stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-פסק

אל-פסק
אל־פסק (באנגלית: Uninterruptible Power Supply ובראשי תיבות: UPS) הוא מכשיר המיועד להגן על מכשירים הניזונים מרשת החשמל מפני הפרעות אפשריות באספקת המתח החשמלי, בהן הפסקות חשמל, קפיצות מתח פתאומיות, נפילות מתח או מתח רשת נמוך או גבוה ממושכים העלולים לגרום נזק לרכיבים אלקטרוניים, ותנודות בלתי רצויות ורעשים חשמליים הנובעים מפעילות מכשירים סמוכים הניזונים אף הם מאותה רשת.
הצורך

מערכות אל-פסק נועדו לגיבוי מחשבים, שרתים, ציוד תקשורת, מרכזיות טלפון, ארונות שרתים, מכונות הנשמה, ציוד תעשייתי, צמתים מרומזרים ועוד.
מערכות אל-פסק יכולות לגבות ממחשב בודד ועד חדרי שרתים ובניינים שלמים.
האל-פסק נועד להגן על הצרכן (המכשיר המחובר אליו) מפני הפרעות ברשת החשמל ומתן גיבוי בעת הפסקות חשמל.
לדוגמה, המחשב תופס חלק חשוב בחיינו וכבר מסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20, עסקים החלו לנהל את כל הנתונים על המחשב גם את הנהלת החשבונות וגם את המכירות. כל המידע רוכז במקום אחד, גיבויים נערכו אחת לתקופה אבל חומר שלא גובה וחומר שהוקלד בזמן העבודה הושמד בעת הפסקת חשמל או בשינוי מהותי בזרימת החשמל (קפיצות ונפילות מתח).
מבנה

חלקיו העיקריים של מכשיר אל-פסק הם: מַטען חשמלי, סוללה חשמלית (על פי רוב סוללת עופרת חומצה) וממיר המכיל מעגל להמרת זרם ישר (DC) לזרם חילופין (AC). במרבית המכשירים יש גם התקן לתקשורת עם הציוד שמגנים עליו, על מנת לספק מידע על אופן הפעולה של האל פסק, ולקבל ממנו הוראות, למשל לכיבוי.
המַטען החשמלי של מכשיר אל־פסק ניזון בזרם חילופין מרשת החשמל לצורך טעינת המצבר או הסוללה, ואלה מספקים זרם ישר לממיר. הממיר ממיר את הזרם הישר לזרם חילופין במתח קבוע ויציב, וממנו ניזון המכשיר החשמלי. בחלק ממכשירי האל פסק הממיר תמיד מזין את הציוד שמגנים עליו, ובחלקם ההזנה היא רק במצבים בהם רשת החשמל אינה פועלת באופן תקין.
תכונות

משך זמן הגיבוי של אל־פסק למקרה של הפסקת חשמל תלוי בקיבולת המצבר או הסוללה ובמידת הצריכה של הציוד החשמלי הניזון מהם. יכולת ההזנה של האל-פסק נמדדת ביחידות וולט-אמפר (VA). מערכות אל-פסק גדולות מסוגלות לספק מאות קו"א ולהזין משתמשים רבים. משך זמן הגיבוי נקבע על ידי גודל המצבר באל פסק. ניתן להאריך את פרק זמן הגיבוי על ידי הוספה של מארז עם מצברים. גיבוי לפרקי זמן ארוכים נדרשים כאשר מדובר בציוד אבטחה שמחייב מעקב ותיעוד 24 שעות ביממה, כאשר מדובר על גיבוי מכשירים מצילי חיים כמכונות החיאה, דיאליזה, ציוד מעבדתי רגיש ועוד.
למערכות אל פסק ניתן להוסיף תוכנה שתפקידה לכבות את כל התוכנות הפועלות בזמן הפסקת חשמל ולכבות את הצרכן. כל זאת אוטומטית ללא צורך בנוכחות אדם בסביבה.
סוגי מערכות אל פסק > אל פסק אינטראקטיבי

