מנת לדכא אלימות פוליטית בטריטוריות. לאחר עלייתם לשלטון של מועמדים שחורים בשתיים מתוך שלוש הטריטוריות, הפדרציה התפרקה ב-1963. ולנסקי פרש מתפקידו ושב לסולסברי, היכן ששב לפוליטיקה וניסה למנוע מרודזיה (לשעבר רודזיה הדרומית) להכריז על עצמאות חד-צדדית. עם קץ השלטון הלבן ב-1979 ועם הכרזת העצמאות של רודזיה ב-1980 (ששינתה את שמה לזימבבואה), תחת הנהגתו של רוברט מוגאבה, עבר ולנסקי לאנגליה, שם מת ב-1991. מעריץ נלהב של בריטניה ושל האימפריה הבריטית, ולנסקי תיאר את עצמו כ"חצי יהודי, חצי אפריקאנר, ו-100% בריטי."
הערות שוליים

↑  Lowry, Donal, The crown, empire loyalism and the assimilation of non-British white subjects in the British world: An argument against ‘ethnic determinism’, The Journal of Imperial and Commonwealth History 31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274437505171  BnF: cb12207161z (data)  GND: 119009811  ISNI: 0000 0001 1493 6545  LCCN: n82249087  NLA: 36014539  NTA: 071435972  RERO: 02-A005868630  SNAC: w63g2ndk  SUDOC: 176642315  Trove: 1186007  VIAF: 74653816   WorldCat (עם VIAF): 74653816
שבח ולקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בינואר 1872 מולודצ'נה, פלך וילנה, רוסיה (רוסיה הלבנה – ליטא)
 פטירה:  1942 (בגיל 69 בערך)
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית אוסטריה (גליציה) / פולין פולין
 מקום מגורים:  קרקוב
 ידוע בשל:  "מכתבי הוראה" ללימוד השפה העברית
 
שבח וַלקובסקי (גם וואלקובסקי; ביידיש: וואַלקאָווסקי; בפולנית: Szewach Walkowski; ח' בשבט תרל"ב, 18 בינואר 1872 – 1942) היה מורה בגימנסיה העברית בקרקוב וסופר עברי. נודע בעיקר בזכות החוברות "מכתבי הוראה" ללימוד השפה העברית וכן השפות הפולנית והגרמנית.
ביוגרפיה

שבח ולקובסקי נולד בשנת 1872 במולודצ'נה (אנ') שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנו של צבי יחיאל ולקובסקי (ואחיו של אליהו מרדכי ולקובסקי, לימים רב בליטא, ברוסיה ובארץ ישראל). למד בישיבות המוסר, בהן ישיבת מיר. בשנת תרנ"א (1889/90), בגיל 18, התיישב בעיר קרקוב שבגליציה, אוסטריה (ולימים בפולין), ובה גר כל ימיו. עם הגיעו לעיר החל לפרסם מאמרים בעיתון היהודי-אורתודוקסי "מחזיקי הדת" שהופיע בלמברג (לבוב), וכשהתחיל לצאת בשנת 1904 בקרקוב "המצפה" – עיתון הציוני-דתי ברוח תנועת "המזרחי" – עבר אליו ופרסם בו מאמרים ופיליטונים רבים; חלק מאלה – סיפורים ורשימות מחיי היהודים בעיירות – כינס בצורת ספר בשם "תמונות וטִפוסים מחיי היהודים בגליציה" (תרס"ח). בשנת 1918 פרסם בה"מצפה" את חזונו לדמות מדינת היהודים כפי שתתגשם על פי זיכרונותיו שלו בשנתו ה-100 בשנת תשנ"ט. בחזונו ראה שמדינת היהודים הצליחה "להביא לידי מזיגה יפה את חופש היחיד עם שלטון הצבור, את מלכות השמים ומלכות הארץ ולשמור את היהדות בטהרתה ולפלס נתיב להתפתחותה וליצירותיה החדשות" בנוסף, פרסם בעיתון "המגיד".
את פרנסתו מצא ולקובסקי בהוראת השפה העברית. ב-1905 החל לנהל את הקורסים ללימוד העברית שנוסדו אז על ידי חברת "ציון", ובהמשך לימד בגימנסיה העברית בקרקוב. פרסם ספר "ליקוטי רש"י" ומהדורה מפורשת של שיר השירים לבית הספר. אך עיקר פרסומו היה בחוברות "מכתבי הוראה" (אונטעריכטסבריף, Unterrichtsbrief) בשיטת גוסטב לאנגנשיידט (אנ') ושארל טוסן (אנ') ללימוד השפה העברית. "מכתבי ההוראה", שהוציא החל ב-1907, זכו להערכה ולפופולריות רבה, ודור שלם של צעירים יהודים (דוברי יידיש) בגליציה ואף בהונגריה, ביתר פולין וליטא ובאמריקה התחנך עליהם. חוברות מכתבים אלה, שנועדו ללמד את הדקדוק העברי באמצעות היכרות עם טקסטים מסוגות שונות ומתחומי חיים מגוונים, כללו 32 מכתבים הנפרסים על פני כ-600 עמודים והופיעו במהלך כשני עשורים ביותר מעשר מהדורות. חוברות כאלה הוציא גם ללימוד השפות הגרמנית והפולנית.
לפני שנות ה-40 התאלמן ולקובסקי מאשתו, חיה לבית שוּלדֶנפרַיי. שבח ולקובסקי נספה בשואה, כנראה בשנת 1942, בהיותו כבן 70.

