דברי שלום ואמת
הפולמוס

| --- | --- |
תרגומי "דברי שלום ואמת"





שערי התרגומים של "דברי שלום ואמת", בגרמנית, צרפתית, הולנדית, ואיטלקית 1782–1783
האיגרת התפשטה במהירות בין קהילות היהודים, ובתוך חודשים ספורים תורגמה לגרמנית, לצרפתית, להולנדית ולאיטלקית. על אף שבאיגרת לא נכתבו דברי כפירה או זלזול במסורת, היא עוררה התנגדות נרחבת של רבני אירופה. הצעות התיקון של וייזל נדחו על הסף, הוא עצמו הוקע כרשע ואפיקורוס והאיגרת שכתב כדברי מינות. הפולמוס חרג מנושא התיקונים בחינוך, והיה למאבק נרחב בין האליטה הרבנית הישנה לאליטה החדשה של הסופרים המשכילים. להשערת היסטוריונים וייזל עצמו לא הבין לחלוטין את משמעות דבריו המהפכניים.
בערב ראש חודש שבט ה'תקמ"ב (15 בינואר 1782), הגיעה האיגרת לידי הרב יחזקאל לנדא רב העיר פראג, בעל "נודע ביהודה". עוד באותו יום, בדרשתו בפני יהודי העיר גינה הרב את וייזל וכינה אותו "האפיקורס", אך שיבח את הקיסר ואת דרישות צו הסובלנות:
והנה גם בימינו עלתה כך שהאפיקורס הירץ ויזל בעל מחבר ספר גן נעול כתב בספרו שנדפס מחדש שם שתורת האדם הוא העיקר... וחלילה לומר כן... ולא זה העיר ולא זה הדרך לעשות תורת השם טפל ולעשות תורת האדם העיקר. ובוודאי מה טוב ומה נעים עשה הקיסר יר"ה בעשותו לנו ללמוד חכמתם ועשה נורמאל שוהל כי ג"כ מצינו בדניאל חנניה, מישאל ועזריה שהיו מגודלים אצל נבוכדנאצר ללמוד לשון כשדים ושאר חכמות כמשמעות הפסוק בדניאל אבל אין הקיסר יר"ה מבקש בשביל זה שישראל חלילה יבטלו מתורת ה' אבל אלו האפקורסים ימח שמם בקשו לעקור את הכל. ומובטח אני שכל מי ששמע דרשה זו לא יתן שלט לרשעים הללו או לתלמידיהם אם יבואו למדינתינו ולא יתנם לינת לילה וצא תאמר להם ולא תחנם נאמר עליהם
לנדא לא הסתפק בדרשה, ושלח מכתבים לרבנים אחרים באירופה וביקש מהם לפעול נגד וייזל. במכתב לווינה ביקש ליידע בפרשה גם את הרב מאיר ברבי מפרשבורג ואת הרב גרשון חיות מניקלשבורג. הוא טען ש"מעולם לא קם צורר כזה בין היהודים", "ניכר שאינו מאמין בשום דת ותורה כלל" וקבע כי "ראוי להחרימו" אך הוא נמנע מכך רק בגלל האיסור החוקי להחרים ללא אישור מהשלטון.
הרב יחזקאל לנדא והרב דוד טעביל מליסא ניצלו את דרשת שבת הגדול בניסן ה'תקמ"ב, כדי להגיב לאיגרתו של וייזל. בתור נתין האימפריה הרומית חזר והדגיש הרב לנדא בדרשתו כי את עצם דרישות כתב הסובלנות הוא "משבח מאוד" וכי גם הוא תומך בלימוד השפה הגרמנית והדקדוק. אך הזהיר מהימשכות אחרי ספרי מינות ותקף את דברי "איש רשע מאנשי עמנו" על דבריו בגנות תלמיד חכם שאין בו דרך ארץ.
