stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתרופוצנטריות
האנתרופוצנטריות בימי הביניים > ביהדות

ההשקפה האנתרופוצנטרית הייתה אבן יסוד אצל רבים מהפילוסופים היהודיים של ימי הביניים. ר' סעדיה גאון אומר: "כי הכל לא נברא כי אם בשביל האדם..." (אמונות ודעות, ד'). ר' שלמה אבן גבירול : "המלאכים משמשים גם את האדם הצדיק" (ספר תיקון המדות). רבנו בחיי הדיין אומר בספרו "חובות הלבבות" (ב"שער היחוד"): "העולם הזה כבית בנוי והאדם כבעל הבית המשתמש בכל אשר בו". בספר הזוהר (ח"ג, י',ע"א) נאמר (בתרגום לעברית) "כמו שלמעלה יש לכל הרקיעים רקיע עליון ולמעלה ממנו מצוי כסאו של הקדוש ברוך הוא... אף כאן בתבל זו מצוי מלך הכל ומיהו?- האדם". לא כל ההוגים היהודים בימי הביניים היו בדעה זו. המתנגד החריף ביותר לאנתרופוצנטריות היה הרמב"ם. שני טיעונים היו לו לרמב"ם:
הטיעון הנטורליסטי - האדם לא יכול להיות תכלית הבריאה. אפסותו של האדם וקטנות עולמו שבו שולטים המקריות והחלופות לעומת העולם העליון עצום הממדים ובעל החוקיות הנצחית והמתמידה, מונע ממנו להיות תכלית ומרכז.
הטיעון התאוצנטרי - אלוהים אינו יכול לשמש כלי ואמצעי להגשמת תכלית שהיא האדם. אלוהים פועל למען עצמו ולא למען האדם - "כל פעל ה' למענהו" (משלי טז', ד)
בכל זאת הרמב"ם מכיר בייחודיות אחת של האדם והיא הבחירה החופשית המאפשרת לו לשנות את טבעו, בניגוד לשאר היצורים. אי ראית האדם כתכלית הבריאה, הביאה על הרמב"ם ביקורת חריפה מאוד מצד אחד ההוגים הגדולים של הכנסייה הנוצרית, תומאס אקווינס, שראה בכך כפירה גם בכתבי הקודש וגם במחשבה הפילוסופית.
האנתרופוצנטריות בימי הביניים > בנצרות

כבר בימי הביניים המוקדמים התפתחה בנצרות הדעה האנתרופוצנטרית. בהסתמכה על תיאור הבריאה בספר "בראשית", אומרת הכנסייה שאלוהים ברא את האדם בדרך ובצורה אחרת מבריאת שאר העולם ויצוריו. על כן האדם הוא יצור איכותי יותר בעל מקום מיוחד בקרב הבריאה. אוגוסטינוס הקדוש אמר שנשמתו של כל אדם קשורה ישירות לאלוהים בניגוד לשאר הקוסמוס. מכאן שנשמתו של האדם היא נצחית והיא מחוץ לטבע וחוקיו. בשלהי ימי הביניים טען המתמטיקאי ניקולאוס קוזאנוס (תחילת המאה ה-15) שהאדם הוא צלם אלוהים היות שכמו אלוהים, הוא יכול ליצור מתמטיקה. כל אדם הוא צלם אלוהים באופן המיוחד לאותו אדם, אך כל בני האדם יחדיו מהווים את הדמות השלמה של האל.
תקופת הרנסאנס

זו תקופה בה האנתרופוצנטריות לובשת צורה חילונית יותר:
האדם משתחרר במידה רבה מהקהילה (הקהילה הנוצרית, הכנסייה) ומגיע לתודעה עצמית של פרט אינדיבידואלי, בעל ערך
האדם הוא לא רק תכלית הבריאה אלא הוא הופך גם תכלית לעצמו, דהיינו, הכרת ערך האדם כשלעצמו, טובת האדם והפרט, רווחתו, מילוי צרכיו ויצירתו הרוחנית
על כן, תקופה זו מכונה גם תקופת "גילוי העולם וגילוי האדם" (ההיסטוריון ז'ול מישלה - 1798-1874).
תקופת ההשכלה