בטכנולוגיית אל פסק אינטראקטיבי מחוברת מערכת האל פסק אל שקע החשמל והמכשיר המגובה (הצרכן) מחובר אל האל פסק. כאשר יש הפסקת חשמל נכנס האל פסק לפעולה ומספק חשמל לצרכן ישירות מהמצבר שבתוך האל-פסק. בזמן המעבר ממצב של אספקת חשמל מרשת החשמל, למצב שאספקת החשמל היא מהאל פסק עצמו מתרחשת הפסקת החשמל רגעית, האורכת מספר מילישניות. מערכת אל פסק זו גם מגנה על הצרכן משינויים בזרם החשמל ומייצבת את המתח המגיע על ידי מייצב מתח אלקטרוני. ייצוב המתח נעשה על ידי העלאת מתח המוצא ב-30-40 וולט אם המתח נמוך מדי או הורדת מתח המוצא באותו הסכום אם המתח גבוה מדי. מייצב המתח של האל פסק, יכול לייצב את המתח רק בתחומים מוגבלים של מתחי רשת (למשל מייצב המתח לא יכול לייצב מתח חשמלי הנמוך מ-180V או הגבוה מ-270V). במקרה ומתח החשמל נמוך או גבוה ממה שמכשיר האל פסק יכול לייצב (למשל מעל ל-270V או מתחת ל-180V), הוא ינתק את הצרכן מרשת החשמל ויספק מתח חשמלי מהמצבר, כמו בעת הפסקת חשמל.
סוגי מערכות אל פסק > אל פסק מקוון

בטכנולוגיית אל פסק מקוון מערכת האל-פסק מחוברת לשקע החשמל, הצרכן מחובר אל האל פסק וניזון ישירות מהמצבר אשר בתוך המערכת. במערכת זו מתרחשת המרה כפולה: מחברת החשמל מסופק זרם חלופין (AC) המגיע אל האל פסק עובר המרה במערכת האל-פסק לזרם ישר (DC) ועובר שוב המרה לזרם חילופין אשר מוזרם לצרכן, זהו זרם ישר מיוצב ונקי. כאשר מתרחשת הפסקת חשמל הצרכן ממשיך לקבל חשמל ישירות מהמצבר הטמון בתוך המערכת כאילו לא אירע דבר. במערכות אלו, אין מייצב מתח אלקטרוני, בניגוד למערכות אינטראקטיביות, כיוון שהצרכן מקבל מתח מהסוללה כל הזמן.
סוגי מערכות אל פסק > מערכת גיבוי בזרם ישר (DC)

קיים סוג נוסף של מערכות אל פסק הנקרא מערכות גיבוי DC. מערכות אלו המגבות את הצרכן בזרם ישר (DC), מתאימות לצרכנים הצורכים זרם ישר, לצרכנים הזקוקים לזמן גיבוי ארוך ובמקרים בהם אין מקור אספקת חשמל בנמצא כדוגמת ציוד תעשייתי, ציוד רפואי, ציוד תקשורת, מצלמות במעגל סגור, מרכזיות טלפונים, ציוד עבודה כבד, מערכות אזעקה וכדומה.
ראו גם

ספק כוח ממותג
אלכסיי וורוביוב

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1988 (בן 36) רוסיה רוסיה, מחוז טולה
 שם לידה:  Алексей Владимирович Воробьёв 
 שם במה:  Alex Sparrow 
 מוקד פעילות:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  רוסית, אנגלית 
 כלי נגינה:  אקורדיון, גיטרה, פסנתר, אקורדיון פסנתר 
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ, Universal Music Russia, RockFam 
 www.alekseyvorobyov.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסיי וורוביוב ׁ(ברוסית: Алексей Владимирович Воробьёв;‏ נולד ב-19 בינואר 1988) הוא זמר ושחקן רוסי. מוכר יותר בשם הבמה שלו אלכס ספארו. ב-2005 התחרה בגרסה הרוסית של התוכנית "אקס פקטור" והגיע למקום השלישי. ייצג את רוסיה באירוויזיון 2011.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
וורוביוב נולד בעיר טולה שברוסיה, בגיל צעיר החל ללמוד מוזיקה ולנגן באקורדיון.
ב-2005 התחרה בגרסה הרוסית של התוכנית "אקס פקטור" והגיע למקום השלישי. ב-2006 חתם על חוזה הקלטות עם חברת יוניברסל מיוזיק גרופ ובאותה שנה הוציא את אלבומו הראשון, ב-2007 זכה בפרס בטקס פרסי "MTV רוסיה" בקטגוריה של אמן עולה. בשנים 2008 ו-2008 השתתף התחרות לבחירות נציג רוסיה לאירוויזיון, ב-2011 נבחר על די ועדה פנימית לייצג את רוסיה באירוויזיון עם השיר "Get You", הוא עלה לגמר התחרות והגיעה למקום ה-16. למד בבית הספר לתיאטרון במוסקבה וב-2010 שיחק בסרט האימה "מועדון הפחד" שהופק על ידי פיודור בונדרצ'וק. בשנת 2013 עבר תאונת דרכים קשה בלוס אנג'לס עם טראומה מוחית ופציעות בחצי מפניו. לבסוף הוא הצליח להשתקם וחזר לכתוב, להלחין ולעבד בעצמו מוזיקה יחד עם חברו סרגיי רומנוביץ'.
בשנת 2015 השתתף בתפקיד קטן בסרט האימה האמריקאי "סודות הוותיקן" לצד דג'ימון הונסו. משנת 2008 הוא משמש כשגריר של רצון טוב עבור "Y-PEER", ארגון נוער של האומות המאוחדות. בשנת 2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה מבית NTV, "שוברט".
בשנת 2019 דיבב בסרט ההנפשה הרוסי "תעלול של טיול" את דמותו של אמור, טיגריס סיבירי.
בשנת 2020 שיחק לצד סטיב קארל בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "כוח החלל" בנטפליקס, בתור יורי "בובי" טלאטוביץ'.
הערות שוליים