הרב מליסא, שלא היה תושב האימפריה הרומית, נשא דרשה חריפה ומפורשת יותר נגד וייזל, ובה ציטט מדברי האיגרת ותקף אותם באריכות. הוא לא חסך בכינויי גנאי לוייזל ובין השאר קרא לו "נוכל", "נבל", "מתועב", "מסית" ו"ימח-שמו". הוא בירך על השמועות שיהודי וילנה שרפו את האיגרת, חזר בו מההסכמה לספר "יין לבנון" שנתן לוייזל שבע שנים קודם לכן וקבע שספרי וייזל טעונים גניזה. דרשתו של הרב מליסא הועתקה ותוך שבועות ספורים הופצה בקהילות יהודיות שונות באירופה.
בעקבות ההתנגדות, פנה וייזל לכתוב איגרת פומבית נוספת בשם "רב טוב לבית ישראל" שאותה ניסח כפנייה לתומכיו מקהילת יהודי טריאסטה. באיגרת קבל על "אנשים אשר היה מכתב זה לזרא בעיניהם, פערו עליו פיהם ברוב הבלים ודברו עלי כעל אחד הנבלים... איך לא יבושו לדבר עלי". הוא טען שהרבנים לא הבינו את דבריו ו"הרעישו את כל קהילות ישראל כאילו ח"ו שרפתי את כל התורה". לדבריו, בדרשות נגדו לא הובעו טענות ענייניות, אלא "דברי איום וגיזום" שמועילים להפחיד רק "נשים וחלושי דעת". הוא הציג ביסוס מהמקורות לשיטתו לאיחור לימוד הגמרא ולשילוב לימודים כלליים וכן לפירוש האמרה "תלמיד חכם שאין בו דעת נבלה טובה הימנו", אך בכל זאת התנצל על השימוש בה. הוא שיבח את שליטי אירופה האבסולוטים הנאורים, ובמיוחד את מלך פרוסיה פרידריך הגדול שהנהיג חופש ביטוי בממלכה. על אף שידע על דרשתו של הרב לנדא, וייזל התעלם ממנה וסימן כיריביו רק שלושה רבנים פולנים שאת שמם לא חשף במכתב הפומבי. הוא הציב בפני שלושת הרבנים אולטימטום, והטיל עליהם להציג בתוך שלושה חודשים טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", אם לא יעשו כן – תחשב שתיקתם כהודאה והסכמה לשיטתו. לאיגרת צירף תרגום מדבריו המהפכניים של משה מנדלסון בהקדמתו לספר תשועת ישראל, שקרא לרבנים לוותר על סמכות הכפייה הדתית והחרמות. את האיגרת השנייה סיים להדפיס בי' באייר, ובכ"ג באייר הוא שלח אותה לטריאסטה עם מכתב נוסף שמוען באופן פרטי למנהיגי הקהילה. מקטע שהושמט ממכתבו של וייזל ופורסם ב-1870, ניתן ללמוד על זהות "שלושת רבני פולין" שלהם הציב וייזל את האולטימטום:
והמריבים הם שלשה, האחד הוא הרב בפוזנא חתן הרב מפראג, והשני הוא הרב מליסא, והשלישי איש יושב ווילנא, נקרא בכינויו ר' אליה חסיד
הרב השלישי "הנקרא בכינויו אליה חסיד" זוהה על ידי רבים כהגאון מווילנה שהיה ידוע בכינוי זה, אך כמה חוקרים נוטים לומר שלא מסתבר ש"הגאון" השתתף בפולמוס, ומזהים אותו עם אישיות אחרת מווילנה, או מזהים את דברי וויזל כשמועת שווא שמקורה בשרפת הספר תולדות יעקב יוסף שאכן התקיימה בווילנה.
משה מנדלסון, שראה ברדיפת וייזל מעין כישלון פומבי של היהודים ב"מבחן הנאורות", פעל באופן נמרץ מאחורי הקלעים למצוא גיבוי רבני לוייזל ולמתן את תגובת המתנגדים. במכתב מג' באייר ביקש מדוד פרידלנדר לפנות לחמיו דניאל איציג שיפעל אצל רב העיר צבי הירש לוין שלא יזכיר את העניין בדרשתו, ולא ימנע מוייזל להדפיס את אגרתו השנייה על אף לחצים שהופעלו עליו. המכתב ככל הנראה פעל את פעולתו והרב לוין נמנע מלאסור על וייזל להדפיס את אגרתו השנייה. באיגרת אחרת הממוענת ליוסף גאליקו מזכיר קהילת טריאסטה שצורפה למכתבו השני של וייזל, חיזק מנדלסון את דברי וייזל וכינה את המתנגדים "חסרי לב אשר לא ידעו בין ימינם לשמאלם".
