stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספיריים
מאפיינים

צורתם עגולה ושטוחה, דמוית עלה, וגודלם נע בין 1 ל-7 מ"מ. הספיריים נמנים עם תת-מחלקת השטרגליים, אך בשונה מרוב הפריטים בתת-מחלקה זו שהם צמחוניים ומסננים מזון מהמים או ניזונים מאצות מקרוסקופיות, הספיריים טורפים במשך היום וטפילים במשך הלילה על יצורים גדולים מהם כגון סלפות. הם חיים לרוב בשכבה העליונה של המים עד עומק של כ-100 מטר אך מינים אחדים נמצאו גם בעומק של 250 מטר. בניגוד לשאר הזואופלנקטון הספיריים נמשכים לאור ועולים לפני המים במשך היום.
הספיריים ידועים בעיקר בזכות תצוגת האור המרהיבה שלהם כאשר להקות גדולות מאירות את פני הים. בתרבות היפנית המחזה נקרא טאמה-מיזו  (מי-תכשיטים). רק הזכרים מחזירים אור, כנראה כחלק מתהליך החיזור. תצוגת אורות המשתנה בין המינים השונים. הזכרים מסוגלים לשלוט בהחזרת האור ו"להעלימה" במידת הצורך, כך שהם הופכים לשקופים בדומה לנקבות.
החזרת האור נעשית בעזרת מבנים ננומטרים הידועים בשם גביש פוטוני שבנויים אצל הספיריים בצורת לוחות העשויות מגואנין. בניגוד ליצורי ים רבים בעלי ביולומינסנציה הניתנת לזיהוי רק בחושך או באור חלש, האור של הספיריים הוא צבע פיזיקלי הנוצר באמצעות החזרת קרני השמש ולכן נראה היטב בצהרי היום.
סשה שניידר

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1870 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1927 (בגיל 56) שווינואוישצ'ה, הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות של לושביץ 
 
סשה שניידר (מימין) ולצידו קרל מאי, 1904
רודולף קארל אלכסנדר שניידר (בגרמנית: Rudolph Karl Alexander Schneider;‏ 21 בספטמבר 1870, סנקט פטרבורג – 18 באוגוסט 1927, סווינמינדה), המוכר בשם סשה שניידר (Sascha Schneider), היה צייר ופסל גרמני, נודע כמאייר ספריו של קארל מאי.
ביוגרפיה

שניידר נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית. בשנת 1881, כאשר היה בן 11, עברה משפחתו להתגורר בציריך שבשווייץ. לאחר מות אביו עבר שניידר לגרמניה והתגורר בדרזדן, שם למד בגימנסיה "Evangelische Kreuzgymnasium". ב-1889 החל לימודי אמנות באקדמיית דרזדן לאמנויות (Dresdner Kunstakademie). בשנת 1903 הכיר את הסופר קארל מאי, והפך למאייר הקבוע של כריכות ספריו. בשנת 1904 מונה שניידר לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוויימאר על שם הדוכס הגדול של סקסוניה (Grossherzoglich-Sächsische Kunstschule Weimar; היה קיים עד שנת 1910).
בתקופת שהותו בוויימאר חי שניידר עם הצייר הלמות יאן (Hellmuth Jahn). יאן נהג לסחוט את שניידר באיומים שיחשוף את דבר היותו הומוסקסואל, דבר שהיה מנוגד לחוק בגרמניה באותן שנים על פי סעיף 175. איומיו של יאן הביאו את שניידר לעבור לאיטליה, שם לא הייתה הומוסקסואליות מנוגדת לחוק. באיטליה הכיר שניידר את הצייר רוברט שפיס (Robert Spies) ויצא איתו למסע בהרי הקווקז. לאחר מכן חזר לגרמניה למשך חצי שנה והתגורר בלייפציג, ומשם חזר לאיטליה והתגורר בפירנצה.
בשנת 1912 כתב שניידר אוטוביוגרפיה בשם "Mein Gestalten und Bilden". שניידר נהג לפרסם איורים בעיתון "Der Eigene", אשר היה המגזין ההומוסקסואלי הראשון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר שניידר לגרמניה והתגורר בעיירה הלראו (Hellerau) הסמוכה לדרזדן. בשנת 1918 הוא הקים מכון לעיצוב הגוף בשם "Kraft-Kunst", וכמה מהדוגמנים של יצירותיו נהגו להתאמן במקום.
שניידר, אשר סבל במהלך חייו מסוכרת, נפטר בשנת 1927 בעיר סווינמינדה (כיום Świnoujście שבפולין), לאחר ששתה בטעות חומר ניקוי רעיל.
גלריה