התפתחות המדע, בייחוד האסטרונומיה הביאה מימי קופרניקוס והלאה להחלשת ההשקפה האנתרופוצנטרית. כדור הארץ, מקום מושבו של האדם, הוא כוכב קטן בין אין-ספור כוכבים והוא כבר לא יכול להחשב למרכז הבריאה. אך לא כולם סברו כך. פסקל מכנה את האדם "צמח חלוש" ואפסי במרחביו הריקים של היקום. אך לאדם יש כושר חשיבה המתגבר על כל המרחקים הללו ועל כן הוא עליון על היקום: "...אף בשעה שהעולם ירוצץ אותו, יהיה האדם נאצל על מה שממית אותו כי הוא יודע שהוא ימות ויודע שכוח העולם חזק מכוחו, ואילו העולם אינו יודע מזה כלום". גם קאנט שב והעמיד את האדם במרכז העולם כי העולם עצמו מעוצב על ידי הקטגוריות, הן כלי התפיסה, של האדם. הוא ראה באדם תכלית לעצמו ולא אמצעי וקבע: "עשה פעולתך כך שהאנושיות, הן שבך והן שבכל אדם אחר, תשמש לך לעולם כתכלית ולעולם לא כאמצעי בלבד".
התקופה המודרנית

בתקופה המודרנית הגיעה ההשקפה האנתרופוצנטרית לשפל מדרגתה. הדרוויניזם הציג את האדם כלא יותר מחוליה נוספת בשרשרת התפתחות החיים, ככל בעל חיים אחר. בספרו מוצא האדם כתב צ'ארלס דרווין, שיכולותיו השכליות של האדם בהשוואה לחיות אחרות אינן נבדלות בסוג, כי אם במידה; במילים אחרות, האדם נמצא על רצף אחד עם בעלי החיים האחרים, ולא כקטגוריה נפרדת. תורתו של זיגמונד פרויד הציגה את האדם לא כיצור תבוני ורציונלי דווקא, אלא כמונע מיצרים טבעיים בסיסיים "נמוכים". התפתחות התורות החברתיות המודרניות של המאה ה-19 הפכו את האדם לבורג בתוך מכונה, גוף ענק שהוא החברה, הלאום או הגזע. הגוף הענק הוא התכלית, ואילו האדם, הבורג הקטן, הוא רק אמצעי לפעולת המכונה הענקית.
האדם כחלק ממארג החיים והטבע

בשונה מהשקפות אנתרופוצנטריות הרואות באדם כעומד מעל הטבע או במרכז הטבע וכגולת הכותרת של הטבע, השקפות חדשות יותר מבקשות לערער על מעמדו המיוחד. גישות אלה, הרווחות בקרב תנועות אקולוגיות "ירוקות" ובקרב התנועה לזכויות בעלי חיים, מתחלקות לשתי קבוצות:
האדם כחלק ממארג החיים והטבע > גישת זכויות בעלי החיים

הראייה האנתרופוצנטרית הרואה באדם נזר הבריאה מציבה את שאר בעלי החיים כנחותים ממנו, ככאלה שייעודם הוא לשמש כלי לסיפוק צרכיו ותאוותיו. השקפה זו מתחשבת באינטרסים של בני אדם בלבד, ואינה מתחשבת באינטרסים של בעלי חיים אחרים. על פי פילוסופית זכויות בעלי החיים, עליה מושתתת התנועה לזכויות בעלי חיים, העובדה שהאדם נבון יותר מבעלי חיים אחרים, אין בה כדי להעניק לו עליונות מעמדית ביחס לשאר עולם החי. תבונה לא צריכה להיות המדד להפעלת יחס מוסרי ולמתן זכויות, כי אם היכולת לחוש ולסבול. כל יצור המסוגל לחוש ולהזדקק, זכאי להגנה על האינטרסים הבסיסיים שלו בדמות זכויות (כמו הזכות לחיים והזכות לשלמות הגוף). לפי תורה זו, האדם מחויב לגלות יחס מוסרי שווה לצורכיהם השונים של כל בעלי החיים. ראייה אנתרופוצנטרית המעדיפה אינטרסים של בני אדם דווקא, רק מתוקף השתייכותם למין בני האדם, נחשבת "סוגנית", כלומר בגדר אפליה שרירותית פסולה בין מין למין.
האדם כחלק ממארג החיים והטבע > האדם כחלק מהטבע

גישה ירוקה רדיקלית שמכונה "אקולוגיה עמוקה" (Deep ecology) מתנגדת למושג "איכות הסביבה" בגלל האנתרופוצנטריות שבו, הרואה באדם מרכז שסביבו קיים הטבע והאדם אמור לדאוג לסביבה זו לשם תועלתו הפרטית ושמירת עצמו מנזק.
על פי גישה זו יש להכיר ב"טבע" כערך עצמאי שהאדם הוא חלק ממנו. לפי המאמינים בגישה זו יש למנוע מהאדם לפגוע בטבע אפילו בדרכים כמו צימצום הילודה בניסיון להקטין את אוכלוסיית האדם בעולם, או בדרכים אלימות ולא חוקיות. יש להעניק לטבע זכויות ועל האדם לכבד זכויות אלו כפי שהוא רוצה שיכבדו את זכויותיו. האדם והטבע הופכים לשווי זכויות. במקום "אמנה חברתית" נוסח רוסו יש לכרות "אמנת טבע". אמנה זו אומרת שהאדם הוא פרט בתוך ממלכת הטבע והוא צריך להתייחס לשאר הפרטים כשווים לו ולא כנחותים.
ראו גם