בתגובה לאיגרת "רב טוב לבית ישראל", שלח "הנודע ביהודה" מכתב לרב צבי הירש לוין ובו חיזק אותו שיפעל נגד וייזל. הוא תקף גם את הדברים שציטט וייזל מהקדמת "תשועת ישראל" של מנדלסון על ביטול סמכות החרם שהזכיר "חמס מעניין זה שנעשה מרב מפורסם שהתיר לעצמו לעשותו", וקבע שאם אכן הדברים נכתבו על ידי מנדלסון – הרי ש"הוא מין וגם מלשין".
בערב ראש חודש תמוז, נשא גם הרב פנחס הורוביץ בפרנקפורט על המיין דרשה נגד וייזל. הדרשה כוונה גם נגד תרגום התורה של מנדלסון שיצא אז לאור, ובחלק מדבריו לא ברור אם התייחס למנדלסון או לוייזל. הוא תקף את דברי וייזל על תלמיד חכם שאין בו דעה, וקבע ש"אין לו חלק באלוקי ישראל":
והנה המין ואפיקורס הזה הביא בספרו של מינות ראיה לדבריו מדברי חז"ל דברי קדושים שאמרו כל ת"ח שאין בו דיעה נבלה טובה הימנו והוא לא ידע ולא הבין, בחשיכה יהלוך ואין לו חלק באלקי ישראל והוא מהפך דברי קדושים דברי אל חי לשטותו
| --- | --- |





ארבעה מתוך שבעת החתומים על המכתב נגד הרב מליסא  משה מנדלסון, דוד פרידלנדר, דניאל איציג ובנו יצחק
תגובת הנגד של תומכי וייזל לא אחרה לבוא. במכתב שנשלח בב' בסיוון לקהילת יהודי ליסא, פנו שבעה מחשובי יהדות ברלין בדרישה מהרב דוד טבל לפרט טענות ענייניות נגד "דברי שלום ואמת", או לחלופין – להתנצל בפני וייזל על הדרשה החריפה שנשא נגדו ולנקות את שמו. במכתב הודיעו שיש להם קשרים בחצרו של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי ושל הדוכס אוגוסט סולקובסקי (גר') ממחוז לשצ'ינסקי (גר') הסמוך לליסא. הם איימו שאם הרב לא יקבל את דרישתם, לא יהססו לפנות לשלטונות פולין כדי לעצור את הפעולות נגד וייזל. על המכתב חתומים בין השאר: דניאל איציג, בנו יצחק, גיסו אייזיק וואלף מדסאו, משה מנדלסון ודוד פרידלנדר. איום דומה נשלח גם לרב יוסף מפוזנא. הרב לנדא שעודכן על המכתב, שלח איגרת למנהיגי הקהילה בברלין ובה מחה כנגד "אנשים מבני קהילתכם" ש"דברו עזות נגד גדולי הדור האהובים". הוא דרש מפרנסי ברלין ומידידו הרב לוין לגזור על שבעת האנשים "שישובו ממחשבתם הרעה" לפנות לשלטונות פולין, ויבקשו מחילה מהרב מליסא. הרב מליסא פנה לבקש סיוע מרבנים שונים ביניהם מהרב שאול מאמסטרדם ולרב הורוביץ מפרנקפורט.
מספר שבועות לאחר מכן הצטרף למתקפה על הרב מליסא גם הסופר הנוצרי ופעיל הנאורות אוגוסט פרידריך קראנץ. קראנץ, שפרסם כשנה קודם לכן חוברת על פרשת החרמתו של נתנאל פוזנר (סמואל מרקוס) על ידי הרב רפאל הכהן כ"ץ בהמבורג, מימש את האיום של משכילי ברלין והוציא חוברת המשך שפנתה במפורש לדוכס אוגוסט סולקובסקי ועסקה בדרשת הרב מליסא נגד וייזל. בחוברת הגדיר את דרשת הרב "בלתי נסבלת", "מרדנית" ו"רצחנית", טען שהרב התיר את דמו של וייזל, וקרא לדוכס לפעול לרסן את הרב. הרב מליסא הגיב לחוברת במכתב לפרנסי ברלין ובו טען כי דברי קראנץ הם "עלילות שקרים דברים אשר לא עלו על ליבי". וייזל עצמו התנער הן ממכתב השבעה והן מחיבורו של קראנץ וטען שלא היה לו חלק בפעולות אלו.