"The Anarchist" ‏(1894)
Cover illustration for Old Surehand by Karl May‏ (1904)
Cover illustration for Winnetou III by Karl May‏ (1904)
Cover illustration for Am Rio De La Plata by Karl May‏ (1904)
Cover illustration for Ardistan und Dschinnistan by Karl May‏ (1904)
"Hypnosis"‏ (1904)
"Peace on Earth"‏ (1904)
"Dawn"‏ (1905)
"Icarus"‏ (1906)
"Moon Night"‏ (1906)
"Gymnasion"‏ (ca. 1912)
"Feeling of Dependence"‏ (1920)
"Tobias and the Angel"‏ (1921)
"Youth in a Blue Coat"‏ (1921)
לקריאה נוספת

Hans-Gerd Röder: Sascha Schneider - ein Maler für Karl May. Karl-May-Verlag. Bamberg 1995. 3-7802-0280-8.
Rolf Günther / Dr. Klaus Hoffmann: Sascha Schneider & Karl May — Eine Künstlerfreundschaft. Karl-May-Stiftung. Radebeul 1989.
Hansotto Hatzig: Karl May und Sascha Schneider. Dokumente einer Freundschaft. "Beiträge zur Karl-May-Forschung". Edition 2. Bamberg 1967.
Annelotte Range: Zwischen Max Klinger und Karl May. Karl-May-Verlag. Bamberg 1999. 3-7802-3007-0.
Felix Zimmermann: Sascha Schneider. Verlag der Schönheit. Dresden 1924.
Sascha Schneider: Titelzeichnungen zu den Werken Karl Mays. Verlag von Friedrich Ernst Fehsenfeld. Freiburg. 1905.
הערות שוליים

↑  לדוגמה: הספרים "וינטו", "יד הנפץ", "Am Rio de la Plata".
1 2  Bernd-Ulrich Hergemöller, Mann für Mann, pages 636, 637
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267768205171  PLWABN: 9810543185405606  BnF: cb14628224n (data)  GND: 11910637X  ISNI: 0000 0000 6678 0127  KulturNav: 3a01c6d7-6d8d-49d2-88ed-9b6c30afb456  LCCN: n87881938  NKC: pna2012694224  NTA: 071190627  RKD: 70796  SUDOC: 180884530  ULAN: 500010836  VIAF: 59886891   WorldCat (עם VIAF): 59886891
עופר פביאן

עופר פביאן (נולד ב-10 במאי 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי בעמדת השוער, ומזוהה יותר מכל עם קבוצת מכבי פתח תקווה, שם שיחק את מרבית הקריירה שלו. מאז פרישתו משמש פביאן כמאמן כדורגל, והיה בין היתר, עוזר מאמן של הנבחרת הצעירה של ישראל.
קריירה

פביאן החל את הקריירה במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. הוא שיחק בבוגרים לראשונה בשנת 1981. לאחר מספר עונות, ותקופת השאלה קצרה בקבוצת בני יהודה תל אביב, הפך לשוער הראשון והבכיר בקבוצה, ובשערה עמד ברציפות יותר מעשור. בעונת 1993/1994 עבר פביאן לקבוצת הפועל דלית אל-כרמל מהליגה השנייה, ועונה לאחר מכן עבר להפועל פתח תקווה למשך שלושה חודשים. לאחר מכן, בגיל 32 נפצע פביאן ופרש מכדורגל פעיל.
לפביאן היו גם שלוש הופעות במסגרת משחקי ידידות של נבחרת ישראל הבוגרת, בשנים 1987–1988.
לאחר הפרישה

מאז הפרישה, פביאן השתייך לצוות המקצועי של קבוצת מכבי פתח תקווה בתפקידים שונים. הוא שימש כמאמן הנערים והנוער וזכה עם הקבוצה פעמיים בגביע המדינה לגילאים אלו. במקביל הוא שימש גם כמאמן השוערים של הקבוצה הבוגרת, עד שחברו הקרוב, גיא לוזון, קידם אותו, ומינה אותו למשרת עוזר המאמן בקבוצה. ב-2007 מונה למאמן הראשי, ובתפקיד זה שימש עונה אחת עד לפיטוריו. לאחר מכן עבר לשמש כעוזר מאמן של הפועל ניר רמת השרון, ולאחר מכן אימן את הפועל מרמורק ואת מכבי קביליו יפו לתקופות קצרות.
מאז 2010 מילא פביאן שורה של תפקידים באגף הנבחרות הצעירות של ישראל. הוא החל בתפקיד עוזר מאמן של גיא לוזון בנבחרת ישראל הצעירה, ולאחר מכן שימש כמאמן של נבחרות ילדים ונוער באגף (נערים א', נערים ב') וגם כמנהל המקצועי של הנבחרות הצעירות וכאחראי פרויקט המצוינות בתחום. ב-2020 סיים פביאן את תפקידו באגף.
במאי 2022 מונה פביאן למנהל מחלקת הנוער של מכבי חיפה.
חיים אישיים