↑  "Welcome to Allvoices". allvoices.com. אורכב מ-המקור ב-26 בינואר 2013. נבדק ב-15 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6678 3060  LCCN: no2019152429  MusicBrainz: e18884d8-9ee4-4e24-9315-ac33e06a21d3  NLK: KAC2020R6101  VIAF: 3233157162098778980005   WorldCat (עם VIAF): 3233157162098778980005
אלכסיי ונציאנוב

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1811
 לידה:  7 בפברואר 1780 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בדצמבר 1847 (יוליאני) (בגיל 67) Poddubye, רוסיה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה 
 יצירות ידועות:  Threshing Barn 
 
אלכסיי גַברילוביץ' וֵנֵצִיַאנוֹב (ברוסית: Алексей Гаврилович Венецианов;‏ 18 בפברואר 1780 – 16 בדצמבר 1847) היה צייר רוסי, מטובי ציירי תקופתו, מורה לציור ומייסד "אסכולת ונציאנוב".
ביוגרפיה

ונציאנוב נולד במוסקבה במשפחת סוחר ממוצא יווני שהגיע לרוסיה במהלך מחצית המאה ה-18. הוא התחיל ללמוד ציור באופן עצמאי ולאחר מכן היה תלמיד של ולדימיר בורוביקובסקי. צייר דיוקנאות, ובמקביל עבד בשירות המדינה.
בשנת 1808 החל לערוך ירחון סאטירי מצויר, שתוך מספר חודשים נאסר לפרסום. בשנת 1811 התקבל כחבר באקדמיה לציור. בשנת 1812, במהלך המלחמה עם צרפת הוא צייר קריקטורות על החיילים הצרפתים. בשנת 1819 עזב את שירות המדינה, רכש אחוזה בכפר בקרבת טבר ועבר להתגורר בה. ייסד במקום בית ספר לציור שבו למדו במהלך תקופת קיומו כ-70 ציירים לרבות אלכסיי טיראנוב.
בשנת 1824 השתתף בתערוכה בסנקט פטרבורג וזכה להצלחה רבה. למרות זאת, ניסיונו להתקבל כמורה לציור באקדמיה לציור לא צלח. ניהול בית הספר הפרטי דרש השקעה רבה, ולוונציאנוב היה קשה מאוד לעמוד בה. בתחילת שנות ה-30 העניק לו הצאר תואר "צייר החצר". כתוצאה מכך הוא התחיל לקבל מלגה חודשית ללא צורך בתמיכה נוספת. הדבר איפשר לו להמשיך בניהול בית ספרו.
ונציאנוב נחשב למומחה לציור המתאר את החיים הכפריים ברוסיה.
ציוריו מוצגים במוזיאון הרוסי ובגלריית טרטיאקוב.
עבודות

איכרים
אישה עם פרחים, 1821-1823
אביב, 1827
בחורה עם כיסוי ראש
אלכסנדרה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג

אלכסנדרה ויקטוריה אוגוסטה לאופולדינה שרלוטה אמליה וילהלמינה, שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (גרמנית: Alexandra Viktoria Auguste Leopoldine Charlotte Amalie Wilhelmine von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg;‏ 21 באפריל 1887 - 15 באפריל 1957) הייתה כלתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ביוגרפיה

