stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלפלדן

| --- | --- |
סמל זלפלדןסמל זלפלדן

אגן זלפלדן
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  זלצבורג (מדינה) זלצבורג
 מחוז:  צל אם זה
 ראש העיר:  אריך רורמוזר
 שפה רשמית:  גרמנית
 שטח:  118.35 קמ"ר
 גובה:  748 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  16,700 (1 בינואר 2018)
  ‑ צפיפות:  140 נפש לקמ"ר (2017)
 קואורדינטות:  47°25′37″N 12°50′54″E﻿ / ﻿47.426944444444°N 12.848333333333°E﻿ / 47.426944444444; 12.848333333333 
 אזור זמן:  UTC+1
 www.saalfelden.at
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהזלפלדן(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.זלפלדן(למפת מדינת זלצבורג רגילה) זלצבורג האליין סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולזלפלדן(למפת מדינת זלצבורג מוגדלת) זלצבורג האליין סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולזלפלדן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זלפלדן אם שטיינרנן מיר (בגרמנית: Saalfelden am Steinernen Meer) היא עיר במחוז צל אם זה שבמדינת זלצבורג. זהו היישוב הגדול ביותר באוכלוסייתו במחוז והשלישי בגודלו במדינת זלצבורג לאחר הערים זלצבורג והאליין.
גאוגרפיה

אף על פי שזלפלדן הייתה תמיד העיירה המאוכלסת ביותר במחוז, בירת המחוז הייתה תמיד העיירה הסמוכה זל אם סי.
העיירה שוכנת בגובה של 744 מטרים מעל פני הים ושטחה המוניציפלי משתרע על פני 118 קמ"ר. חלקה העיקרי של העיירה נוצר על ידי אגן זלפלדן (Saalfeldner Becken) השוכן בין הרכסים הבאים של האלפים הגיריים הצפוני:
רמת שטיינרנס מר (Steinernes Meer) הגבוהה, שבה עובר הגבול עם גרמניה, מצפון.
רכס הרי לאוגאנג (Leoganger Steinberge) והרי בייברג (Biberg), ממערב.
מסיב הוכקוניג (Hochkönig) והרי הצפחה של זלצבורג (Salzburger Schieferalpen), ממזרח.
באופן כללי, האגן פתוח מצד דרום, והוא מתחבר לאגן זל (Zeller Becken) שבו זורמים אגם זל ונהר זלצך – ומכאן שמו של האגן השלם, אגן זל–זלפלדן (Zeller-Saalfeldener Becken) לשמו של כל העמק – וממנו מתאפשרת תצפית לכוון רכס הוהה טאורן (Hohe Tauern), במיוחד הפסגות השולטות של קיצשטיינהורן (Kitzsteinhorn) וויסבאכהורן (Wiesbachhorn). שני האגנים מופרדים על ידי קו פרשת המים התחתון שכמעט ובלתי נראה. זהו אחד האגנים הפנימיים הגדולים ביותר באזור הרי האלפים.
הנהר הראשי הזורם באגן הוא נהר זאלך (Saalach). הוא זורם דרך עמק גלם (Glemmtal), נשפך אל האגן הדרומי של זלפלדן ועובר דרך העיירה מדרום לצפון. יובלו הימני של נהר זאלך זורם דרך פרבר של זלפלדן ממזרח למערב דרך נקיק אורסלאו. היובל השמאלי, לאגנגר אכה (Leoganger Ache), נשפך אל הזאלך ממערב. בנוסף, קיימים כמה יובלים קטנים יותר. במרכז האגן מתנשאת "גבעת הפרה" (Kühbühel) בגובה של 100 מטרים מעל פני השטח.
האגם היחיד באגן המורחב הוא אגם ריצן (Ritzensee) שהוא אגם מעשה ידי אדם, המשמש למטרות בילוי ופנאי. אגמים מלאכותיים נוספים נחפרו בעיקר למטרות דיג ותיירות.
היסטוריה

באגן זלפלדן נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית. התיישבות רצופה מתועדת מאז תקופת הברזל, כאשר שבטים קלטים עברו לאזור. החל מהמאה ה-7 הגיעו מצפון תושבים בווארים. כמאה שנה לאחר מכן נזכרות לראשונה האחוזות של זלווט (Salvet) על נהר הזאלך ברשומות הבישופים של זלצבורג. כאשר האזור הפך לחלק משטחי האימפריה הקרולינגית, התאגדו שטחיו למחוז פינצגאו.
בשנת 1000 לערך נרכשו אחוזות זלפלדן על ידי הארכיבישוף הרטוויג מזלצבורג ובראשית המאה ה-13 היה כל אזור פינצגאו לחלק מאדמות הבישוף נסיך. זלפלדן מוזכרת לראשונה כעיירת שוק באמצע המאה ה-14. היא נותרה חלק אדמות הנסיך ארכיבישוף של זלצבורג עד לחילונה ב-1803.
יחד עם כל אזור זלצבורג, עברה זלפלדן לשליטתה של האימפריה האוסטרית ב-1816 ובשנת 2000 היא קיבלה מעמד של עיירה.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה בעיירה מחנה עקורים ליהודים ששרדו את השואה, ועשו את דרכם ברגל דרך הרי האלפים למערב ולארץ ישראל. לזכר המסע המפרך מתקיים בכל שנה מסע ביוזמת Alpine Peace Crossing, שמשחזר את הדרך שעשו העקורים.
בקיץ 2019 כחלק מגל החום הקיצוני באירופה נמדדה טמפרטורה של 37 מעלות, הטמפרטורה הגבוהה ביותר בתולדות העיירה מזה 55 שנה.
ספורט ופנאי