סוגנות
הומניזם
לקריאה נוספת

יעקב יהושע רוס, ״אנתרופוצנטריות ותיאוצנטריות״. בתוך: ספר ישעיהו ליבוביץ. עמ' 56–65.
ארסן קוטסויב

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1872 Gizel, רוסיה 
 פטירה:  4 בפברואר 1944 (בגיל 72) ולדיקווקז, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 שפות היצירה:  אוסטית 
 תקופת הפעילות:  מ-1900 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד 
 
ארסן קוֹטְסוֹיֶב (באוסטית: Коцойты Арсен;‏ 15 בינואר 1872 – 4 בפברואר 1944) היה מחלוצי הספרות האוסטית והשפיע רבות על התהוות השפה האוסטית וסגנונה. קוטסויב היה בין העיתונאים האוסטים הנודעים ביותר, וכתב בכל כתבי־העת הראשונים באוסטית.
על שמו של קוטסויב קרויים רחובות בערים ולדיקווקז ובסלאן ויצירותיו נלמדות בבתי הספר במסגרת שעורי ספרות אוסטית.
ביוגרפיה

קוטסויב נולד למשפחה ענייה בכפר גיזל הסמוך לולדיקווקז. הוא החל את לימודיו בבית הספר המקומי בגיל תשע, וגילה שם אוסף גדול של ספרים שהעשירו את חינוכו. לאחר שסיים את בית הספר למד קוטסויב בסמינר האורתודוקסי בארדון, אך הוא נאלץ לפרוש מהסמינר בשל מחלה. הוא חזר לכפרו והחל לכתוב מאמרים קצרים לעיתונים של צפון הקווקז. הוא אף עבד כמורה בבית הספר המקומי.
ב-1902 נטל קוטסויב חלק במרד שפרץ בגיזל והוגלה מהאזור עקב כך. הוא בחר להתיישב בדרום אוסטיה (כיום בגאורגיה), שם המשיך לעבוד כמורה ולכתוב סיפורים ומאמרים קצרים. ב-1910 הוא החל להוציא לאור כתב־עת הקרוי "Æфсир" ("אפסיר", אוזן). כתב־העת יצא ב-14 גליונות, אך הייתה לו השפעה רבה על העיתונות והספרות האוסטית. יצירות מופת רבות של הספרות האוסטית הודפסו לראשונה ב"אפסיר".
ב-1912 עבר קוטסויב להתגורר בסנקט פטרבורג, ועבד שם במקומות רבים, ביניהם בפראבדה, עיתונו הידוע של לנין. אף שנולד באזור הכפרי של אוסטיה, ידע קוטסויב רוסית במידה כזו שיכול היה להגיה את העיתון הכתוב רוסית.
קוטסויב התפרסם לאחר מהפכת אוקטובר. הוא עבד בעיתונים וכתבי־עת שונים ועסק בחינוך. בשנת 1939 הוא קיבל עיטור אות הכבוד, אך יחד עם זאת השלטון הסובייטי לא חיבב אותו ונמתכה ביקורת על יצירותיו.
ארסן קוטסויב מת בולאדיקווקז ונקבר בחצר המוזיאון לספרות.
עבודתו

רוב סיפוריו הקצרים של קוטסויב הם טרגיים. מרביתם מתרחשים על רקע המסורות הנוקשות של אנשי ההרים, שכללו נקמת דם, איראד (נדוניה) ואמונות טפלות. ארסן קוטסויב הרבה לכתוב על מקומו של אדם מתרבות מסורתית בעולם האירופאי, ועל גורלו של איש ההרים בעיר הגדולה. קוטסויב הרבה גם לתרגם לאוסטית, בין השאר ספורים אחדים משל פושקין.
בית הכנסת הגדול (לודז')

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  לודז' 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1887
 תאריך פתיחה רשמי:  1887 
 תאריך פירוק:  11 בנובמבר 1939 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו רומנסקית 
 קואורדינטות:  51°46′12″N 19°27′14″E﻿ / ﻿51.77°N 19.454°E﻿ / 51.77; 19.454
 he
 
בית הכנסת הגדול של לודז' (בפולנית: Wielka Synagoga w Łodzi) היה בית כנסת בלודז', פולין, שנבנה בשנת 1881. הוא תוכנן על ידי אדולף וולף ומומן בעיקר על ידי תעשיינים מקומיים כמו ישראל פוזננסקי, יואכים זילברשטיין וקרול שייבלר.
בית הכנסת שימש את הקהילה הרפורמית ובדרך כלל כונה "המקדש".
בית הכנסת נשרף עד היסוד על ידי הנאצים בלילה של 14 בנובמבר 1939, יחד עם ספרי התורה וריהוט הפנים שלו. הוא פורק בשנת 1940. כיום האתר משמש כחניון.
אבן הנצחה מונחת באתר בו היה בית הכנסת
הערות שוליים