אלכסנדרה ויקטוריה נולדה ב-21 באפריל 1887 בגרינהולץ בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין אשר השתייכה אז לממלכת פרוסיה. היא הייתה בתם הבכורה של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין ושל קרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג. היא הייתה אחייניתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה, אשתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-22 באוקטובר 1908 נישאה אלכסנדרה ויקטוריה בברלינר שטאטשלוס לבן דודה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה. חרף העובדה שהנישואים אורגנו על ידי הקיסר והקיסרית, הזוג הסתדר יחד. אלכסנדרה השתלבה היטב בחצר המלוכה בברלין, והתחבבה על חמותה. נולד להם בן אחד: אלכסנדר פרדיננד, נסיך פרוסיה (1912-1985). הזוג היה אמור להתגורר בארמון שונהאוזן בברלין, אולם בסופו של דבר שינה הקיסר את דעתו והעניק להם וילה בגני ארמון סנסוסי בפוטסדאם. במהלך מלחמת העולם הראשונה, נעכרו היחסים בין אלכסנדרה ויקטוריה לאוגוסט וילהלם, אולם הקיסר סירב לתת להם אישור להתגרש.
בעקבות המהפכה הגרמנית ב-1918, איבד אוגוסט וילהלם את כל זכויות היתר שלו. הוא ואלכסנדרה התגרשו ב-16 במרץ 1920. ב-7 בינואר 1922 נישאה אלכסנדרה מחדש לארנולד רימן. ב-1926 היא עברה לזמן מה לניו יורק ועבדה שם כציירת. היא ורימן התגרשו בשנת 1933. לאחר מלחמת העולם השנייה היא התגוררה בקרוואן פשוט ליד ויסבאדן, והתפרנסה כציירת דיוקנאות ונוף. היא נפטרה בבית מלון בעיר ליון שבצרפת ב-15 באפריל 1957 בגיל 69.
אלכסיי ונדיקטוב

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1955 (בן 68) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה (1978) 
 מעסיק:  הד מוסקבה 
 תפקיד:  עורך ראשי 
 פרסים והוקרה:  פרס יוהאן פיליפ פאלם (2022)  מדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה  "His own way" award  צלב ההצטיינות המוזהב  מדליית מגן רוסיה החופשית  אביר בלגיון הכבוד  עט הזהב רוסיה 
 
אלכסיי אלכסייביץ' ונדיקטוב (ברוסית: Алексей Алексеевич Венедиктов; נולד ב-18 בדצמבר 1955 במוסקבה) הוא עיתונאי רוסי, עורך ראשי, מארח ובעלים משותף של תחנת הרדיו הד מוסקבה.
ביוגרפיה

אלכסיי ונדיקטוב נולד במוסקבה, ברית המועצות. סבו מצד אביו, ניקולאי אנדריאנוביץ' ונדיקטוב, שירת בנ.ק.ו.ד. וזכה למסדר הכוכב האדום בגין השתתפות בלחימה בבתי משפט ויצירת כוחות מחסום במהלך מלחמת המולדת הגדולה. אביו, אלכסיי ניקולאביץ' ונדיקטוב, היה קצין צוללת חיל הים שנהרג בסערה זמן קצר לפני לידתו של אלכסיי. אמו של ונדיקטוב, אלונורה אברמובנה דיכוביצ'נאה, הייתה רופאה ממוצא יהודי; היא הגיעה מדור של מהנדסים בולטים. בשנת 1983 היגרה יחד עם אחותו של אלכסיי לארצות הברית.
ונדיקטוב סיים את לימודיו במחלקת הערב של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית במוסקבה בשנת 1978. לאחר סיום הלימודים עבד כדוור במשך זמן מה, ואז כמורה להיסטוריה במשך 20 שנה ברציפות, 19 מתוכן בבית הספר למוסקבה מס' 875.
מאז 1990 הוא עובד בתחנת רדיו הד מוסקבה. הוא התחיל כמתבונן וככתב בעיתון ובהמשך עמד בראש חטיבת החדשות. הוא משמש כעורך הראשי של הד מוסקבה מאז שנת 1998. במהלך כהונתו ראיין את הנשיאים ביל קלינטון, ז'אק שיראק, פרנסואה הולנד, קרסטי קליולאיד ואילהם אלייב; קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל; מזכירות ארצות הברית הילרי קלינטון וקונדוליזה רייס; ראש ממשלת ארמניה ניקול פשיניאן ורבים ממנהיגים פוליטיים בולטים אחרים.
משנת 2002 ועד 2010 שימש ונדיכטוב גם כנשיא הד TV, ערוץ טלוויזיה רוסי.
ב-22 באפריל 2022, משרד המשפטים של רוסיה הכניס את  ונדיקטוב לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
הערות שוליים

↑  https://www.svoboda.org/a/27619772.html
↑  https://www.bbc.com/russian/news-61164396
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810560017805606  GND: 1048244180  ISNI: 0000 0004 0150 8201  LCCN: no2013017732  SUDOC: 167755463  VIAF: 296313290   WorldCat (עם VIAF): 296313290
אלכסיי וולודין

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1977 (בן 47) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  רוסיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה, האקדמיה הרוסית למוזיקה על שם גנסין 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.alexeivolodin.com
 