בשואה נספו גם בנו יהושע ולקובסקי, אשתו עמליה ובתם הנערה עדה.
ספריו

תמונות וטִפוסים מחיי היהודים בגליציה, פודגורזה: בייטשר, תרס"ח.
ספרי לימוד:
מכתבי הוראה: (אונטערריכטסבריעף) , קרקוב: הוצאת המחבר, [מ-1907 ואילך] – ספרי מכתבים ללימוד עברית, פולנית וגרמנית, ביניהם:
פויליש-יודישע אונטערריכטס-בריעף / Polsko-żydowski podręcznik epistolarny: פּלאַן און סיסטעם פון שבח וואלקאווסקי, קרקוב: הוצאת המחבר (דפוס מ' דייטשער), [תר"ף לערך]. (ללימוד פולנית)
אונטערריכטסבריעף פאר שפראכען און אלגעמיינעס וויסען; מעטאָדע: ש' וואלקאווסקי ... דייטשע שפראכע ... בריעף 1–10, קרקוב: הוצאת המחבר, 1915. (ללימוד גרמנית)
השפה: ספר למוד שפת עבר לבוגרים ... המלים ... מתורגמות יהודית, גרמנית ופולנית ..., קרקוב: דפוס מ' דייטשער, תרע"ט.
ספר שיר השירים: מבואר על פי פשוטו של מקרא, תל אביב: הוצאת תלמידים, תר"ץ.
ליקוטי רש"י לבית הספר.
לקריאה נוספת

"שבח בן צבי יחיאל וואלקובסקי", בתוך: גרשם באדר, מדינה וחכמיה: תולדות כל החכמים והסופרים, שעריסתם עמדה בגליציה או שבאו מעבר לגבול לשבת בגליציה, וישפיעו במעשיהם על מהלך הספרות, על התפתחות ההשכלה, על הציונות או על העסקנות העממית מימות מנדלסון עד היום, ניו יורק: [חמו"ל], תרצ"ד 1934, עמ' 85–86.
'ולקובסקי שבח', בתוך: ישראל כהן (עורך), "סופרים עברים שנספו בשואה", ידיעות גנזים, 81 (תשל"ג), עמ' 450–457.
מאיר בוסאק, בין צללי עיר, תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986, עמ' 202–203.
הערות שוליים

↑  שבח ולקובסקי, זכרונות, המצפה גליון 23.8.1918, 1918
↑  M. K., מכתבים מערי המדינה | קראקא, המצפה, טורים 1–2, 19 במאי 1905.
↑  ראו תיאורו של ולקובסקי במודעה שפרסם: ש' ולקובסקי, פרוספקט, המצפה, 10 באפריל 1914; פרסומת: בלי מורה, המזרחי, 14 באוקטובר 1921. וכן ביקורות: ש. מ. ל., בקרת | מכתבי הוראה לשפה העברית מאת שבח וואלקאווסקי – קראקא, המצפה, 11 באוקטובר 1907; משה יוסף הלמן, עיון בספרים חדשים | מכתבי-הוראה, המצפה, 12 באפריל 1911.
↑  כך על פי דף עד שמילאה אחייניתה של אשתו: שבח ולקובסקי: דף עד שמולא על ידי חנה אונגר-ארונסון, 28 ביולי 1980, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
↑  ראו גם שבח ולקובסקי: דף עד שמולא על ידי רשימת נרדפים מתוך כרטסת מפברואר 1941 עם פרטים אישיים ותצלומים של יהודים בקרקוב בתעודות זהות גרמניות במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
↑  יהושע ולקובסקי: דף עד שמולא על ידי רשימת נרדפים מתוך כרטסת מפברואר 1941 עם פרטים אישיים ותצלומים של יהודים בקרקוב בתעודות זהות גרמניות במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם; עמליה ולקובסקי: דף עד שמולא על ידי רשימת נרדפים מתוך כרטסת מפברואר 1941 עם פרטים אישיים ותצלומים של יהודים בקרקוב בתעודות זהות גרמניות במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם; עדה ולקובסקי: דף עד שמולא על ידי רשימת נרדפים מתוך כרטסת מפברואר 1941 עם פרטים אישיים ותצלומים של יהודים בקרקוב בתעודות זהות גרמניות במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
↑  המהדורות המצויות בספרייה הלאומית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515318905171  PLWABN: 9810653068305606  ISNI: 0000 0004 0253 4591  LCCN: nr99020177  VIAF: 303493686   WorldCat (עם VIAF): 303493686
ריקרדו בקי

| --- | --- |
ריקרדו בקי
 לידה:  16 ביוני 1875 טורינו, איטליה 
 פטירה:  15 בינואר 1951 (בגיל 75) רומא, איטליה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מצ'רטה 
 