הריטנזה (Ritzensee) ויער קולינגוואלד (Kollingwald) הסמוך מהווים את אזורי הבילוי של תושבי העיר זלפלדן (Saalfelden). האגם משמש בקיץ כאגם רחצה, בחורף משמש להחלקה על הקרח. שבילי הליכה ושבילים משמשים בחורף למסלולי סקי וקרוס קאנטרי. בכפר אוטנהופן הצמוד יש כמה מגלשות סקי, כולל אלה של אצטדיון פליקס גוטוואלד ומרכז לקפיצה נורדית משולבת. זלפלדן זכתה לתהילה בספורט לאנגלוף וביאתלון בזכות הספורטאים המובילים שלה פליקס גוטוואלד, סיימון אדר, ג'וליאן אברהרד וטוביאס אברהרד.
מאז 2006 מתקיימת מדי שנה בחודש אוגוסט תחרות טריאתלון בין-לאומית, המכונה "Tri Motion".
משנת 2007 פועל מועדון כדורגל מקומי בשם פינצגאו זלפלדן (Fußballclub Pinzgau Saalfelden) המתמודד בליגת הכדורגל של זלצבורג, הרביעית בחשיבותה באוסטריה ומארח בזלפלדן ארנה המשמש גם כמתקן האימונים של הקבוצה (www.SaalfeldenArena.at).
הערות שוליים

↑  דף הבית של Alpine Peace Crossing
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562774005171  GND: 4051088-8  LCCN: n89146570  MusicBrainz: 7e2e97d3-7579-4b4f-a24e-4f8aaf154941  VIAF: 150217916   WorldCat (עם VIAF): 150217916 
ציון דרך בקרימל (Krimml) ליד זלפלדן, ועליו שרטוט המסע שעשו העקורים
יעקב ביננסון

יעקב ביננסון (נולד ב-1974) הוא שחיין ומאמן נבחרת השחיה הפאראלימפית של ישראל ואחד מחתני פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט ומכון וינגייט בקטגוריית מאמני השנה לשנת 2022.
קורות חייו

ביננסון נולד באורנבורג שברוסיה בשנת 1974. הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני מרוסיה. הוא עלה לארץ לפני שנת 2000 עם אשתו ובנו התינוק איליה.
עם עלייתו מצא עבודה באיל"ן חיפה כמאמן מציל. שם נתקל לראשונה בספורטאים פאראלימפיים. הספורטאית הראשונה שאימן, בשיתוף פעולה עם אביה פיטר, הייתה ענבל פיזרו. לאחר מכן החל לאתר ספורטאים פאראלימפיים נוספים באופן יזום. כל ילד וילדה שמגיעים לאיל"ן חיפה זוכים למספר שיעורי שחיה אצלו.
לדבריו של רון בולוטין, המאמן המקצועי של הוועד הפאראלימפי, ביננסון הוא מאמן טוטאלי, המעורב בכל היבטי חייהם של הספורטאים אותם הוא מאמן. הוא משיג תוצאות מצוינות עם מאתר התחלתי מצומצם מאד של שחיינים.
שחיינים פאראלימפיים זוכי מדליות שאימן

ענבל פיזרו (ארבע כסף וחמש ארד)
עמי דדאון (ארבע זהב, שתי כסף ואחת ארד)
מארק מליאר (שתי זהב ושתי ארד)
אריאל מליאר
איאד שלבי (שתי זהב)
אראל הלוי
בשאר חלבי
יוליה גורדיצ'וק
הוקרה

ביננסון זכה בפרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט ומכון וינגייט בקטגוריית מאמני השנה לשנת 2022. בנימוקי הוועדה נרשם כי הוא זכה בו בשל “היותו מאמן פורץ דרך אשר גידל דורות רבים של מדליסטים פראלימפיים, אלופי עולם ושיאנים במשחקים הפראלימפיים”.
“יעקב פרץ דרך באימון ושילוב ספורטאים עם מוגבלות ומגוון לקויות באמצעות השחייה” נכתב בהודעת הפרס. “חניכיו זכו להישגים יוצאי דופן, כאשר בין היתר ראוי לציין את שמונה המדליות הפראלימפיות מהאולימפיאדה האחרונה בטוקיו – מדליות אשר הסבו גאווה גדולה לאזרחי מדינת ישראל”.
הערות שוליים