אלכסיי וולדוין (רוסית: Алексей Володин ‏ 1977 סנט פטרבורג) הוא פסנתרן רוסי.
חייו

אלכסיי וולודין נולד בסנקט פטרבורג, בגיל 9 החל בלימודי פסנתר. כעבור שנה עבר למוסקבה שם למד אצל אי. צ'קלינה ולאחר מכן אצל ט. זליכמן בבית הספר ע"ש גנסין. החל משנת 1994 למד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בתום לימודיו בשנת 2001 השתלם בכיתת אמן של אליסו וירסלדזה ואחר כך בשנים 2001-2002 בתוכנית הקרן הבינלאומית לפסנתר ע"ש תיאו ליוון בקומו.
וולודין נתן רסיטלים ברחבי העולם. הוא ניגן עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת של רדיו סוויצרה איטליאנה, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג, תזמורת התיאטרון מרינסקי, תזמורת הרדיו NDR, הפילהרמונית של הנובר, תזמורת הגוונדהאוס מלייפציג, התזמורת דו קפיטול מטולוז, התזמורת הסימפונית ע"ש פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה, תזמורת הדויטשה אופר מברלין, תזמורת טונהאלה מציריך. במופעים אלו ניגן תחת שרביטם של מנצחים כמו ריקרדו שאיי, מיכאיל פלטניוב, איג'י אואה, גרד אלברכט, קרלו ריצי, זולטאן קוצ'יש, דוד זינמן, ואלרי גרגייב, ולדימיר פדוסייב ואחרים.
בשנת 2003 זכה בפרס הראשון בתחרות התשיעית ע"ש גזה אנדה בציריך. במאי 2005 נחל הצלחה רבה ברסיטל הבכורה שלו בתיאטרון שאנז אליזה בפריז לשם הוזמן מיד גם לעונות הבאות.
ב-2009 הקליט את קונצרט הבכורה שלו באולם הרקולס במינכן עם יצירות  של בטהובן, רחמנינוב ופרוקופייב. בשנת 2008 הקליט סונאטות מס' 28 -33 מאת בטהובן.
בשנת 2006 יצא לסיור קונצרטים בסין.
פרסים

מקום ראשון בתחרות אניו - פורינו בקליארי, איטליה - 2001
זוכה התחרות ע"ש גזה אנדה בציריך - 2003
פרסים בתחרויות פלומה או'שי בסנטנדר, ספרד ב-1998, והתחרות הבינלאומית לפסנתר בסידני, אוסטרליה ב-2000
אלכסיי ורלאמוב

| --- | --- |
צילום משנת 2008
צילום משנת 2008
 לידה:  23 ביוני 1963 (בן 61) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  סיפור קצר, רומן, נובלה, פובליציסטיקה 
 פרסים והוקרה:  Solzhenitsyn Prize  Government Prize in Culture  Patriarchal Literary Prize  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 אתר רשמי
 
אלכסיי ניקולאייביץ' ורלאמוב (ברוסית: Алексе́й Никола́евич Варла́мов, נולד ב-23 ביוני 1963 במוסקבה) הוא פילולוג, סופר והיסטוריון של הספרות רוסי, שכתב, בין השאר, ביוגרפיות של סופרים רוסים מן המאה ה-20.
ביוגרפיה

אלכסיי ורלאמוב נולד במוסקבה בשנת 1963. הוא למד בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, בה סיים דוקטורט ומלמד כעת כפרופסור לספרות הרוסית מהמחצית הראשונה של המאה ה-20. עבודת הדוקטור שלו דנה ב"חיים ויצירה ביומן ובפרוזה האמנותית של פרישבין".
עם מוריו האהובים נמנו ורה בלופשקובה, מיאיל פאנוב וניקיטה טולסטוי.
ורלאמוב הוא חבר באיגוד הסופרים של רוסיה החל משנת 1993, מנחה סמינר במכון לספרות ע"ש גורקי, וכותב במגזינים ספרותיים שונים. הוא נמנה עם חברי חבר השופטים שלה פרס יסנאיה פוליאנה לספרות.
בעבר לימד ורלאמוב כפרופסור אורח באוניברסיטת איווה.
ורלאמוב פרסם לראשונה בשנת 1987 בירחון "אוקטיאבר" את הסיפור Тараканы "מקקים". אולם תהילתו באה עם הנובלה "אידיוט" וזכה פרסים רבים על ספרו "הלידה".
ורלאמוב כתב ביוגרפיות של כמה סופרים רוסים מפורסמים: מיכאיל פרישבין, אלכסנדר גרין, אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי, מיכאיל בולגקוב, אנדריי פלטונוב.
פרסים ואותות הוקרה

