stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמטריוס השני
עליתו לשלטון

כנער צעיר נמלט לכרתים לאחר מותם של אביו, אמו ואחיו הגדול, כאשר אלכסנדר באלאס עלה לכס המלוכה[דרושה הבהרה].
לאחר ניצחונם המשותף של אלכסנדר באלאס ותלמי השישי נעכרו היחסים ביניהם, כאשר תלמי האשים את אמוניוס, שהיה האיש המקורב ביותר לאלכסנדר, בקשירת קשר. הדבר גרם להעברת תמיכתו של תלמי למתנגדו של באלאס, דמטריוס השני. דמטריוס השני, שהגיע לנקום את מות אביו ולתבוע לעצמו את המלכות הסלאוקית, שכר בכרתים לוחמים ופלש לקיליקיה. לאחר כריתת הברית הזו דמטריוס ותלמי התנגשו עם אלכסנדר צפונה לאנטיוכיה, בשנת 145 לפנה"ס בקרבת נהר האוינופרס. קרב זה נסתיים בתבוסתו של אלכסנדר (שנרצח על ידי קציניו לאחר שנמלט עמם), אך גם במותו של תלמי השישי, שנפצע קשה בקרב. דמטריוס ניצל עובדה זו לזנב בכוחות של תלמי ולהשתלט על פילי המלחמה של הצבא התלמי.
תקופת שלטונו הראשונה

לאחר ניצחון זה שסילק את כל אויביו של דמטריוס (זה שבפועל וזה הפוטנציאלי), כל השטח של קוילה-סוריה חזר לרשותו של המלך הסלאוקי.
לאחר שדמטריוס שמע שיונתן צר על החקרא, עלה לעכו, תבע ממנו להפסיק זאת וזימן אותו אליו בדחיפות לעכו. יונתן הפסיק את המצור על החקרא, הגיע אליו לעכו, והעביר את נאמנותו אליו. בתמורה לנאמנותו ולהתחייבות לשקט תעשייתי פטר את יהודה מתשלום מיסים, ונתן לו שלשה פלכים נוספים - אפרים, לוד ורמתים [דרושה הבהרה]. יונתן שהתחייב לסייע לדמטריוס כאשר הדבר יידרש ממנו, עשה זאת כאשר דמטריוס הושם במצור על ידי מורדים והמון העם בבירתו אנטיוכיה, בעקבות תסיסה פנימית בממלכה הסלאוקית, שלח יונתן בעקבות בקשת דמטריוס השני, גיס בן 3,000 חיילים לסייע לו לדכא את המרד.
בשנת 145/146 לפנה"ס יצא דיודוטוס טריפון, אחד הקצינים הסלאוקים בעלי המעמד בצבאו של אלכסנדר באלאס, כנגד דמטריוס השני, בשם בנו של אלכסנדר באלאס, אנטיוכוס השישי. מהלך זה חילק את הממלכה הסלאוקית לשניים, וטריפון שלט בחלק המערבי בין השנים 142/143 לפנה"ס עד 138 לפנה"ס.
נפילתו בשבי הפרתים

תקופת שלטונו הראשונה לא התארכה. ב-139 לפנה"ס הפעילות הפרתית אילצה את דמטריוס לנקוט בפעולה. הוא יצא לקרב כנגד מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה. המלחמה בתחילתה הייתה מוצלחת, אך דמטריוס הובס בהרים האיראניים, נלקח בשבי והמחוז הבבלי של האימפריה הסלווקית עבר לשליטה פרתית. לאחר נפילתו בשבי של דמטריוס (138 לפנה"ס) עלה אחיו, אנטיוכוס השביעי סידטס, לשלטון. (והנחיל לטריפון מפלה באפמיאה בשנת 138 לפנה"ס). המלך מיתרידטס שמר על דמטריוס השני בחיים, ואף השיא לו נסיכה פרתית. עם זאת, דמטריוס היה חסר מנוחה ופעמיים ניסה להימלט ממקום גלותו בהורקניה על חוף הים הכספי ניסיונות שנכשלו. מסיבות פוליטיות הפרתים טיפלו בדמטריוס השני בחביבות, ולא הענישו אותו על ניסיונות הבריחה שלו.
ב-130 לפנה"ס אנטיוכוס סידטס הרגיש בטוח מספיק לצאת למסע קרב כנגד פרתיה, ואף נחל הצלחות ראשוניות מסיביות. עכשיו פראטס השני עשה את מה שהוא חשב למהלך רב עוצמה: הוא שחרר את דמטריוס, בתקווה ששני האחים יתקוטטו במלחמת אזרחים. עם זאת, סידטס הובס ונהרג במארב בשנת 129 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שחרורו של אחיו, ומעולם לא פגש אותו. ואילו דמטריוס השני חזר לכס המלכות.
תקופת שלטונו השנייה וסוף שלטונו