רבה של ברלין, צבי הירש לוין, שהיה נתון מאז תחילת הפרשה ללחץ הרבנים המתנגדים ובראשם ידידו "הנודע ביהודה" לפעול נגד וייזל, ולעומת זאת ללחץ משכילי ברלין שלא לפעול, לא עמד בלחצים הסותרים שהופעלו עליו והחליט לפרוש מרבנות העיר. הפעולות שנעשו בניגוד לדעתו ובהן האיום של חבורת המשכילים לפנות לשלטונות ומימוש האיום על ידי אוגוסט קראנץ היו הקש ששבר את גב הגמל. הוא נסע בחשאי מהעיר למקום לא ידוע ושלח משם בי"ג באב מכתב לקהילת יהודי ברלין ובו הודיע כי לאור המאורעות לא יוכל להמשיך לכהן ברבנות העיר והוא מתכוון לעלות לארץ ישראל. כחודש לאחר מכן שלחו מנהיגי הקהילה מכתב לרב לוין ושכנעו אותו לחזור בו. הם הציעו לו להתעלם מ"אנשים ההולכים אחר מחשבותיהם, יעלה על ליבו כאילו אינם נאחזים בתוך קהילתנו" ו"כל האנשים המכעיסים את רצונו... אינם נתונים תחת שבטו". הרב אכן התרצה לשוב אל העיר אך התנה "לבל יכתבו עוד מכתבי עמל לחלל השם בפרהסיא ולבזות התורה וחכמיה"
בדרשותיו של הרב אלעזר פלקלס תלמידו של "הנודע ביהודה" ניתן לראות הקצנה הדרגתית בהתנגדותו לשינויים בחינוך. בדרשה בשנת ה'תקמ"ד הסכים להוספת לימודי שפה וחשבון לאחר שעות לימודי הקודש הקבועות, והתנגד רק לשילוב לימוד הגרמנית בלימודי החומש באמצעות תרגום התורה. בשנת ה'תקמ"ה אסר לחלוטין לימודים שאינם תורניים עד לגיל 40, ובשנת ה'תקנ"ב בהספדו על הרב מליסא, שיבח את מלחמתו של הרב נגד "חדשים מקרוב מבני העברים" ותקף את האומרים שישנה גם "תורת האדם" מלבד תורת ה' "והאריכו בדברים בטלים הבל הבלים". עם זאת לא נמנע מלצטט בספריו את דברי וייזל "המהולל והנודע לרבים".