↑  אביחי חיים, "שיקם וגידל אלופים": פרס מפעל חיים בספורט ליעקב ביננסון, באתר שווים, ‏2022-03-27
1 2  לי נוף גזית, טוקיו, ‏הדרך לענף וזיהוי כוכבים: ביננסון קבלן ההצלחה, באתר ONE‏, 30 באוגוסט 2021
ציזיא חנה מזל

| --- | --- |

קברה של ציזיא חנה מזל בטבריה
 בן או בת זוג:  ישראל אברהם מצ'רני-אוסטראה 
 פטירה:  כ"ד בטבת תקצ"ז
 אב:  זאב וולף מצ'רני-אוסטראה 
 
הרבנית ציזיא חנה מזל (נפטרה בכ"ד בטבת ה'תקצ"ז, 1837) הייתה בתו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, ואשת רבי ישראל אברהם מזל מצ'רני-אוסטראה. היא מילאה את מקום בעלה באדמו"רות.
תולדות חייה

נולדה לרבי זאב וולף בעיר צ'רני-אוסטראה. אביה שימש כאדמו"ר ורב העיר. נישאה לרבי ישראל אברהם מזל, בן רבי משולם זושא מאניפולי. לאחר נסיעת אביה לארץ ישראל בשנת תק"נ, מילא בעלה את מקום חמיו באדמו"רות וברבנות העיר.
לאחר פטירת בעלה בכ"א בטבת תקע"ד מילאה את מקומו באדמו"רות. בהקדמת הספר מנורת זהב, שיצא בוורשה תרס"ב, מסופר כי כאשר ביקר בעיר רבי מרדכי מטשרנוביל הוא השתתף בסעודה שלישית שערכה.
בשנת תקצ"א עלתה לארץ ישראל והתיישבה בעיר טבריה. בכ"ד בטבת תקצ"ז נהרגה ברעידת אדמה שפקדה את העיר. נטמנה במקום קבורת האדמו"רים בחלקת תלמידי המגיד ממזריטש שבבית הקברות היהודי העתיק בטבריה, בסמוך לקבר אביה.
השאירה ארבעה בנים ובת. בנה רבי פנחס, חתן רבי משה מסלאוויטא, נותר באוקראינה לאחר עליית אמו ומילא את מקום אביו ברבנות. חתנה היה רבי דוד טברסקי מטאלנא.
צאצאה, הרב ישראל אברהם מזל, איתר את מקום קברה כשעלה לישראל בראשית שנות השבעים. ב-2019 הקים מכון אהלי צדיקים מצבה מחודשת על קברה, לצד המצבה העתיקה.
לקריאה נוספת

הקדמת הספר "מנורת זהב", עמודים י-יד
קורות חייה וסיפורים על ציזיא חנה באתר 'זושא - מגלים את הסיפור החסידי'
זאב קיציס, ‏האדמו"רית שנשכחה: בעקבות המנהיגה הרוחנית שנסחפה בשיטפון, בעיתון מקור ראשון, 22 בינואר 2020
זאב קיציס, המורים הגדולים של החסידות, ידיעות ספרים 2023, עמ' 388–390.
הערות שוליים

↑  זאת בשל היותם מחותנים באותה תקופה, כאשר בתה יענטא דבורה הייתה מאורסת לבנו רבי דוד
ציר עצמות

הכנת ציר עצמות בסיר על כיריים
קערה עם ציר עצמות
ציר עצמות הוא ציר המשמש לבישול מאכלים, בעיקר מרקים, תבשילים ורטבים. ציר העצמות מופק על ידי הרתחה של עצמות בעלי חיים ורקמות חיבור לאורך זמן, על מנת לחלץ את הקולגן, הג'לטין, המינרלים, וחומרים מזינים אחרים מהעצמות.
ציר העצמות הוא מרכיב נפוץ בתזונה הקטוגנית והתזונה הפלאוליתית.
הכנה ומצרכים