כעת הממלכה הסלאוקית הייתה צילה של עברה. דמטריוס התקשה לשלוט אפילו בסוריה. זיכרון אכזריותו ומידותיו הרעות - יחד עם תבוסתו המשפילה- גרמו לו להיות שנוא מאוד. קלאופטרה השנייה, מלכת מצרים הקימה צבא לדמטריוס, בתקווה שיעסוק בו במלחמותיה, נגד אחיה תלמי השמיני, אבל דבר זה רק הוסיף לצערו. החיילים ערקו די מהר, והמלך תלמי השמיני בתגובה הקים כנגדו טוען לכתר בשם אלכסנדר זבינא, שטען כי הוא בן מאומץ של אנטיוכוס השביעי. במלחמה ביניהם ב-126 לפנה"ס דמטריוס נחל מפלה בקרבת דמשק ואיבד את השלטון, לטובת אלכסנדר זבינא ששלט באנטיוכיה ובחלק מסוריה. דמטריוס ברח לעכו, אך אשתו קלאופטרה תאה סגרה את השערים כנגדו, כיוון שבשנים שהיה בשבי, לא הייתה נאמנה לו והתחתנה עם אחיו, וכאשר חזר חששה מתגובתו. הוא נהרג על ספינה ליד צור, לאחר שאשתו נטשה אותו.
מותו האומלל לאחר שנתפס ואולי עונה היה מצבה הולמת לחסרונות הרבים של שלטונו. דמטריוס השני בהחלט לא היה מסוגל לטפל באיומים מתפתחים לאימפריה הסלווקית, אך המוניטין האכזרי שצבר לא היה כל כך מוצדק. בעת הכתרתו היה רק בן 14, והכוח האמיתי היה בידיהם של אחרים. לאחר שמת הוחלף על ידי המלכה קלאופטרה תיאה, ולאחר מכן על ידי שני בניהם, סלאוקוס החמישי פילומטור ואנטיוכוס השמיני.
הערות שוליים

↑  מקבים א', יא 48–59
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119272849  LCCN: n2018007437  ULAN: 500355374  VIAF: 50032112   WorldCat (עם VIAF): 50032112
זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם

לשכת מועצת הביטחון של האו"ם
זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם היא הסמכות של חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית) להטיל וטו על כל החלטה "מהותית". עם זאת, הימנעות או היעדרות של חבר קבע אינם מונעים את קבלת הצעת החלטה. סמכות וטו זו אינה חלה על הצבעות "פרוצדורליות". חבר קבוע יכול גם לחסום את בחירתו של מזכ"ל האו"ם.
זכות הווטו שנויה במחלוקת. התומכים רואים בו מקדם של יציבות בינלאומית, מחסום מפני התערבויות צבאיות. המבקרים אומרים שהווטו הוא גורם מעקר, והסיבה העיקרית לחוסר מעש בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. זאת, שכן הוא מונע למעשה פעולה של האו"ם נגד החברים הקבועים ובני בריתם.
אמנת האו"ם

זכות הווטו מקורה בסעיף 27 של מגילת האומות המאוחדות הקובע:
לכל חבר במועצת הביטחון תהיה זכות הצבעה.
החלטות מועצת הביטחון בנושאים פרוצדורליים יתקבלו בהצבעה חיובית של תשעה חברים.
החלטות מועצת הביטחון בכל שאר הנושאים יתקבלו בהצבעה חיובית של תשעה חברים לרבות קולות מסכימים של החברים הקבועים; ובלבד שצד לסכסוך יימנע מהצבעה.
פרק VI (אנ') וסעיף 52 כוללים רק המלצות של מועצת הביטחון, ולא החלטות מחייבות, ובכך מבטיחים שלחברות הקבועות תהיה זכות וטו על כל הסנקציות של האו"ם וכל פעולות כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות.
מקורה של זכות הווטו