1995 - הפרס "אנטיבוקר" על ספרו "הלידה"
1995 - פרס המגזין "אוקטיאבר"
2006 - הפרס סולז'ניצין
2007 - הפרס "הספר הגדול", מקום שני, (רוסיה) על הביוגרפיה של אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי
2013 - פרס "הקדושים קיריל ומתוד" של הפטריארכיה האורתודוקסית הרוסית
מבחר ספרים

1995 - Рождение "הלידה" - נובלה - זכה בפרס "אנטיבוקר"
1995 - Лох "מטומטם"
1997 - Затонувший ковчег "התיבה הטובעת"
1997 - Дом в деревне - "בית בכפר" - סיפור קצר
1999 - Купол (הכיפה) - נובלה
2000 - Купавна (קופאבנה) - נובלה
2005 - Вальдес (ואלדס) סיפור קצר
2006 - אלכסיי טולסטוי
2008 - פרישבין - ביוגרפיה
2008 - אלכסנדר גרין - ביוגרפיה
2008 - מיכאיל בולגקוב
גריגורי רספוטין - ביוגרפיה
וסילי שוקשין - ביוגרפיה
אורלוב

ערך זה עוסק במשפחת אצולה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אוֹרְלוֹב (בכתב קירילי: Орлов) הוא שמה של משפחת אצולה רוסית, שהעמידה מתוכה מדינאים, דיפלומטים ומצביאים ידועי-שם.
שלט האצולה של משפחת אורלוב
הנציג הראשון של המשפחה היה ולריאן אורלוב שתפקד כראש אזור במחוז טבר של היום בשנת 1613. גריגורי אורלוב האב היה מושל נובגורוד ונפטר בשנת 1746. הוא היה האב של חמשת האחים אורלוב, שהבכיר ביניהם היה מאהבה של יקטרינה הגדולה ושני הזוטרים היו מפקדי צבא ידועים. הם למעשה העלו את המשפחה למעמד גבוהה באצולה רוסית. מאחר שאיש מן האחים לא השאיר אחריו בן זכר חוקי, עברו התואר וסמל האצולה של רוזני אורלוב ב-1856 לבני משפחת דווידוב (Давыдов), שארי-בשרם.
האחים אורלוב > גריגורי גריגורייביץ' אורלוב

הרוזן גריגורי גריגורייביץ' אורלוב  (1734–1783), הראשון שהעניק למשפחתו מקום של כבוד בדפי ההיסטוריה הרוסית.
היה בין יוזמי הפיכה שלטונית שהביאה את יקטרינה הגדולה לשלטון.
האחים אורלוב > אלכסיי גריגורייביץ אורלוב

הרוזן אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב (1737–1808), אחיו של גריגורי, היה בנה המוכשר ביותר של משפחת אורלוב, והתפרסם גם על שום כוחו הפיסי וזריזותו. בהפיכת החצר של 1762 מילא תפקיד חשוב אף יותר משל אחיו גריגורי. ב-1770 מונה למפקד הצי שנשלח להילחם בטורקים; הוא הצית את מרד המניאטים, היוונים יושבי חצי האי מאני, נגד הטורקים, התקוממות שזכתה לשם מרד אורלוב, וניצח את הצי הטורקי העדיף בקרב צ'סמה. על הישגיו אלה קיבל ב-1774 את תואר הניצחון "צ'סמנסקי" ואת הפריבילגיה להוסיף את הסמלים הקיסריים לשלט האצולה שלו.
האחים אורלוב > איוואן גריגורייביץ' אורלוב

הרוזן איוואן גריגורייביץ' אורלוב (1733–1791 היה בכור האחים אך הפחות מפורסם שבהם. לאחר מות אביהם ב-1746 נעשה הוא ראש המשפחה; כל האחים סרו למשמעתו וכיבדוהו. הוא ניהל אורח חיים צנוע, וניהל את אחוזות אורלוב. גם לאחר הפיכת החצר של 1762, כאשר האורלובים נעשו רוזנים וזכו בעושר עצום, סירב לקבל מינויים ותפקידים בשירות החצר, והמשיך לגור במוסקבה ובאחוזות המשפחה.
האחים אורלוב > פיודור גריגורייביץ' אורלוב

הרוזן פיודור גריגורייביץ' אורלוב (1741–1796), הרביעי באחים, היה גנרל בצבא הרוסי, שהצטיין במלחמת שבע השנים. הוא השתתף עם אחיו הגדולים בהפיכת החצר של 1762, אחריה מונה לפרוקורטור של הסנאט. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) שירת תחת פיקודו של אדמירל ספירידוב, והיה אחד הראשונים שהבקיע את מערך הקרב הטורקי בקרב צ'סמה. לאחר מכן, בקרב הידרה, הניס שמונה-עשרה אוניות טורקיות. השגים אלה הונצחו בפקודת יקתרינה בעמוד ניצחון ימי, שהוקם בצארסקויה סלו (Ца́рское Село́). ב-1775 הוא פרש מהשירות הציבורי. אורלוב לא נישא מעולם, אך נולדו לו חמישה ילדים, אשר מעמדם "הוכשר" על ידי יקתרינה ואף קיבלו מידיה תוארי אצולה.
האחים אורלוב > ולדימיר גריגורייביץ' אורלוב