בדרך כלל השלב הראשון בהכנת הציר הוא אפייה למשך זמן קצר (כחצי שעה) של העצמות בחום גבוה מאוד - 230 מעלות צלזיוס ומעלה, על מנת להפעיל את תגובת מייאר ולשפר בכך את טעם הציר.
בשלב הבא, מורתחות העצמות במים, לעיתים כאשר חלקי בשר עדיין מחוברים אליהם. לציר מוספים חומרי טעם כירקות (בעיקר בצל, סלרי וגזר), עשבי תיבול (פטרוזיליה) ותבלינים אחרים (מלח, פלפל שחור, פלפל אנגלי, עלי דפנה). ההרתחה נעשית בחום קרוב ככל האפשר ל-100 מעלות צלזיוס, ונמשכת בין 12 ל-72 שעות. ישנם שני סוגים של ציר עצמות: בהיר (מכונה גם ציר עגל) שזמן בישולו עד 24 שעות, וכהה. לציר הבהיר גוון ענבר, ולציר הכהה צבע חום עמוק.
גישה שונה להכנת ציר עצמות עושה שימוש בסיר לחץ, המקצר את זמן הבישול בכשני שלישים.
המרכיבים העיקריים להכנת ציר עצמות הם:
עצמות - בעיקר נעשה שימוש בעצמות בקר וחזיר, בעיקר מפרקים כברך וכתף ("עצמות סוכר") העשירים בסחוס וברקמות חיבור אשר מסייעים לגרום לכך שלציר יהיה טעם עשיר, אם כי גם שימוש בעצמות מח מקובל.
בשר - לרוב מדובר בבשר אשר עדיין מחובר לעצמות.
הערות שוליים

↑  ילנה ויינברג, ציר עצמות - איך מכינים אותו ולמה כדאי גם לכם לשתות אותו בקביעות, באתר Xnet‏, 19 בדצמבר 2018
↑  Here’s how drinking bone broth benefits your health, Science, ‏2025-01-27 (באנגלית)
יעקב מנדלבוים

ערך זה עוסק ברב יעקב מנדלבוים. אם התכוונתם לאיש התקשורת קובי מידן, ראו .
אין תמונה חופשית
הרב יעקב מנדלבוים (או מנדלבאום; כונה: ר' יעקב אזולאי, וכן ר' יענק'ל שוחט; כסלו תר"כ, 1859 – י"ז בשבט תר"צ, פברואר 1930) היה ראש השוחטים בירושלים, מעסקני הציבור בעיר, ממייסדי אגודת נחלת ישראל - רמה ושכונת בית וגן.
תולדותיו

נולד בטורוב, פלך מינסק שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי), לרב ברוך מנדלבוים וללאה לבית טייטלבוים. בשנת תרל"ד (1874), בהיותו בן ארבע עשרה, עלה עם הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בירושלים. למד בישיבות ירושלים, ונודע בכינוי "העילוי מטורוב".
בשנת תרל"ח (1878) נישא לפייגה, בת הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי, מצאצאי החיד"א. היה מראשוני מאה שערים, ויזם את הקמת בית כנסת החסידי "בית ברוך", שהיה בית הכנסת הראשון לעדת החסידים מחוץ לחומת העיר העתיקה.
בשנת תרמ"ו (1886) התמנה לרב בטולה שברוסיה, אך כעבור זמן קצר שב ארצה. באותה שנה היה ממייסדי אגודת "נחלת ישראל – רמה", שפעלה להקמת יישוב יהודי ליד נבי סמואל. בשנת תרמ"ז (1887) היה ממייסדי ועד השחיטה הראשון לעדת האשכנזים בירושלים, ומאז שימש ראש השוחטים בירושלים עד סוף ימיו.
היה מעסקני הציבור בירושלים. בשנת תרס"ח (1908) יצא לאיסטנבול כציר מטעם יהודי ארץ ישראל בבחירת החכם באשי. ייסד "חברת ביקור חולים" בשכונת מאה שערים, כמו כן ייסד "חברת משמרת שבת" בירושלים ועמד בראשה עד סוף ימיו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם אחיו, שמחה מנדלבוים, בוועד העזרה ליהודי ירושלים שעסק בחלוקת מזון וכסף לנצרכים.
בשנות ה-20 השתתף ביסוד שכונת בית וגן בירושלים, וכיהן כראש ועד השכונה עד סוף ימיו. נפטר בי"ז בשבט תר"צ, ובהלוויתו הספידוהו הרב קוק, הרב יוסף גרשון הורוביץ וכן נכדו יהודה זרחיה סגל, שהיה אז כבן שמונה.  נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. כשלושה חודשים לאחר פטירתו נפטר אחיו שמחה מנדלבוים.
בניו נשאו את שם משפחת אשתו – אזולאי. בנו אברהם אזולאי היה מעסקני הציבור הדתי בתל אביב, ממייסדי שכונותיה וחבר מועצת העיר. חתנו הוא הרב שפטיה הלוי סג"ל, מרבני נווה שלום.
נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורגל

נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של בוסניה והרצגובינה. אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון בילינו פולה שבזניצה.
מדינת בוסניה והרצגובינה הייתה ברוב המאה ה-20 חלק מהפדרציה היוגוסלבית, שהייתה מיוצגת על ידי נבחרת יוגוסלביה, אך בעקבות פירוק יוגוסלביה בתחילת שנות ה-90 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, דבר שהוביל לאחר מכן להקמת נבחרת בוסניה והרצגובינה.
הדירוג הנוכחי של נבחרת בוסניה והרצגובינה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-74 בעולם, נכון ל-19 בדצמבר 2024; הניקוד הוא 1,326.69 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 13 נמדד לראשונה באוגוסט 2013, והדירוג הנמוך ביותר 173 נמדד לראשונה בספטמבר 1996.
נבחרת בוסניה והרצגובינה שיחקה את משחקה הרשמי הראשון ב-30 בנובמבר 1995 נגד אלבניה. במשחק נוצחה בוסניה והרצגובינה בתוצאה 2:0.
נבחרת בוסניה והרצגובינה העפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר גביע העולם בכדורגל שנערך בברזיל בשנת 2014. הבוסנים לא עברו את שלב הבתים לאחר שהפסידו לארגנטינה וניגריה וניצחו את איראן.
תארים > כל גביעי העולם

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
1930 עד 1990: הייתה חלק מיוגוסלביה
ארצות הברית 1994: לא הייתה חברה בפיפ"א
צרפת 1998: לא העפילה
קוריאה הדרומית יפן 2002: לא העפילה
גרמניה 2006: לא העפילה
דרום אפריקה 2010: לא העפילה
| ברזיל 2014 | סיבוב ראשון | 3 | 1 | 0 | 2 | 4 | 4 |
רוסיה 2018: לא העפילה
קטר (מדינה) 2022: לא העפילה
ארצות הברית מקסיקו קנדה 2026: 
| סה"כ | 1/7 | 3 | 1 | 0 | 2 | 4 | 4 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
תארים > כל אליפויות אירופה

1960 עד 1992 – לא נרשמה, הייתה חלק מיוגוסלביה
1996 עד 2024 – לא העפילה
ליגת האומות של אופ"א

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל 2018–2019 | ב | עלתה לדרג א | 4 | 3 | 1 | 0 | 5 | 1 |
| איטליה 2020–2021 | א | ירדה לדרג ב | 6 | 0 | 2 | 4 | 3 | 11 |
| הולנד 2022–2023 | ב | עלתה לדרג א | 6 | 3 | 2 | 1 | 8 | 8 |
| 2024–2025 | א | ירדה לדרג ב | 6 | 0 | 2 | 4 | 4 | 17 |
| 2026-2027 | ב |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 22 | 6 | 7 | 9 | 20 | 37 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
סגל הנבחרת

סגל הנבחרת לקראת המשחקים נגד פינלנד וצרפת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 שיערכו במרץ 2021, ומשחק ידידות נגד קוסטה ריקה.
הנתונים מעודכנים ל-29 במרץ 2021
| עמדה | עמדה | שם | תאריך לידה | הופעות | שערים | מועדון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | שוער | איברהים שאחיץ' | 2 בספטמבר 1988 | 33 | 0 | טורקיה קוניאספור |
|  | שוער | קינן פיריץ' | 7 ביולי 1994 | 5 | 0 | סלובניה מריבור |
|  | שוער | ניקולה וסילי | 2 בדצמבר 1995 | 1 | 0 | אוקראינה זוריה לוהנסק |

|  | הגנה | סיאד קולאשינאץ | 30 ביוני 1993 | 37 | 0 | גרמניה שאלקה 04 |
|  | הגנה | דארקו טודורוביץ' | 5 במאי 1997 | 14 | 0 | קרואטיה היידוק ספליט |
|  | הגנה | אלדר סיוויץ' | 28 במאי 1996 | 12 | 1 | הונגריה פרנצווארוש |
|  | הגנה | סינישה סאניצ'נין | 24 באפריל 1995 | 9 | 0 | סרביה וויבודינה נובי סאד |
|  | הגנה | דניס הדז'יקאדוניץ' | 9 ביולי 1998 | 6 | 0 | רוסיה רוסטוב |
|  | הגנה | ברנימיר צ'יפטיץ' | 24 במאי 1995 | 4 | 0 | קרואטיה לוקומוטיבה זאגרב |
|  | הגנה | מרקו מיהויביץ' | 21 באפריל 1996 | 4 | 0 | טורקיה גוזטפה |
|  | הגנה | אנל אחמדודז'יץ' | 26 במרץ 1999 | 3 | 0 | שוודיה מאלמה |
|  | הגנה | סלמיר פדרו | 3 במרץ 1998 | 1 | 0 | בוסניה והרצגובינה סרייבו |