עופר פביאן נשוי לענת פביאן, ולהם שני ילדים ושבעה נכדים. ב-2021 זכתה ענת בתואר "הסבתא היפה בישראל", בהיותה בגיל 60.
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, ‏פביאן וחסארמה סיימו את דרכם בהתאחדות, באתר ONE‏, 28 ביולי 2020
↑  עופר פביאן ינהל את מחלקת הנוער של מכבי חיפה, באתר ONE‏, 13 במאי 2022
↑  סגירת מעגל: ענת פביאן נבחרה לסבתא היפה בישראל, באתר ידיעון צומת השרון הרצליה, מאת: גיא גפן, 4 ביוני 2021
סרגיי בונדרצ'וק

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1920 Bilozerka, אוקראינה 
 פטירה:  20 באוקטובר 1994 (בגיל 74) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1948–1994 (כ־46 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב (1948) 
 בן או בת זוג:  אינה מקרובה (1948–1956)  אירינה סקובצבה (1959–20 באוקטובר 1994) 
 צאצאים:  נטליה בונדרצ'וק, ילנה בונדרצ'וק, פיודור בונדרצ'וק 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1952)  עיטור לנין (24 בספטמבר 1980)  פרס שבצ'נקו (1982)  פרס לנין (1960)  עיטור הדגל האדום של העמל (26 בספטמבר 1970)  פרס דוד די דונטלו לסרט הטוב ביותר (1971)  עיטור הידידות בין העמים (22 באוגוסט 1986)  מדליית הפטיש והמגל (24 בספטמבר 1980)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (27 באוגוסט 1951)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1977)  פרס ברית המועצות (1984)  עיטור לנין (4 בנובמבר 1967)  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (1985)  גיבור העמל הסוציאליסטי (24 בספטמבר 1980)  אמן העם של ברית המועצות (17 במאי 1952)  עיטור מהפכת אוקטובר (12 באפריל 1974)  פרס גלובוס הזהב (1969)  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  אביר בלגיון הכבוד  Badge "25 Years of Victory in the Great Patriotic War"  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה על הגנת הקווקז  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  פרס אוסקר  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  לגיון הכבוד  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  פרס גלובוס הקריסטל 
 פרופיל ב-IMDb
 
סרגיי בונדרצ'וק (ברוסית: Сергей Фёдорович Бондарчук;‏ 25 בספטמבר 1920 – 20 באוקטובר 1994) היה שחקן תסריטאי ובמאי קולנוע סובייטי. בעל התואר אמן העם של ברית המועצות (1952), חתן פרס סטלין (1952, 1984) ופרס לנין (1950) וזכה בפרס אוסקר עבור הסרט מלחמה ושלום.
על פעילותו הציבורית בונדרצ'וק קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין (1967, 1980), עיטור מהפכת אוקטובר (1974), עיטור הדגל האדום של העמל (1970) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1980)
ביוגרפיה