↑  The Chronicle of the Lodz Ghetto, 1941-1944: 1941-1944, Lucjan Dobroszycki, Richard Lourie, Yale University Press, 1987, p. 28
ביארנה ריס

| --- | --- |

ריס ב-2007
 לידה:  3 באפריל 1964 (בן 60) הרנינג, דנמרק
 כינוי:  העיט מהרנינג
 גובה:  186 ס״מ 
 תחום:  כביש
 התמחות:  טיפוס
 קבוצות עבר:  רולאנד (1986)   לוקאס (1987)   טושיבה (1988)   סופר יו (1989)   קאסטורומה (1990–1991)   אריוסטה (1992–1993)   גיוויס–באלאן (1994–1995)   טלקום (1996–2000)
 הישגי שיא:   טור דה פראנס (1996)   מרוץ אמסטל גולד (1997)   4 קטעים בטור דה פראנס (1993, 1994, 1996)   אליפות דנמרק (1992, 1995, 1996)  
 
ביארנה ליקגארד ריס (בדנית: Bjarne Lykkegård Riis; נולד ב-3 באפריל 1964) הוא לשעבר רוכב אופני כביש וכיום מנהל ספורטיבי דני. ריס הוא מנצח טור דה פראנס 1996 וזה ההישג הבולט בקריירה שלו, עם ניצחון זה הפך ריס לדני הראשון לנצח במרוץ. הוא ניצח את מרוץ אמסטל גולד ב-1997 והוא אלוף דנמרק ב-1992, 1995 ו-1996. ב-25 במאי 2007, הודה ריס שהשתמש בחומרי אימרוץ במהלך טור דה פראנס 1996, אותו ניצח, בעקבות כך, לא הוכר יותר ריס כמנצח המרוץ. אך ב-יולי 2008, הוחזר לו התואר אך עם דגש על שימושו בחומרי אימרוץ.
ביוגרפיה

ריס נולד בהרנינג, בנו של ריס, תומאס ניבו ריס היה גם רוכב מקצוען, אך לא הגיע להישגים גדולים.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

ריס החל לרכוב בקבוצת "רולאנד" הבלגית ב-1986, ב-1987 עבר לקבוצת לוקאס, גם היא מבלגיה. תחת שתי הקבוצות לא רשם ריס הישגים גדולים. בשתי העונות הבאות הוא רכב בקבוצת טושיבה ו"סופר יו" הצרפתיות. במדי סופר יו, הוא ניצח קטע בג'ירו ד'איטליה ועזר ללורן פינון לנצח את המרוץ. ריס השתתף לראשונה בטור דה פראנס, כשהוא עוזר לאותו פינון לסיים שני, 8 שניות אחרי גרג למונד.
בשנתיים הבאות רכב בקבוצת קאסטוראמה הצרפתית. אף על כך שריס נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-17, בן קבוצתו, תיירי מארי ניצח את הטור כולו. ב-1991, ריס התחרה באליפות העולם שנערכה באותה השנה בשטוטגרט, הוא סיים את המרוץ במקום ה-6. בשנתיים הבאות, רכב ריס בקבוצת "אריאוסטה" האיטלקית. ב-1992 הוא ניצח את אליפות דנמרק. ב-1993, ניצח ריס קטע בודד בג'ירו ד'איטליה. לאחר הג'ירו, ריס השתתף שוב בטור דה פראנס ועשה תחרות דומיננטית כשהוא מנצח את הקטע השביעי במרוץ ומסיים בעשירייה הראשונה בקטעים כמה פעמים נוספות, ריס סיים את המרוץ במקום החמישי שהיה עד כה המיקום הטוב ביותר שלו בגרנד טור, אך בפער גדול של 16:26 דקות ממיגל אינדוראין המנצח. התוצאה הזו היוותה את התוצאה הטובה ביותר של רוכב דני בטור דה פראנס, כשהתוצאה הקודמת הטובה ביותר הייתה המקום השישי של ליף מורטנסן בטור דה פראנס 1971. באליפות העולם, סיים ריס במקום התשיעי.
ביוגרפיה > הניצחון בטור דה פראנס