|  | קשר | מיראלם פיאניץ' | 3 באפריל 1990 | 99 | 16 | ספרד ברצלונה |
|  | קשר | גוג'קו קימירו | 19 בדצמבר 1992 | 30 | 0 | בלגיה סטנדרד לייז' |
|  | קשר | האריס דול'ביץ' | 16 בנובמבר 1993 | 25 | 1 | צרפת נים |
|  | קשר | עאמר גוג'אק | 13 בפברואר 1997 | 20 | 4 | איטליה טורינו |
|  | קשר | ראדה קרוניץ' | 7 באוקטובר 1993 | 19 | 2 | איטליה מילאן |
|  | קשר | מירוסלב סטבנוביץ' | 20 ביולי 1990 | 14 | 2 | שווייץ סרבט ז'נבה |
|  | קשר | סטג'פן לונצ'אר | 10 בנובמבר 1996 | 9 | 0 | קרואטיה רייקה |
|  | קשר | אמיר הדז'יהמטוביץ' | 8 במרץ 1997 | 6 | 0 | טורקיה קוניאספור |
|  | קשר | עמר רחמנוביץ' | 13 במאי 1994 | 4 | 0 | טורקיה קוניאספור |
|  | קשר | לוקה מנאלו | 22 ביולי 1996 | 1 | 0 | בוסניה והרצגובינה סרייבו |

|  | חלוץ | אדין דז'קו (קפטן) | 17 במרץ 1986 | 113 | 59 | איטליה אינטר מילאנו |
|  | חלוץ | סמיל פרבלג'ק | 10 במאי 1995 | 6 | 1 | בלגיה אויפן |
|  | חלוץ | אוברן קוויג'אנוביץ' | 30 בספטמבר 1994 | 1 | 0 | בוסניה והרצגובינה ולז' מוסטר |
שיאי שחקנים

נכון ל-19 בנובמבר 2024.
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אדין דז'קו | 2007–הווה | 139 | 67 |
| 2 | מיראלם פיאניץ' | 2008–הווה | 115 | 17 |
| 3 | אמיר ספאהיץ' | 2003–2018 | 94 | 6 |
| 4 | זואזדאן מיסימוביץ' | 2004–2018 | 84 | 26 |
| 5 | ודאד איבישביץ' | 2007–2018 | 83 | 28 |
| 6 | אסמיר בגוביץ' | 2009–2020 | 63 | 0 |
| 7 | האריס מדוניאנין | 2008–2018 | 60 | 9 |
| 7 | סיאד קולאשינאץ | 2013–הווה | 60 | 0 |
| 9 | סנאד לוליץ' | 2007–2017 | 57 | 4 |
| 10 | אדין ויצ'ה | 2010–2020 | 55 | 10 |
| 10 | איברהים סהיץ' | 2010–הווה | 55 | 0 |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | שערים | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אדין דז'קו | 2007–הווה | 67 | 139 | 0.48 |
| 2 | ודאד איבישביץ' | 2007–2018 | 28 | 83 | 0.34 |
| 3 | זואזדאן מיסימוביץ' | 2004–2018 | 26 | 84 | 0.31 |
| 4 | אלוויר בוליץ' | 1996–2006 | 22 | 51 | 0.43 |
| 5 | מיראלם פיאניץ' | 2008–הווה | 17 | 115 | 0.15 |
| 5 | סרגיי ברברז | 1998–2006 | 17 | 47 | 0.36 |
| 7 | אלוויר באליץ' | 1996–2005 | 15 | 39 | 0.38 |
| 8 | זלטאן מוסלימוביץ' | 2006–2011 | 11 | 30 | 0.37 |
| 9 | אדין וישצ'ה | 2010–2020 | 10 | 55 | 0.18 |
| 10 | האריס מדוניאנין | 2009–2018 | 9 | 60 | 0.15 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל ממאי 1996 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרת זו
אדין דז'קו שיאן ההופעות (139) ומלך השערים (67) בנבחרת בוסניה הרצגובינה בכל הזמנים.
מחנה הריכוז ולדורף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 מחוז:  Mörfelden-Walldorf 
 נתונים
 קואורדינטות:  50°01′08″N 8°35′00″E﻿ / ﻿50.0188°N 8.58347°E﻿ / 50.0188; 8.58347
 
מחנה המשנה ולדורף (KZ Walldorf) היה מחנה משנה של מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף (Natzweiler-Struthof) ופעל בין התאריכים 22 באוגוסט ל-24 בנובמבר 1944, סמוך לכפר ולדורף במדינת הסן שבגרמניה. המחנה הוקם לאחר גירוש גירוש יהודי הונגריה, כחלק מתוכנית ההשמדה באמצעות עבודת כפייה של הנאצים. כ-1,700 אסירות יהודיות נשלחו לעבוד בבניית מסלול ההמראה המרוצף הראשון של נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט.
רקע היסטורי