סרגיי בונדרצ'וק נולד בכפר בסביבת חרסון (אוקראינה) למשפחת איכרים. לאחר מספר שנים המשפחה עברה לטגנרוג בה סרגיי למד בבית הספר והחל להתעניין בתיאטרון. בשנת 1937 הוא התחיל להופיע בתיאטרון העירוני ובשנת 1938 עבר לרוסטוב על דון בו למד משחק. בתחילת מלחמת העולם השנייה סרגיי בונדרצ'וק גויס לצבא. בשנת 1946 הוא התקבל לVGIK לשנת לימודים השלישית אצל סרגיי גרסימוב וסיים את לימודיו בשנת 1948. בתקופה זו הוא התחתן בפעם הראשונה.
בשנת 1948 בונדרצ'וק החל להצטלם בקולנוע, תחילה בסרט של מורו סרגיי גרסימוב "הגוורדיה הצעירה". באותה שנה הוא התחתן עם שחקנית אינה מקרובה שגם השתתפה בסרט. בשנת 1951 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "טאראס שבצ'נקו", יוסיף סטלין אהב את הסרט ולבונדרצ'וק הוענק תואר אמן העם בגיל צעיר בלי שהיו לו תארים קודמים כמקובל. בשנת 1955 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "אוטלו" של סרגיי יוטקביץ' והכיר את אירינה סקובצבה, אשתו השלישית. איתה בונדרצ'וק התגורר עד סוף חייו.
בשנת 1959 בונדרצ'וק החל לביים. את סרטו הראשון "גודל של בן אדם" הוא צילם על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב. בונדרצ'וק גילם גם את התפקיד הראשי. סרט זה זכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנות ה-60 בונדרצ'וק צילם סרט מלחמה ושלום ב-4 פרקים. בסרט זה הוא גילם אחד התפקידים הראשים ליד אשתו. הסרט זכה להכרה בעולם וזכה לפרס אוסקר. לאור הכרה בינלאומית, בונדרצ'וק היה בין במאים סובייטים בודדים שהותר לו לביים ולהצטלם מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנת 1971 בונדרצ'וק ואשתו החלו ללמד בVGIK ובשנת 1974 הוא מונה לפרופסור.
בשנות ה-70 הוא המשיך לביים סרטים, כאשר בדרך כלל הוא עצמו שיחק את התפקיד הראשי ושיתף בסרט את אשתו וילדיו.
בונדרצ'וק היה מקורב לממסד הסובייטי והחל משנת 1971 היה מזכיר של איגוד עובדי הקולנוע. בשנת 1986, עם תחילת הפרסטרויקה הוא ספג ביקורת קשה ונאלץ לעזוב את התפקיד.
עוד בשנות ה-60 בונדרצ'וק רצה לצלם סרט על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב "הדון השקט". בשנת 1990 הוא חתם על חוזה עם חברה אנגלית בהשתתפות מפיקים איטלקים. תקציב שהוקצב לסרט הסתיים עוד בטרם עבודה הסתיימה. הפרויקט הסתיים, כסדרת טלוויזיה בשם זה רק בשנת 2006 על ידי בנו של הבמאי.
סרגיי בונדרצ'וק נפטר בשנת 1994 ממחלת לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פילמוגרפיה (חלקית)

"מולודאיה גווארדיה" (Молодая гвардия) ‏ 1948
"בעל עיטור כוכב הזהב" (Кавалер Золотой Звезды) ‏ 1950
"טאראס שבצ'נקו" (Тарас Шевченко) ‏ 1951, על המשחק זכה בתואר אמן העם
"אוטלו" (Отелло) ‏ 1955
"גודל של בן אדם" (Судьба человека) ‏ שחקן ובמאי
"ברומה הייתה לילה" (Era Notte A Roma), בבימוי רוברטו רוסליני
"מלחמה ושלום", 1965-1968, תסריטאי, במאי ושחקן, קיבל פרס אוסקר
"ווטרלו", 1970, תסריטאי, במאי ושחקן, מפיק הסרט היה דינו דה-לורנטיס
"הם לחמו עבור המולדת" (Они сражались за Родину) ‏ 1975, תסריטאי, במאי ושחקן
"סטף" (Степь) ‏ 1975, תסריטאי, במאי ושחקן
"הפועמונים האדומים" (Красные колокола) ‏ 1982-1983, תסריטאי, במאי ושחקן
"בוריס גודונוב" (Борис Годунов) ‏ 1986, תסריטאי, במאי ושחקן
"הדון השקט" (Тихий Дон) ‏ 1994, במאי ושחקן
קברו של סרגיי בונדרצ'וק בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
עול סקוטש

עול סקוטש (באנגלית: Scotch yoke) הוא מנגנון תנועה הדדית (Reciprocating motion), הממיר את התנועה הקווית של סרגל כלשהו לתנועה סיבובית, או להפך. הבוכנה או הרכיב הליניארי האחר מחובר ישירות לעול מחליק עם חריץ שנוגע בזיז המסתובב. המיקום של הבוכנה כפונקציה של הזמן הוא גל סינוס באמפליטודה קבועה, ותדירות קבועה בהינתן מהירות סיבוב קבועה. במחשבים אנלוגיים יש לעול סקוטש חשיבות מיוחדת; כרכיב שמסוגל לממש פונקציות טריגונומטריות. כך למשל, באמצעות התאמת המנגנון הכללי כך
שגודל התזוזה הקווית יהיה יחסי לאורך הרדיוס וחסום מלעיל על ידיו, ניתן לממש את פונקציית הארקסינוס על ידי הרכיב, כך שהוא מעביר הלאה בדיוק את הזווית הרצויה.
סעד אל-דוולה