הצעיר באחים היה הרוזן ולדימיר גריגורייביץ' (1743–1831). היה בן 19 בלבד כשאחיו הגדולים ממנו הגיעו לעמדות כוח, והם החליטו לשלוח אותו ללימודים באוניברסיטת לייפציג. אף שחינוכו היה מקוטע וחלקי, מינתה אותו הקיסרית - עם שובו לאחר ארבע שנים - לנשיא האקדמיה הרוסית למדעים. בורותו בשפה הלטינית הביאה אותו להוציא את לימודי שפה זו מהאקדמיה ולהחליפה בשפה הגרמנית, שבה שלט טוב למדי. היה פטרונם של מדענים גרמנים  כמו פטר סימון פאלאס (Peter Simon Pallas), אשר את מחקריהם מימן מכיסו ואף הזמין רבים מהם לרוסיה. ב-1767 ליווה את יקתרינה במסעה לאורך הוולגה ותיעד אותו ביומן מסע. לאחר שאיבד אחיו את חינו בעיני הקיסרית, סולק ולדימיר ממשרתו ופרש לאחוזתו.
נולדו לו כמה בנות, שאחת מהן הייתה אשתו של פיוטר דוידוב, ובן – הרוזן גריגורי ולדימירוביץ' (1777 - 22 ביוני 1826) – שמת לפניו. כמותו, הקדיש גריגורי הצעיר את עצמו למדעים. בנובמבר 1799 הוא נישא לרוזנת אנה סלטיקובה, עזב את רוסיה וטייל בצרפת, איטליה ושווייץ. בעודו חי בפריז, תרגם אורלוב לצרפתית כמה ממשלי איוואן קרילוב. לאחר מות אשתו, שב הרוזן אורלוב לרוסיה. ספריו העיקריים הם  Mémoirs historiques, politiques et littéraires sur le Royaume de Naples, שתורגם לגרמנית, אנגלית ואיטלקית ומקיף את תולדות איטליה מימי קדם ועד 1820; Histoire des Arts en Italie, ששניים מכרכיו עוסקים במוזיקה והאחרים בציור; Voyages dans une Partie de la France, ou Lettres descriptives et historiques, שראה אור בפריז ב-1824. מ-25 בינואר 1809 היה חבר כבוד באקדמיה הרוסית למדעים. כל שלושת בניו נולדו מחוץ לנישואים.
הנסיכים לבית אורלוב > אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב

הנסיך אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב (1787-1862), בנו הלא חוקי של הרוזן פיודור גריגורייביץ, נולד במוסקבה ב-8 באוקטובר (19 באוקטובר 1786 על פי הלוח הגרגוריאני), ונטל חלק בכל המלחמות הנפוליוניות מ-1805 עד כיבוש פריז בשנת 1814. היה אחד הצירים שחתם על הסכם פריז. באותה שנה הוענק לו תואר נסיך  והוא מונה לנשיא המועצה המדינית וראש הממשלה.
הנסיכים לבית אורלוב > ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב

בנו היחיד של אלכסיי אורלוב, הנסיך ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב (1827-1885) היה דיפלומט וסופר רוסי ידוע-שם. הוא החל את הקריירה שלו בצבא ונפצע קשה במלחמת קרים. בשל פציעתו עזב את הצבא והצטרף לשירות הדיפלומטי. הוא שימש כשגריר רוסיה בבריסל (1860-1870), פריז (1870-1882) וברלין (1882-1885). מאמריו הפובליציסטיים על עונשי גוף, שנתפרסמו ב"רוסקאיה סטארינה" ב-1881, תרמו תרומה חשובה לביטולם.
הנסיכים לבית אורלוב > מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב

אחיו של הנסיך אלכסיי אורלוב, מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב (1788-1842), לקח חלק פעיל ביותר במלחמות הנפוליוניות, ועם שובו לרוסיה ב-1814 הוענקה לו דרגת גנרל-מאיור. בהיותו ידידו של אלכסנדר פושקין וליברל מושבע בעצמו, ריכז את כל מעייניו בהענקת אמנציפציה לאיכרים הצמיתים ובהקמת ממשל רפובליקני ברוסיה. מאז 1818 עמד בראש סניף קישינב של אגודת הדצמבריסטים. עם כישלון המרד הוא נאסר, אך שוחרר מיד בערבות הודות להתערבותו של אחיו. לאחר מכן השתקע במוסקבה ופרסם מחקר חלוצי על האשראי של המדינה.
פורטרט של איוואן אורלוב, מעשה ידי פיודור רוקוטוב
הרוזן ולדימיר אורלוב, פרוטומת שיש מעשה ידי פדוט שובין
במאה ה-19 נחשבו סוסי המרוץ של אורלוב למהירים ביותר באירופה.
פסל הנשר  בגטצ'ינה (Га́тчина) מתייחס לשם המשפחה של האורלובים, שפירושו ברוסית "נשר".
אלכסיי טרוצקי

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1866 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1942 (בגיל 76) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  Master of Sport of USSR in Chess Composition 
 מקצוע נוסף:  פרובלמאי, סופר 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 
אלכסיי אלכסייביץ' טרוצקי (ברוסית: Алексе́й Алексе́евич Тро́ицкий;‏ 14 במרץ 1866 – 14 באוגוסט 1942) היה שחמטאי רוסי שנודע במיוחד בסיומי השחמט שחיבר. רבים רואים בו כמייסד חיבור האטיודים השחמטאיים המודרני.
טרוצקי מת מרעב במהלך מלחמת העולם השנייה בעת המצור על לנינגרד, שם הושמדו כתבי היד שלו.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר כוללת ניתוח של סיום ובו לצד אחד שני פרשים ולצד השני חייל. סיום זה מכונה כיום על שמו - טרוצקי. ג'ון נאן שניתח את הסיום בעזרת בסיס נתונים של סיומים קבע כי "הניתוח של טרוצקי מדויק במידה מפתיעה".
אטיודים

טרוצקי היה מחבר פורה של אטיודים. אירבינג צ'רנב כולל תשעה מהם בספרו "200 סיומים מבריקים". העמדה מטה מציגה אחד מהם.
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1909
מהלך הזכייה : 1. פב6! מהה8 2. פד7! מג4 3. מה:ג7+ מב4 4. מהג5+ מב3 5. מהג3+ מא4 6. מהד4+ מא3 7. פג5 מהב8 8. מהא1+ מב4 9. פא6+ וזוכה.
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1925, התפרסם ב-Schachmatny Listok
מהלך הזכייה : 1.ב7 צז4+ 2. מו2 צז8 3. ד6 מג4 4. ד7 מב5 5. ד8=מה צ:ד8 6. ר:ד8 מא6 7. ב8=ר!! וזוכה. לעומת זאת ב8=פ מביא לתיקו בלבד.
ספרים שכתב (באנגלית)

Troitzky, A. (1924), 500 Endspielstudien, Verlag Kagan Berlin
Troitzky A., (1968), 360 Brilliant and Instructive End Games, Dover Publications, ISBN 0-486-21959-3
Troitzky, A. (1992), Collection of Studies, Tschaturanga Ed. Olms, ISBN 3283001146. Reprinted in 2006 by Ishi Press, ISBN 0-923891-10-2. The 360 studies above plus a supplement on the theory of the endgame of two knights against pawns.
אייר ערביה מרוק

אייר ערביה מרוק (בערבית: العربية للطيران المغرب, באנגלית: Air Arabia Maroc) היא חברה לטיסות חסך מרוקאית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מוחמד החמישי בקזבלנקה. החברה היא חברת בת של חברת התעופה אייר ערביה.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2019:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A320-200 | 9 | — | 162 | 162 |  |
| איירבוס A320-200 | 9 | — | 168 | 168 |  |
| סה"כ | 9 | — |  |  |  |
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של אייר עראביה מרוק, באתר airfleets.net (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברות תעופה ובנושא מרוקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איריס שטרן לוי

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1953 (בת 71) יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, אוסטרליה 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט (2021) 
 
איריס שטרן לוי (נולדה ב-11 במאי 1953) היא פעילה חברתית אקטיביסטית, שמתמקדת בנושא זכויות נשים. היא מקימה שותפה של עמותת "הופכות את היוצרות" (2011) ועמותת "המכללה" (2017), העמותות העוסקות במתן סיוע תעסוקתי והדרכת נשים השואפות לצאת ממעגל הזנות. שטרן לוי גם חברה בוועד המנהל של "קואליציית נשים לשלום", מנהלת במשותף "טריבונל עדויות נשים נפגעות תקיפה מינית" ושימשה כרכזת מתנדבות מטעם מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בתל אביב במשך 16 שנים. כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2021.