מחנה צריפים של שירות העבודה של הרייך (Reichsarbeitsdienst) הוקם ביער צפונית לוולדורף במהלך בניית קטע כביש ה"רייכסאוטובאן" (Reichsautobahn) מפרנקפורט לדרמשטאדט, שנפתח בשנת 1935 (כיום הכביש המהיר הפדרלי 5 – Bundesautobahn 5). בשנת 1943 שימש המקום כמחנה עבודה כפויה של בית הכלא רודגאו-דיבורג (Rodgau-Dieburg).
לאחר מלחמת העולם השנייה, מסלול ההמראה הושלם תחת כוחות הכיבוש האמריקניים ומשמש עד היום. המחנה לשעבר, שנשכח או הודחק, פוצץ, והשטח יוער מחדש ביער. בשנות ה-70 התגלה מחדש המחנה, ובשנת 1980 הונצח לראשונה באבן זיכרון. משנת 1996 החלה חקירה פעילה והנצחה מתמשכת של ההיסטוריה של מחנה המשנה. בשנת 2000, בנוכחות 19 ניצולות, נחנך שביל זיכרון ביער. לאורך השביל הוצבו לוחות זיכרון המתארים את סיפור המחנה וגורלן האישי של האסירות. בנוסף, נחפר מרתף שנמצא מתחת לצריף המטבח, שבו הוכו אסירות למוות.
בשנת 2004 הוקמה קרן על שמה של מרגיט הורוואת' – אחת הניצולות מהמחנה. בנה של הורוואת' תרם לקרן את כספי "הפיצויים" שקיבלה, שהפכו ללב הסמלי של הקרן. ההיסטוריה של מחנה המשנה ולדורף וסיפורו מתועדים גם בסרט התיעודי "מסלול ההמראה" מאת מאלטה ראוך, אווה וברנהרד פוזן טירקה (2003).
הערות שוליים

↑  Movie Rollbahn, gg-online
↑  Movie Rollbahn, Basis-Film Verleih GmbH, Berlin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572108805171  GND: 4639216-6  LCCN: no2003011267  VIAF: 127010586   WorldCat (עם VIAF): 127010586 
מרתף לשעבר של צריף המטבח
מרתף לשעבר של צריף המטבח
מקדונל דאגלס DC-10

DC-10-30
DC-10-40 בשירות ג'פאן איירליינס
חיל האוויר האמריקאי משתמש במטוס מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר לתדלוק
מטוס DC-10 שהוסב למטוס כיבוי
מקדונל דאגלס DC-10 הוא מטוס נוסעים רחב גוף בעל שלושה מנועים מתוצרת חברת מקדונל דאגלס.
מנוע אחד ממוקם במייצב הכיוון ושני מנועים בכנפיים (אחד בכל כנף). המטוס היה דור ההמשך של מטוס ה-DC-8, והתחרה במטוסים כמו לוקהיד L-1011, איירבוס A300 ובואינג 747. יצורו של מטוס זה הופסק בשנת 1989.
היסטוריה

תכנון המטוס החל בשנת 1967. היה זה המטוס הראשון שפותח על ידי חברת מקדונל דאגלס מאז שמוזגו שתי החברות מקדונל איירקראפט קורפוריישן ודאגלס איירקראפט קומפני לחברה אחת.
המטוס נבנה על פי מפרט של אמריקן איירליינס כך שיהיה קטן מהבואינג 747 אך יוכל להגיע לאותם מרחקים ולהמריא ולנחות במסלולי המראה קצרים יותר. זהו מטוס בעל כשלים מבניים שגרמו להרג עשרות אנשים.
טיסת הבכורה של ה-DC-10 הייתה ב-29 באוגוסט 1970. הוא נכנס לשירות לראשונה באמריקן איירליינס ב-5 באוגוסט 1971 בטיסה בין לוס אנג'לס לשיקגו.
הלקוחות העיקריים של המטוס בתחילת פעילותו היו שתי חברות אמריקאיות גדולות: אמריקן איירליינס ויונייטד איירליינס.
מטוסי DC-10 מהגרסה הראשונה יכלו לטוס 6,112 קילומטרים. המטוסים בגרסה ה-30 יכלו לטוס למרחק של 10,010 קילומטרים, והמטוסים מגרסה ה-40 יכלו להגיע למרחק של 9,260 קילומטרים.
גרסאות 10 ו-30 השתמשו במנועים של ג'נרל אלקטריק, אולם גרסה 40 השתמשה במנועים של חברת פראט & וויטני.
ההבדל הגדול ביותר הנראה לעין בין גרסאות המטוסים הוא כני הנחיתה. בגרסה 10 של מטוסי DC-10 ישנם 3 כני נחיתה (אחד מלפנים ושניים מאחור). בגרסאות 30 ו-40 יש ארבעה כני נחיתה שנועדו לפצות על המשקל הרב של המטוס על מנת שלא יצא מכלל שליטה וכן כדי למנוע פיצוץ הגלגלים בעקבות לחץ עליהם.
מטוסי DC-10 תוכננו כך שדלתות המטען נפתחות כלפי חוץ, בשונה ממטוסים אחרים בהם דלתות המטען נפתחות כלפי פנים. כך יכלו להשתמש בדלתות גדולות יותר המאפשרות להכניס מטען גדול יותר למטוס.
לדלתות היה מנגנון נעילה חזק מאוד על מנת למנוע מכוח חיצוני הנגרם על ידי לחצים מסביב לגוף המטוס לפתוח אותן.
בעקבות התרסקות מטוס DC-10 של חברת טורקיש איירליינס בצרפת בשנת 1974, שבה נהרגו כל 347 הנוסעים, והתחקיר שקבע כי הגורם להתרסקות הוא התכנון הלקוי של דלתות המטען שנפתחות כלפי חוץ, חויבה חברת מקדונל דאגלס לתקן את הליקוי.
למרות ההתחלה הלא נעימה, מטוסי DC-10 הוכיחו את אמינותם והיו אהובים מאוד על ידי המהנדסים, הטייסים והמכונאים.
במשך שנות ה-70 מטוסי ה-DC-10 היו מעורבים בלא מעט התרסקויות ונמצאו בהם פגמים רבים. בגלל כל אלה דבק למטוס שם לא טוב.
המטוס האחרון יצא מפס היצור בדצמבר 1988 ונרכש על ידי ניגריה איירוייס ב-1989.
גרסאות