סעד אל-דוולה בן הִבת אללה בן מחאסב אבהרי (בערבית: سعد الدولة بن هبة الله بن محاسب ابهري; ‏ סביב 1240 – 5 במרץ 1291) היה רופא ווזיר יהודי בפרס האילח'אנית של המאה ה-13. הוא זכה לגדולה בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית המונגולית ומונה לתפקיד הווזיר הגדול בין השנים 1289–1291, עד רציחתו על ידי מתנגדיו. מותו סימן את תחילתן של פרעות אנטי-יהודיות בערים ברחבי פרס, מצד האוכלוסייה המוסלמית שראתה בעין רעה את מינוים של יהודים לתפקידים בכירים בממשל המונגולי.
קורות חיים

סעד אל-דוולה (מילולית: "אושר ממלכה") נולד בעיר אבהר שבמערב איראן של ימינו. "סעד" היה שמו הפרטי ואילו התואר "סעד אל דוולה" ניתן לו מתוך התאמה לשמו. שם אביו היה משה ("מוסא"). הוא מופיע לראשונה במקורות בתור מתווך או סוחר בשווקים של העיר מוסול באזור עיראק. לאחר מכן הוא עבר לבגדאד, ומונה לאחראי על ההתנהלות הכספית של בית חולים בעיר. שנה לאחר מכן מונה לסגן המושל הצבאי המונגולי של בגדאד. הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות ובשנת 1287 מונה לתפקיד פיננסי בכיר בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית, אך איבד את משרה זאת לאחר תלונות כנגדו. כישוריו כרופא הביאו לכך שהוא נשלח להצטרף לסגל הרפואה במחנה המלכותי של השליט המונגולי ארגון ח'אן, ועד מהרה הוא נהפך לרופאו האישי. אל-דוולה דבר מונגולית וטורקית מה שכנראה סייע לו להתקדם בבירוקרטיה האילח'אנית. לאחר שרכש את הערכתם של האילח'אנים הוא מונה בשנת 1288 לתפקיד של מפקח פיננסי מטעם השושלת בבגדאד. כדי לפקח על ההתנהלות הכספית של ארגוני הצדקה האסלאמים (וקף) הוא הביא מכרים יהודים מאזרבייג'ן, אך הם פוטרו מתפקידם לאחר פריצתן של מהומות במחאה כנגד צעד זה.
ביוני 1289 אל-דוולה מונה למשרת הוזיר הגדול, המשרה הבכירה ביותר בבירוקרטיה האילח'אנית. מינויו של יהודי למשרת הווזיר הגדול היה המשך של המדיניות של השליט ארגון ח'אן להימנע מההטייה הפרו-מוסלמית שבה נהג קודמו. מקורות שונים חלוקים ביניהם על טיב תפקודו של אל-דוולה בתור וזיר גדול. על פי רשיד אלדין המדאני הוא היה וזיר גדול שהצטיין בהגדלת ההכנסות של הממשל המונגולי. ההיסטוריון הפרסי בן המאה ה-14 אל-וצאף כותב שאל-דוולה היה וזיר גדול בעל חוש צדק מפותח, שהגן על השיירות המוסלמיות בדרכן לעלות לרגל למכה ועל זכויותיהם של בני המעמדות הנמוכים. לעומת זאת אל-דוולה הואשם במקורות שונים שהוא שהוציא צו שאוסר על מינוי מוסלמים לבירוקרטיה האילח'אנית, ואל-וצאף האשימו שהוא זמם ליצור דת חדשה שנביאה הוא השליט ארגון ח'אן.
כמו וזירים גדולים אחרים, אל-דוולה נהג למנות בני משפחה ומכרים למשרות הבירוקרטיה הבכירה. אולם מכיוון שמדובר היה ביהודים, הדבר גרם לזעם בקרב האוכלוסייה המוסלמית. הוא המשיך לזכות להגנת השליט, כנראה בזכות הצטיינותו בניהול אוצר הממלכה. על פי דברי בר הבראוס היהודים זכו לשגשוג מסוים בתקופה זאת, ונהרו לבגדאד מכל קצוות העולם. אולם כאשר ארגון ח'אן היה על ערש דווי בשנת 1291, ההזדמנות נוצלה על ידי חברי האליטה המונגולית כדי להיפטר מסעד אל-דוולה. הוא עצמו נרצח ב-5 במרץ 1291, מה שסימן את תחילתן של פרעות אנטי יהודיות בערים ברחבי פרס כולה.
ראו גם