ריקרדו בנימין בקי (לפעמים גם ריכרדו; באיטלקית: Riccardo Bachi; טורינו, 16 ביוני 1875 – רומא, 15 בינואר 1951) היה כלכלן וסטטיסטיקאי יהודי-איטלקי.
ביוגרפיה

ריקרדו, בנם של ישראל ואנריקטה לוי, סיים את לימודיו המוקדמים בבית הספר היהודי בטורינו בראיית חשבון בשנת 1894, ובשנת 1896 הוא הוסמך כרואה חשבון, בבית הספר הגבוה למסחר בוונציה. בשנה שלאחר מכן השלים תואר בשפה ובספרות צרפתית.
לאחר שלימד בויצ'נצה במשך שלוש שנים, זכה בשנת 1899 בתפקיד המזכיר הראשי במוזיאון התעשייה המלכותי בטורינו, והחל להשתתף במעבדת הכלכלה הפוליטית שהוקמה בשנת 1893 על ידי סלווטורה קונייטי דה מרטיס, מרצה באוניברסיטת טורינו. שם, הכיר בקי כמה כלכלנים איטלקיים חשובים. בשנת 1904 החליף את ג'ובאני מונטמארטיני בניהול משרד העבודה המרכזי, ובשנת 1908 התמנה למנהל הספרייה במשרד החקלאות, התעשייה והמסחר. בשנת 1915 מונה לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת מצ'רטה, בשנת 1924 עבר לאוניברסיטת פרמה כדי ללמד כלכלה פוליטית, ולאחר מכן, בשנת 1926, לאוניברסיטת ג'נובה כפרופסור לכלכלה ציבורית .
ב-9 במרץ 1930 הוא התקבל כחבר האקדמיה למדעים בטורינו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש יועץ כלכלי בוועידת השלום בפריס של שנת 1919, בה הקימו המעצמות המנצחות את הסדר הגאופוליטי האירופי החדש, וחקר (מטעם חבר הלאומים, ארגון בין ממשלתי שהוקם במסגרת הוועידה) את המצב הכלכלי האיטלקי בשנים הסוערות של התקופה שלאחר המלחמה. אלברטו דה סטפני, שר האוצר בממשלת מוסוליני, הטיל עליו גם לתכנן רפורמה לארגון הסטטיסטי במשרדו.
בקי התמודד עם בעיות בכוח העבודה, שינויים בכלכלה האיטלקית, מחזורים עסקיים ומתודולוגיה של ניתוח המצב הכלכלי. נושאים אלה נותחו לא רק בהיבטים הכלכליים הטהורים שלהם אלא גם במבט היסטורי. מחקריו על מבנה והתפתחות הכלכלה האיטלקית הציעו תרומה משמעותית לתחום ההיסטוריוגרפיה הכלכלית, והסבו את תשומת ליבם של החוקרים למשקל שנושאים גורמים כלכליים בהיסטוריה.
כתוצאה מפרסום חוקי הגזע באיטליה – שהוכרזו על ידי מוסוליני בנאום בטריאסטה בשנת 1938, והועברו זמן קצר לאחר מכן, ושפגעו קשות בזכויות האזרח של איטלקים ממוצא יהודי – הוא נאלץ לעזוב את ההוראה, ובסתיו שנת 1939 עבר לארץ ישראל. חוויה כואבת זו הביאה אותו, לאחר המלחמה וחזרתו לאיטליה בשנת 1946, להקדיש את האנרגיות שנותרו לו לחקר תולדות עם ישראל.
חבר באגודות מדעיות רבות, לאומיות ובינלאומיות, חבר מקביל (באיטלקית: socio corrispondente, באנגלית: corresponding member) באקדמיה די לינסי, בשנת 1947 הוא הפך לחבר מן המניין.
בנו רוברטו היה גם הוא סטטיסטיקאי. לאחר שלימד באוניברסיטאות ססארי וגנואה, גם הוא נפגע מחוקי הגזע הפשיסטיים שהוחלו ב-1938. רוברטו העתיק את מושבו לירושלים, והחל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה גם הסטטיסטיקן הממשלתי אשר עומד בראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.