ב-1994, עבר ריס לקבוצת "Gewiss - Ballan" האיטלקית. לטור דה פראנס הגיע ריס כשהוא חולה, אך הספיק לנצח את הקטע ה-13 לאחר בריחת סולו. הוא סיים שוב במקום התשיעי באליפות העולם. ב-1995, ריס ניצח בפעם השנייה את אליפות דנמרק. הוא התחרה בטור דה פראנס וערך את ההופעה הטובה ביותר שלו עד כה במרוץ, כשהוא מסיים במקום השלישי, 6:47 דקות ממיגל אינדוראין המנצח. עם הישג זה הפך ריס לדני הראשון לעמוד על הפודיום בטור. לאחר הטור דה פראנס, ניצח ריס את הטור של דנמרק.
לאחר ההופעה המרשימה בטור, חתם ריס בקבוצת טלקום הגרמנית, בה המשיך לרכוב עד סוף הקריירה שלו. ריס חתם בקבוצה במטרה לנצח את הטור דה פראנס. לפני הטור, ניצח את אליפות דנמרק ואת אליפות דנמרק בנגד השעון. בקטע הפרולוג של סיים ריס במקום השישי, 11 שניות אחרי אלכס צילה המנצח. ריס שמר על המקום שלו בעשירייה הראשונה הכללית בקטעים הבאים שהיו מישוריים. בקטע ה-8 שהיה קטע נגד השעון השני במרוץ, סיים ריס במקום השני, 35 שניות אחרי יבגני ברזין המנצח. בעקבות כך עלה למקום השני הכללי, גם אחרי ברזין. בקטע ה-9 שהיה קטע הררי וקצר של 46 קילומטרים, ניצח ריס את השלב ובעקבות כך עלה למקום הראשון הכללי, כשהוא עוקף את ברזין. ריס שמר על הפער שלו בקטעים הבאים, בקטע ה-16, ריס הגדיל את הפער שלו משמעותית לאחר שניצח את השלב. בדירוג הכללי הוא הגדיל את הפער שלו ל-2:42 דקות מאברהם אולנו במקום השני ו-2:54 דקות מטומי רומינגר במקום השלישי. בקטע למחרת שהיה הקטע הארוך ביותר במרוץ (267 קילומטרים), חבר ריס ללורן דופווה משווייץ בקדמת המרוץ, השניים שרדו עד הסיום כשדופווה גובר על ריס בספרינט הסיום אך בתמונת הדירוג הכללי ריס רק הלך והגדיל את הפער שלו, כשבן קבוצתו, יאן אולריך ניצב במקום השני עם פער של 3:59 דקות ורישאר וירנק במקום השלישי עם פער של 4:25 דקות. בקטע ה-20 שהיה נגד השעון, ניצח אולריך את הקטע בפער של 2:18 דקות מריס שסיים רביעי. אך זה לא הספיק לאולריך שנשאר במקום השני עם פער של 1:41 דקות מריס, כשוירנק סוגר את הפודיום במקום השלישי בפער של 4:37 דקות. בעקבות כך ניצח את המרוץ והפך לדני הראשון שמנצח את הטור דה פראנס וגרנד טור בכללי, הוא גם סיים שני בקטגוריית ההרים ושביעי בקטגוריית הנקודות. לאחר הטור, נכלל בסגל דנמרק לאולימפיאדת אטלנטה, הוא סיים במקום ה-87 את מרוץ הכביש ובמקום ה-16 את מרוץ נגד השעון. באוקטובר ניצח ריס את המרוץ החד יומי "קופה סאבטיני" וסיים במקום ה-10 באליפות העולם.
ב-1997, ניצח ריס את הקלאסיקה מרוץ אמסטל גולד. ריס הגיע לטור דה פראנס באותה שנה כפייבוריט לניצחון בעקבות ניצחונו בשנה שעברה, אך הראה יכולת ירודה לאורך כל המרוץ כשבן קבוצתו יאן אולריך מראה יכולת הרבה יותר טובה, לבסוף אולריך גם ניצח את המרוץ בפער של 26:34 דקות מריס במקום השביעי.
בטור דה פראנס 1998, ריס כבר שימש כפועל של אולריך שסיים במקום השני. בעוד ריס מסיים במקום ה-11. בעונת 1999 ריס לא השיג הישגים בולטים, אך במהלך הטור דה סוויס התרסק וסבל מפציעות שונות שאילצו אותו לפרוש בשנת 2000, בגיל 36.
ביוגרפיה > קריירה כמנהל ספורטיבי

לאחר הפרישה החליט ריס להתחיל לפתח קריירה בתור מנהל ספורטיבי ועבר לקבוצת CSC הדנית, בה שימש כמנג'ר עד שנת 2016. הישגיה הבולטים של הקבוצה תחת ריס היו הניצחון של איוואן באסו בג'ירו ד'איטליה 2006, טור דה פראנס 2008 עם קרלוס סאסטרה, טור דה פראנס 2010 עם אנדי שלק ווואלטה אספנייה 2012 עם אלברטו קונטדור. כיום ריס הוא המנהל הספורטיבי של קבוצת NTT Pro Cycling.
פרשיות סימום