רשיד אלדין המדאני
לקריאה נוספת

אברהם בן־יעקב, יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים ועד ימינו, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים תשכ"ה (1965); מהדורה שנייה, הוצאת קרית־ספר, ירושלים תשל"ט (1979); פרק שלישי: בימי שלטון המונגולים, 2. סעד אל־דולה בן משה, עמ' ס-סט.
Amitai, Reuven. Did Chinggis Khan Have a Jewish Teacher? An Examination of an Early Fourteenth Century Arabic Text. Journal of the American Oriental Society 124 (2004): 691–705 (esp. 699).
Aubin, Jean. Émirs mongols et vizirs persans dans les remous de l’acculturation (Paris: Association pour l’avancement des études iraniennes; Leuven: Diffusion Peeters Press, 1995), pp. 40–44.
Boyle, J. A. Dynastic and Political History of the Īl-khāns, in The Cambridge History of Iran, vol. 5 (Cambridge: Cambridge University Press, 1968), pp. 368–372.
Fischel, Walter J. Azerbijan in Jewish History, Proceedings of the American Academy for Jewish Research 22 (1953): 4–11.
Fischel, Walter. Jews in the Economic and Political Life of Medieaeval Islam, 2nd ed. (New York: Ktav,1969), pp. 90–125.
Krawulsky, D. Saʿd al-Dawla, Encyclopaedia Of Islam, 2nd ed. (Leiden: Brill, 1995), 8:702–703.
Spuler, Bertold. Die Mongolen in Iran, 4th ed. (Leiden: Brill, 1985), pp. 74–75, 205–206.
הערות שוליים

1 2  אברהם בן־יעקב, יהודי בבל, עמ' ס.
↑  אברהם בן־יעקב, יהודי בבל, עמ' סא, הערה 29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012750873705171
סרגיי שטיינברג

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1872 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בספטמבר 1940 (בגיל 67) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בעית העלמין המזרחי, סברדלובסק 
 מוסדות:  האוניברסיטה הטכנית של אוראל 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 צאצאים:  דמיטרי שטיינברג 
 
סרגיי שטיינברג (ברוסית: Сергей Самойлович Штейнберг‏; 8 באוקטובר 1872 - 7 בספטמבר 1940) היה מדען ומהנדס רוסי-סובייטי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה בתחום חקר מתכות ושיטות ייצור מתכות.
קורות חיים

סרגיי שטיינברג נולד בשנת 1872 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו סמואיל שטיינברג היה רופא פסיכיאטר.
סרגיי שטיינברג עסק בתחומים שונים ובגיל 31 החליט לנסוע לאימפריה הגרמנית וללמוד ייצור מתכות באקדמיה למהנדסי מכרות בפרייבורג. בשנת 1906 הוא סיים את הלימודים, חזר לרוסיה והחל לעבוד במפעל לייצור פלדה באזור הרי אוראל. בשנת 1910 הוא עבר למפעל גדול לייצור פלדה ומכונות בעיר פרם בה היה מנהל מעבדה עד לשנת 1919.
בשנת 1922 שטיינברג היה בין מקימי מפעל לייצור סגסוגות ברזל ובהמשך עד לשנת 1925 כיהן בתפקיד ניהולי בתשלובת מפעלים.
בשנים 1922/1923 שטיינברג לראשונה בברית המועצות פיתח שיטה לייצור תיל לחבלי מתכת.
בשנת 1925 שטיינברג הגיש מועמדות לתפקיד במכון הפוליטכני בסברדלובסק. הוא זכה במכרז ומונה לראש קטדרה ובהמשך לפרופסור (1927).
בשנת 1930 שטיינברג הוביל פרויקט של ייצור פלדה לבניית שנאים במפעל באזור סברדלובסק. על פעילות זו הענק לשטיינברג עיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1934 לשטיינברג הוענק תואר "דוקטור למדעי הנדסה" (שווה ערך לפוסט-דוקטורט).
בשנת 1939 שטיינברג מונה למנהל מכון לחקר מתכות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
שטיינברג פרסם כ-130 מאמרים מדעיים ו-10 ספרים. חלק מספריו עברו מספר מהדורות והמשיכו לצאת לאור עד לשנות ה-60. הוא פרסם ספר לימוד בנושא ייצור מתכות ב-3 כרכים.
בשנים אחרונות שטייבנרג היה חולה והוא נפטר בשנת 1940 במוסקבה.
בנו דמיטרי (1910-1992) היה פרופסור לגאולוגיה.
סטילביט