בניגוד לתגובות הביקורתיות ממזרח אירופה, ביהדות איטליה ובעיקר בקהילת יהודי טריאסטה מצא וייזל תומכים רבים בשיטתו. אליהו מורפורגו (צר') רבה של גרדיסקה (אנ') הסמוכה לטריאסטה, החליט לפעול לטובת וייזל "כאשר עשה רד"ק לזכות את הרמב"ם". הוא שלח מכתבים לכמה מרבני הקהילות באיטליה וביקש מהם לחוות דעה על שתי האגרות של וייזל. בתוך מספר חודשים התקבלו חמישה פסקים משבעה רבנים שתמכו, בכפוף להסתייגויות מסוימות, בשיטת החינוך שהציע וייזל. התומכים היו: רבה של טריאסטה יצחק פורמיגיני, רבה של פירארה שמואל ידידיה נורצי, רבה של אנקונה חיים אברהם ישראל, רבה של יהדות רג'ו אמיליה ישראל בנימין באסאן, ושלושת ראשי הישיבה הכללית בוונציה: אברהם חיים קרקוביה, אברהם רפאל פאציפיקו ושמחה קאלימאני שאף חיבר שיר מיוחד לכבוד וייזל והאיגרת. באייר ה'תקמ"ד הוציא וייזל אגרת שלישית בשם "עין משפט" ובה פרסם את חמשת הפסקים עם הערות והקדמה. גם לאחר שהושגו חמשת הפסקים ניסה מורפורגו להשיג תמיכה נוספת בוייזל מהרב חיים יעקב דנון מקושטא ומהרב אברהם יצחק קסטיליו (אנ') מליבורנו. הרב ישמעאל הכהן ממודנה כתב גם הוא פסק מפורט על פולמוס וייזל. לדבריו, לפני שראה את האיגרת השנייה "גמרתי בדעתי דיפה ערערו הגאונים רבני פולין על דבריו" אך משראה את האיגרת "רב טוב לבית ישראל" שבה הבהיר וייזל את דבריו "ששתי כעל כל הון" ו"ברכתי ברכת הנהנים". על אף שהסכים עקרונית עם שיטתו של וייזל הוא קבע ש"הסדר שכתב מעלת החכם הנ"ל" אינו שווה לכל נפש ועל כן הכריע שלא לשנות משיטת החינוך הנהוגה באיטליה.
הפולמוס על החינוך היהודי העסיק גם את האליטה הנוצרית באירופה. המו"ל הגרמני פרידריך ניקולאי (אנ') סיקר את "דברי שלום ואמת" במגזין Allgemeine deutsche Bibliothek (גר'), בסוף מרץ 1782, שר החינוך הפרוסי קרל פון זדליץ (אנ'), פנה לדניאל איציג בבקשה שיעדכן אותו על ההתפתחויות בפרשה, ובתחילת יוני הוציא השר חוזר רשמי לראשי קהילת יהודי ברלין וביקש לברר האם נכונות השמועות על רדיפת וייזל ולכבד את "האיש שחפצו להרבות הדעת". הפובליציסט אדולף וינקופ (גר') מארפורט דיווח לקוראיו על המאבק בין "הפולנים הקנאים" ל"גרמנים הנאורים". הדי הפולמוס הגיעו גם לקהילות היהודיות בלונדון ובאמסטרדם.
בחודש סיוון ה'תקמ"ה פרסם וייזל איגרת רביעית בשם "רחובות". באיגרת שכללה 20 פרקים ציטט באריכות את "הרב הדורש" מליסא והציג תשובות לטענותיו. בסוף דבריו הביע את אכזבתו מכך שבתי הספר החדשים שקמו בהוראת הקיסר שימשו ללימודי חול בלבד ואילו לימודי התורה נשארו במתכונת הישנה והמשובשת לדעתו. הוא החליט לפרוש מהעיסוק בפולמוס וסיים בנימה פסימית ”תחת חיטה יצא חוח ותחת שעורה באשה תמו דברי נפתלי”. לדברי קלמן שולמן, לעת זקנתו נוכח וייזל בצדקת הרבנים שהתנגדו לו.
גם שנים לאחר מכן הדי הפולמוס לא שככו לגמרי. ב-1788 פרסם הרץ הומברג קריאה לתיקון החינוך היהודי בגליציה בשם "אגרת אל רועי שה פזורה ישראל". ב-1794 פורסמה בברלין הסאטירה "כתב יושר" שנכתבה על ידי שאול ברלין בימי הפולמוס כעשור לפני כן. ברלין, בנו של הרב צבי הירש לוין, מצדיק בחיבור את וייזל בטענה שהאיגרת "דברי שלום ואמת" מכילה סודות עמוקים בקבלה ואין לפרשה כפשוטה. בדרשתו של החתם סופר משנת ה'תקע"א עלו שוב טענות פולמוסיות נגד שיטת וייזל. בקונטרס האנטי משכילי "קנאת ה' צבאות" שנדפס בשנת ה'תרי"ב ומיוחס לנתן מנמירוב הוצג וייזל כאחד מ"ראשי התנין" ש"התחילו לעשות בית חינוך נערים לחנכם בכפירות גמורות... ללמדם לשונות העמים ולשון עבר ולהרבות בחכמת הדקדוק".