לאחר שאריק צאבל, רולף אלדאג, ברט דיץ, כריסטיאן הן ואודו בולטס (שותפיו לקבוצה כרוכבים בטלקום) הודו בשימוש ב-EPO ב-2007, גם ריס בעצמו הודה בכך שעשה "טעויות" בעברו ונטל בין השנים 1993–1998 קורטיזון, EPO והורמון גדילה. ריס אף אמר שהוא קנה והזריק EPO בעצמו ושהמנהל הספורטיבי של טלקום, וולטר גודפורט, העמיד פנים שהוא לא שם לב לכך. בעקבות כך, ב-25 במאי 2007 הופסק להיות מוכר על ידי מארגני המרוץ כמנצח הטור. ביולי 2008 התואר הוחזר לו, אך עם דגש על שימוש בולט בסמים.
הערות שוליים

↑  Tour de France, procyclingstats.com
↑  לאחר פסילתו של קונטדור
↑  Danish Cyclist Admits Doping in Tour Victory, nytimes.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 12072058  CANTIC: a11994411  GND: 1013644492  ISNI: 0000 0001 2272 4630  LCCN: nb2013007792  NTA: 357280032  VIAF: 172629950   WorldCat (עם VIAF): 172629950
אפליה נגד אתאיסטים

אפליה נגד אתאיסטים (בהווה ובעבר) היא רדיפה של אלה המזהים את עצמם או מתויגים על ידי אחרים כאתאיסטים, ואפליה נגדם. אפליה נגד אתאיסטים מתייחסת גם לעמדות שליליות, דעות קדומות, עוינות, שנאה, פחד, או אי-סובלנות כלפי אתאיסטים או אתאיזם, וביטויי אתאופוביה אחרים. נכון לשנת 2015, ב-19 מדינות יש עונש על כפירה, כאשר ב-13 מהן כפירה היא עבירה שעונשה מוות.
מדינות (באדום) אשר בהן, נכון ל-2013, ניתן לענוש על-פי חוק על כפירה בדת המדינה. מצב זה תקף רק בחלק ממדינות אסלאמיות.
התקופה העתיקה

ניצנים לחשיבה אתאיסטית היו גם בעולם העתיק, אם כי לא במובן המודרני, בעיקר משום שהשפה לחוסר אמונה עוד לא הייתה מפותחת. אמונות תאיסטיות לא שיחקו בתפקיד מרכזי בעיצוב החיים הציבוריים ביוון העתיקה, בעיקר מפני שהפוליתאיזם הקשה לבסס ריכוזיות של האמונות, שהיו שונות בכל אזור או תרבות. ההיסטוריון צרפתי לוסיאן פבר התייחס לחוסר ההיתכנות של אתאיזם חזק לפני המאה השש-עשרה, בעיקר משום שהדתיות העמוקה שלטה ברוב חלקי העולם. קארן ארמסטרונג גורסת, שמכיוון שהדת שלטה בכל פן של החיים, החל מטקסי לידה, טבילה, ועד לקבורה, גם אם אדם יוצא דופן היה בעל האובייקטיביות הנדרשת על מנת להטיל ספק בדת ובאמונותיה, הוא לא היה מוצא שום תימוכין בפילוסופיה ובמדע של תקופתו. הרשויות השלטוניות ביססו את כוחם על טענה של זכות אלוהית, ולכן הכחשת קיומו של האל המקומי נתפסה כאיום לסמכויותיהם. כתוצאה מכך, אלו שתויגו כאתאיסטים נרדפו על ידי השלטונות.
העידן המודרני

במהלך המאה התשע עשרה, אתאיסטים בריטים היו קורבנות לאפליה, על אף מספרם המועט. המשורר פרסי ביש שלי גורש מאוניברסיטת אוקספורד וילדיו נלקחו ממנו לאחר שפרסם עלון שכותרתו הצורך באתאיזם (אנ'). אלו שמיאנו להישבע בנוסח הנוצרי במהלך הליכים משפטיים לא היו רשאים לתת עדות בבתי המשפט, עד שבוטלה דרישה זו בשנת 1869 ו-1870.
העידן המודרני > גרמניה הנאצית