| --- | --- |
סטילביט (לבן) בתצורת אלומת שיבולים יחד עם אפופיליט (ירוק)
סטילביט (לבן) בתצורת אלומת שיבולים יחד עם אפופיליט (ירוק)
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:   NaCa2Al5Si13O36•14H2O 
 מערך קריסטלוגרפי:  מונוקליני
 צורת הגביש:  הגבישים שטוחים דקים באורך עד 14 ס"מ המתקבצים ביחד למבנה דמוי אלומת שיבולים, כמו כן מקבצים סיביים, קורנים או כדוריים.
 צבע:  לבן קרם או ורוד, לעיתים עם כתמים בצהוב או אדום, חום בהיר עד חום כהה
 ברק:  זגוגי עד פנינתי במיוחד על משטחי הפצילות
 שקיפות:  שקוף עד שקוף למחצה
 פצילות:  מושלמת בכיוון אחד ({010}) במקביל לפינקואיד הבולט
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  4-3.5 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.2-2.1
 שרטוט:  לבן
 מידע נוסף:  גבישים תאומים חודרים (עד יצירת צורת צלב) נפוצים מאוד על {001}.
 מינרלים נלווים:  אפופיליט, קלציט, קוורץ, בבינגטוניט, פרהניט, נתרוליט, היולנדיט וזאוליטים אחרים
בול מאיי פארו המציג גביש של סטילביט תחת השם החלופי דסמין
סטילביט הוא מונח המתאר שני סוגים של מינרלים טקטוסיליקטיים (סיליקטים במבנה מרחבי) מיוממים המכילים הרכבים שונים של סידן, נתרן ואלומיניום, והשייכים לקבוצת הזאוליטים.
תכונות > הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

הסטילביט מופיע בטבע בשתי צורות שכל אחת הוכרה כמינרל בפני עצמו על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה על פי סוג הקטיון הבולט.
סטילביט-Ca‏ - NaCa2Al5Si13O36•14H2O, סוג עשיר בסידן שחלקו הקטן מוחלף בנתרן. זהו הסוג הנפוץ ביותר. הוא מוכר גם בשמות אחרים כדוגמת אדפולרסיט ודסמין.
סטילביט-Na‏ – Na3Ca3Al8Si28O72•nH2O, סוג עשיר בנתרן.
כאמור, הסטילביט משתייך לקבוצת המינרלים הגדולה של הזאוליטים. בקבוצה זו ישנם שלושה סוגי מבנים, והסטילביט משתייך לזאוליטים במבנה הקרוי בעלי יריעה.
הסטילביט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה"  2/m\ , וחבורת סימטריות מרחבית C 2/m. הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=13.595-13.657‏, b=18.197-18.309Å‏ ו-c=17.775-17.8420Å, וגודלה של זווית β הוא 90.05°-90.91°.
תכונות > תכונות פיזיקליות

הגבישים של הסטילביט שטוחים ודקים באורך עד 14 ס"מ המתקבצים ביחד למבנה דמוי אלומת שיבולים, כמו כן מקבצים סיביים, קורנים או כדוריים. מבנה אלומת השיבולים ייחודי לסטילביט ולסטלריט (CaAl2Si7O18•7H2O), זאוליט קרוב, אבל נדיר. תופעת גבישים תאומים נפוצה בסטילביט, בצורת תאומי חדירה היוצרים לעיתים צורת צלב. לסטילביט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({010}) במקביל לפינקואיד הבולט. הקשיות של המינרל נמוכה, 4-3.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.15 גרם לסמ"ק.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא דו-צירי  . מקדם שבירה של הסטילביט הם:nα=1.479-1.492 ‏, nβ=1.485-1.5‏ ו-nγ=1.489-1.5059. גבישי הסטילביט הם שקופים עד שקופים למחצה. צבעם לבן קרם או ורוד, לעיתים עם כתמים בצהוב או אדום, חום בהיר עד חום כהה. בשקף מנוסר הסטילביט הוא חסר צבע. הברק של הסטילביט הוא זגוגי עד פנינתי (במיוחד על משטחי הפצילות), הנפיצה שלו חלשה.
גילוי ומקור השם

הסטילביט נתגלה ב-1756 על ידי המינרלוג השוודי הברון אקסל פרדריק קרונשטט (Axel Fredrik Cronstedt ), ותואר לראשונה בספרות ב-1796 על ידי המינרלוג והקריסטלוגרף הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי המפרט כי הוא קיבל דוגמיות מאיסלנד מאנדראסברג (Andreasberg) בהרי הרץ שבגרמניה מהרי האלפים בצרפת (Alpes Dauphinoises) ומנורווגיה, אבל אין מידע מוחלט היכן המקום בו נתגלה המינרל לראשונה. סטילביט-Na נתגלה לראשונה בכף פולה (Capo Pula) בסמוך לעיירה פולה (Pula) בנפת קליארי במחוז העצמאי סרדיניה שבאיטליה, והוכר כמינרל נפרד ב-1998.
מקור שם המינרל ביוונית "סטילבין" שפירושו "להבריק" או "סטילבה" שפירושו "מראה" בהתייחס לברק הזגוגי עד פנינתי של המינרל.
שמות נוספים של המינרל:
אדלפורסיט (באנגלית Aedelforsite) סוג של סטילביט-Ca הקרוי על שם המקום בו נתגלה, מכרה אדלפורש (Ädelfors) בפרובינציית סמולנד שבשוודיה
דסמין (במקור הגרמני Desmin) – סוג של סטילביט-Ca. שם זה שמשמעותו "חבילה" הוצע למינרל כאשר הוא הופרד מהיולנדיט ב-1818 ועדיין מקובל כשמו של המינרל בגרמניה.
אפידסמין (באנגלית Epidesmine) – שם מיושן לסטילביט בתצורה אורתורומבית
שימושים