DC-10-10 - זו היא הגרסה המקורית שיצורה החל ב-1970. המטוס סופק לחברות תעופה אמריקאיות וכמה חברות מחוץ לארצות הברית. המטוסים צוידו במנועי GE CF6-6 שהיה למנוע האזרחי הראשון שיוצר ממשפחת ה-CF6 (עד אז חברת ג'נרל אלקטריק סיפקה מנועי CF6 רק לחיל האוויר האמריקאי). סך הכול נבנו 122 מטוסים מסוג זה.
DC-10-10-CF - מטוס זה נבנה עבור שתי חברות אמריקאיות בלבד – קונטיננטל איירליינס ויונייטד איירליינס.
DC-10-15 - ידוע גם בשמו DC-10-Sport. נועד לנמלי תעופה הנמצאים באזורים גבוהים ועל כן נרכש על ידי חברות מקסיקניות לרוב, שרבות מעריהן נמצאות בהרים גבוהים. סך הכול נבנו 7 מטוסים מדגם זה.
DC-10-20 - מטוס זה מעולם לא נכנס לשירות בשום חברת תעופה. למטוס מנוע מניפה של פראט & וויטני והוא נועד לטוס למרחקים בין יבשתיים אך כאמור נכשל בפס היצור. עם הזמן אותו מטוס אכן יצא לשוק, אך בשם DC-10-40.
DC-10-30 - הגרסה הנפוצה ביותר של המטוס. המטוס הראשון יצא מפס היצור ב-1972 והאחרון יוצר ב-1988. מטוס זה היה ההצלחה הגדולה של מקדונל דאגלס. חברת ג'נרל אלקטריק סיפקה למטוס את מנועי CF6-50 סילוני מניפה העוצמתיים. עוד סיבה להצלחתו הגדולה הייתה תאי דלק הגדולים שלו שנתנו לו את היכולת לטוס למרחקים גדולים יותר. בסך הכול נמכרו 164 מטוסים כאלה לחברות תעופה ברחבי העולם. דבר ייחודי במטוס שהבדיל אותו ממטוסים אחרים וגם מגרסאות קודמות של DC-10 הוא ארבעה כני נסע על מנת שיישאר בשליטה כאשר הוא נוחת או ממריא בגלל הכובד הגדול של המטוס.
DC-10-30CF - דגם משופר. בסך הכול יוצרו 26 מטוסים כאלה.
DC-10-30ER - דגם יותר רחב של המטוס. יוצר בשנים 1981–1987 ויועד בעיקר לאירופה. מנועי GE CF6-50C2B סופקו למטוס על ידי ג'נרל אלקטריק. המטוס יכול היה לטוס בין סיאטל להונג קונג ללא עצירות לתדלוק בדרך. סך הכול נבנו 6 מטוסים מסוג זה.
DC-10-30F - מטוסים אלה היו מטוסי תובלה ונמכרו לחברת פדקס. סך הכול יוצרו 10 מטוסים כאלה.
DC-10-40 - יוצרו בשנים 1972–1982. זה היה מטוס הנוסעים הראשון המיועד לטוס למרחקים ארוכים. במטוסים הותקנו מנועי Pratt & Whitney JT9D. בעצם מטוס זה הוא DC-10-20 אך שמו שונה בעקבות בקשתה של חברת Northwest Orient Airlines מטעמי שיווק. החברה חשבה שהלקוחות רואים את דגמי 40 יותר מודרניים.
KC-10 אקסטנדר - זאת היא גרסה צבאית למטוסי DC-10-30 שנועדו לתדלוק אווירי. זהו מטוס שיכול להגיע למרחקים הגדולים ביותר מכל מטוס אחר עד היום. צבא ארצות הברית עדיין משתמש במטוסים אלו. סך הכול יוצרו 60 מטוסים כאלו.
KDC-10 - אלו מטוסי DC-10-30-CF שהומרו ממטוס אזרחי למטוס צבאי לחיל האוויר המלכותי של הולנד. סך הכול הומרו 3 מטוסים כאלו.