בשנת 1933 (בתקופה הנאצית) יצא בגרמניה צו שקבע כי "אף נציונל-סוציאליסט לא יפגע... על בסיס זה שהוא אינו מקיים פולחן דתי כלשהו". למרות זאת, השלטון התנגד ל"קומוניזם חסר האל", וכל התארגנות של אתאיסטים, אנשי גישת "המחשבה החופשית", וארגוני שמאל אחרים נאסרו באותה שנה. במהלך המשא ומתן להסכם בין הנאצים לוותיקן ב-26 באפריל 1933, הצהיר היטלר כי "לא תהיה סובלנות כלפי בתי ספר חילוניים" בגלל נטייתם נגד הדת.
בנאום מאוחר יותר בשנת 1933, הכריז היטלר שהוא מוקיע את התנועה האתאיסטית. היינריך הימלר לא איפשר את גיוסם של אתאיסטים לשורות האס אס, בטענה כי "סירובם להכיר בכוחות עליונים" עלול להיות "פוטנציאל לחוסר משמעת".
העידן המודרני > הצהרת זכויות אדם

סעיף 18 בהצהרת זכויות האדם העולמית נועד להגן על הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת. ב-1993 הכריזה הוועדה לזכויות האדם של האו"ם כי סעיף 18 של האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות "מגן על אמונות תאיסטיות, נונתאיסטיות ואתאיסטיות, וגם על הזכות שלא להצהיר על דת או אמונה כלשהי". הוועדה אף הצהירה כי "החופש להיות חלק או לאמץ דת או אמונה טומן בחובו בהכרח את החופש לבחור את הדת או האמונה, ובכלל זה את הזכות להחליף את הדת הנוכחית של אדם לדת או אמונה אחרת, או לאמץ ראיית עולם אתאיסטית". על החותמים על האמנה נאסר "השימוש בכוח פיזי או עונשים שנועדו להכריח מאמינים או לא-מאמינים" להכחיש את האמונות שלהם או להמירן. למרות זאת, מיעוטים דתיים עדיין נרדפים בחלקים רבים של העולם.
אפליה נגד אתאיסטים כיום > אירופה

לא ידוע על אפליה כנגד אתאיסטים בסקטור הציבורי ברוב מדינות אירופה. בממלכה המאוחדת שליש מבתי הספר הממלכתיים הם בעלי זיקה דתית. למרות זאת, לא ידועה אפליה בקבלה למשרות ציבוריות - סגן ראש ממשלת בריטניה ניק קלג העיד על עצמו שאינו מאמין באלוהים. מנגד, יחס שלילי כלפי אתאיסטים הוא תופעה נרחבת בציבור האירופאי. סקר משנת 2012 בקרב המיעוט הטורקי בגרמניה מצא ש-25 אחוזים מהם מאמינים ש"אתאיסטים הם בני אדם נחותים".
אפליה נגד אתאיסטים כיום > ארצות הברית

אפליה נגד אתאיסטים בארצות הברית מתרחשת במישור החברתי, פוליטי, חוקי ומקצועי. אתאיסטים אמריקאים משווים את מצבם לאפליה כנגד מיעוטים אתניים שונים במדינה, קהילות הלהט"ב, ונשים. בחוקות של שבע מדינות בארצות הברית ישנם סעיפים אשר מכילים מבחן לדתיותם של מועמדים לתפקידים, בצורה אשר בפועל מדירה את חסרי הדת מקבלה לתפקידים אלו. בשנת 2015 בעיר מדיסון שבמדינת ויסקונסין עבר ב-2015 חוק האוסר על אפליית אתאיסטים מכל סוג ובכך הפכה לעיר הראשונה בארצות הברית שאוסרת לחלוטין אפליה על רקע חוסר אמונה או חוסר דת.
אפליה נגד אתאיסטים כיום > מדינות אסלאמיות

אתאיסטים ואחרים המואשמים בכפירה באסלאם הם מושא לאפליה ורדיפה במדינות אסלאמיות רבות. על פי האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי, ביחס למדינות אחרות, במדינות איסלמיות אתאיסטים סובלים מהמידה הכי גבוהה של אפליה וסכנה לחייהם. . אתאיסטים וספקנים דתיים הם תחת סכנה לגזר דין מוות בלפחות 13 המדינות הבאות: אפגניסטן, איראן, מלזיה, האיים המלדיביים, מאוריטניה, ניגריה, פאקיסטן, קטר, ערב הסעודית, סומליה, סודאן.
ראו גם

ביקורת על הדת
ביקורת האתאיזם
אתאופוביה
| --- | --- |
: ספר: חוסר דת
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
הערות שוליים