למינרל יש שני שימושים נפוצים: עבור אספני מינרלים, וכמסננת מולקולרית להפרדת מולקולות. הסטילביט, כמו שאר הזאוליטים, בנוי כך שהחללים המולקולריים מתחברים ויוצרים תעלות. הגודל המקסימלי של מולקולות או יונים היכולים לחדור לנקבוביות של הסטילביט נקבע על פי קוטר התעלות, ורק מולקולות בגדלים וצורות מסוימים יכולים לעבור. הסטילביט משמש לסינון פחמימנים בזיקוק נפט.
מקור ותפוצה

הסטילביט מצוי בדרך כלל בחללים דמוי השקד שבבזלת ובסלעים דומים כדוגמת אנדזיט יחד עם זאוליטים רבים אחרים, ולעיתים בגרניט ובגנייס, ולעיתים רחוקות בעורקים הידרותרמיים. נוצר במשקעים של מעיינות חמים, וכחומר מגבש בכמה אבני חול וקונגלומרטים.
הסטילביט הוא אחד מסוגי הזאוליטים הנפוצים. הסטילביט מצוי בשפע בסלע הוולקניים של איסלנד, איי פארו, האי סקאי, מפרץ פאנדי בנובה סקוטיה, מסביב לגונדה (Gunnedah) וטמבר ספרינגס (Tambar Springs) בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, ובצפון ניו ג'רזי ובצפון קרולינה שבארצות הברית. גבישים בגוון ורוד-סלמון יחד עם גבישי אפופיליט בגוון ירוק חיוור מצויים במדרגות דקאן בסמוך למומביי ופונה במדינת מהאראשטרה שבהודו, מקבצים דמויי אלומת שיבולים מצפים את הקלציט של ברופיורד (Berufjord) בסמוך לדזופיווגר (Djupivogr) באיסלנד; גבישים בצורת אלומות בגוון חום מצויים בסמוך לעיירה פטרסון (Paterson) בניו ג'רזי שבארצות הברית וגבישים בגוון אדום לבנה מצויים באולד קילפטריק (Old Kilpatrick) שבסקוטלנד.
לקריאה נוספת

Deer, W.A., R.A. Howie, and J. Zussman Rock Forming Minerals 4: framework silicates , 1963, Pages 377-385.
הערות שוליים

↑  פרויקט rruff
↑  אתר Webmineral
↑  ויקיפדיה בגרמנית
↑  אתר Mindat
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4636257-5
עדות מיוחדת

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת מכות, דף ו', עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות עדות, פרק ד', הלכות א'–ב'
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימן ל', סעיף ו'
 מקורות נוספים:  קצות החושן, חושן משפט סימן ל סק"ד
 
עדות מיוחדת הוא מושג תלמודי, המתאר עדות במקרה שעד אחד ראה את המעשה ממקום אחד, והשני ראה את המעשה ממקום אחר, ושני העדים לא ראו זה את זה.
במקרה זה אינם מצטרפים זה לזה בעדות לדיני נפשות, ואי אפשר להתייחס לעדות זו כעדות של שני עדים. דין זה נלמד מהפסוק: ”לא יומת על פי עד אחד”.
בדיני ממונות

בתלמוד הבבלי נחלקו אמוראים אם בדיני ממונות עדות כזו כן מועילה: לפי דעת רב נחמן וכל פסק בשולחן ערוך עדות מיוחדת אכן כשירה בדיני ממונות, כיוון שדין זה נלמד מהפסוק "לא יומת על פי עד אחד" המדבר בדיני נפשות, אז בדיני ממונות כשירה (דין "משפט אחד" האומר שאין חילוק בין ממונות לנפשות לא שייך במקרה זה מפני שיש פסוק מפורש המגלה לנו שבהלכה זו יש חילוק ביניהם). אולם לפי דעת רבי זוטרא פסולה, כיוון שאם נכשיר יאמר על זה הפסוק ”והצילו העדה” וגם בדיני ממונות לא יהרגו.
ראו גם

עדות (הלכה)
עד אחד