↑  "'God Does Not Exist' Comment Ends Badly for Indonesia Man". אורכב מ-המקור ב-2012-01-20. נבדק ב-2012-01-20.
↑  Fenton, Siobhan (30 במרץ 2016). "The 13 countries where being an atheist is punishable by death". The Independent. נבדק ב-23 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robert Evans (9 בדצמבר 2013). "Atheists face death in 13 countries, global discrimination: study". Reuters. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "International Humanist and Ethical Union - You can be put to death for atheism in 13 countries around the world". אורכב מ-המקור ב-2013-12-17. נבדק ב-5 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Freedom of Thought Report". International Humanist and Ethical Union. 2015. אורכב מ-המקור ב-2019-01-23. נבדק ב-20 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gey, Steven G. (2007). "Atheism and the Freedom of Religion".  In Martin, Michael (ed.). The Cambridge Companion to Atheism. Cambridge University Press. pp. 250–253, 260–262. ISBN 978-0-521-84270-9.
↑  Hartmann, René (במרץ 2008). ""Most American secularists have few expectations..." An Interview with AAI president Stuart Bechman". MIZ Magazine. אורכב מ-המקור ב-2008-12-28. נבדק ב-2009-03-14. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Berkeley, Rob; Savita Vij (בדצמבר 2008). "Right to Divide? Faith Schools and Community Cohesion" (PDF). London: Runnymede Trust. p. 4. נבדק ב-7 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peev, Gerri (20 בדצמבר 2007). "Religion: I don't believe in God". The Scotsman. Edinburgh. נבדק ב-14 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Deutsch-Türkische Lebens und Wertewelten 2012 (Juli/August 2012)" (PDF) (בגרמנית). Liljeberg Research International. 2012. p. 68. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-10-11.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: others (link)
Peters, Freia (17 באוגוסט 2012). "Leben in Deutschland: Türkische Migranten hoffen auf muslimische Mehrheit". Die Welt (בגרמנית). נבדק ב-2017-06-24. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ריצ'רד דוקינס, יש אלוהים?, ספרי עליית הגג
↑  Harris, Sam (24 בדצמבר 2006). "10 myths – and 10 truths – about atheism". Los Angeles Times. אורכב מ-המקור ב-17 באפריל 2008. נבדק ב-2009-03-12. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Downey, Margaret (ביוני–ביולי 2004). "Discrimination against atheists: the facts". Free Inquiry. 24 (4): 41–43. אורכב מ-המקור ב-2008-02-08. נבדק ב-2017-05-05. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Zellner, William W. (בדצמבר 1995). "Deep In The Bible Belt – One Atheist Professor's Experience". Freethought Today. אורכב מ-המקור ב-2012-07-16. נבדק ב-2013-05-11. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Giacalone, Robert A; Jurkiewicz, Carole L. (2005). Handbook of Workplace Spirituality and Organizational Performance. M.E. Sharpe. ISBN 978-0-7656-1743-9.
↑  Urofsky, Melvin I. (2002). Religious Freedom: Rights and Liberties Under the Law. ABC-CLIO. pp. 39–40. ISBN 978-1-57607-312-4.
↑  West, Ellis M. (2006). "Religious Tests of Office-Holding".  In Finkelman, Paul (ed.). Encyclopedia of American Civil Liberties. CRC Press. pp. 1314–5. ISBN 978-0-415-94342-0.
↑  עכשיו זה לא חוקי להפלות כנגד אתאיסטים בעיר הזאת באתר איגוד ההומניזם הישראלי
↑  Robert Evans (9 דצמ' 2012). "Atheists around world suffer persecution, discrimination: report". Reuters. {{cite news}}:  (עזרה)
ארסן לופן, הפורץ הג'נטלמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מוריס לבלאן 
 איורים:  Henri Goussé 
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  פשע
 מקום התרחשות:  פריז 
 הוצאה
 הוצאה:  Pierre Lafitte Editions 
 תאריך הוצאה:  10 ביוני 1907 
 סדרה
 סדרת ספרים:  ארסן לופן
 
ארסן לופן, הפורץ הג'נטלמן (בצרפתית: Arsène Lupin, Gentleman Burglar) הוא אוסף הסיפורים הראשון של מוריס לבלאן, המספר את הרפתקאותיו של ארסן לופן, שפורסם ב-10 ביוני 1907. האוסף מכיל את שמונת הסיפורים הראשונים המתארים את הדמות, כל אחד מהם פורסם לראשונה במגזין הצרפתי Je sais tout הראשון ב-15 ביולי 1905. השביעי מציג את הבלש האנגלי שרלוק הולמס, ששונה בפרסומים הבאים ל"הרלוק שולמס" לאחר מחאות מצד עורכי דינו של ארתור קונאן דויל, כפי שנראה באוסף השני ארסן לופן מול הרלוק שולמס.
בסיפור מוזכר לראשונה המפקח ג'סטין גנימר שהיה אויבו המושבע של ארסן לופין, שרודף אחריו ללא הפסקה. אף על פי שעיסוקם בהתאמה של גנימר ולופן עומד בסתירה מוחלטת, לופן מכבד את רודפהו: הוא אינו רואה בבלש אינטלקט המשתווה לו, אך אינו יכול שלא להתפעל מעקשנותו ונחישותו של המפקח.