בחבר הלאומים, לכל חבר במועצת הליגה היה וטו בכל נושא לא פרוצדורלי. ביסוד הליגה היו 4 חברים קבועים ו-4 לא קבועים. מועצת הליגה התרחבה עד 1936 והכילה 4 חברים קבועים ו-11 לא קבועים, מה שאומר שהיו 15 מדינות עם כוח וטו. קיומם של מספר כה גדול של מדינות בעלות זכות וטו הקשתה מאוד על הליגה להסכים בנושאים רבים.
הווטו היה תוצאה של דיון נרחב במהלך המשא ומתן להקמת האומות המאוחדות בדומבארטון אוקס (אוגוסט-אוקטובר 1944) ויאלטה (פברואר 1945).
זכות הווטו חלה רק על הצבעות המגיעות לפני מועצת הביטחון של האו"ם, כך שהעצרת הכללית של האו"ם אינה מושפעת ממנה.
ישנן מספר קריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם שעלולות להשפיע על הווטו. ההצעות כוללות: הגבלת השימוש בווטו לנושאי ביטחון לאומי חיוניים. דרישת הסכמה ממספר מדינות לפני הפעלת הווטו. וביטול הווטו לחלוטין.
שימוש בזכות הוטו > היסטוריה

מ-1946 עד 1969, רוב מועצת הביטחון הייתה מיושר עם ארצות הברית, כך שלא הייתה צריכה להטיל וטו. כדי לחסום את החלטות הרוב המערבי, ברית המועצות היוותה כ-7001930000000000000♠93% מכלל השימושים בזכות הווטו. צרפת ובריטניה השתמשו מדי פעם בווטו כדי להגן על האינטרסים הקולוניאליים שלהן, והרפובליקה של סין השתמשה בווטו רק פעם אחת.
הרוב המערבי נשחק במהלך שנות ה-60 כאשר הדה-קולוניזציה הרחיבה את החברות באומות המאוחדות. המדינות העצמאיות החדשות של העולם השלישי הצביעו תכופות נגד מעצמות המערב, מה שהוביל את ארצות הברית לפנות לווטו. לאחר הוטו הראשון של ארצות הברית בשנת 1970, השגריר הסובייטי הכריז, "באמצעות הרוב האוטומטי שלך כפית את רצונך על אחרים והחזקת אותו בגרונם. אבל הזמנים השתנו כעת".  מ-1970 עד 1991, הטילה ארצות הברית 7001560000000000000♠56% מהווטו, כשלפעמים הצטרפו לו וטו צרפתים ובריטים. ברית המועצות הטילה פחות וטו מכל אחת ממעצמות המערב, והרפובליקה העממית של סין השתמשה בווטו פעם אחת בלבד.
לאחר תום המלחמה הקרה, הייתה תקופה קצרה של הרמוניה במועצת הביטחון. התקופה שבין 31 במאי 1990 ל-11 במאי 1993 הייתה התקופה הארוכה ביותר בתולדות האו"ם ללא שימוש בווטו. גם מספר ההחלטות שהתקבלו מדי שנה גדל. השימוש בווטו ירד לאחר תום המלחמה הקרה, כאשר שיעור הווטו ירד בשליש, למרות עלייה ניכרת במספר ההחלטות. השימוש בזכות הוטו עלה בתחילת המאה ה-21, בעיקר בשל מלחמת האזרחים בסוריה. מאז 1992, רוסיה הייתה המשתמשת השכיחה ביותר בזכות הווטו, ואחריה ארצות הברית וסין. צרפת ובריטניה לא השתמשו בזכות הווטו מאז 1989.
נכון למאי 2022, רוסיה/ברית המועצות השתמשה בזכות הווטו 121 פעמים, ארצות הברית 82 פעמים, בריטניה 29 פעמים, סין 17 פעמים וצרפת 16 פעמים. ב-26 באפריל 2022, העצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה החלטה המחייבת דיון כאשר מוטל וטו במועצת הביטחון.
שימוש בזכות הוטו > נושאים

כרבע מכל הטלות הווטו היו לגבי קבלת חבר חדש לאומות המאוחדות. בתחילה זה הוביל למבוי סתום, מ-1946 עד 1955, שכן גם בעלות הברית המערביות וגם ברית המועצות מנעו מהמועמדים המועדפים זה את זה להצטרף, מה שנפתר בהסכם מ-1955 שאיפשר את קבלתם של 16 חברים חדשים בבת אחת. בסך הכל, ברית המועצות השתמשה בווטו שלה 51 פעמים כדי לחסום בקשות חדשות. ארצות הברית הטילה וטו על הבקשה של וייטנאם שש פעמים, בעוד שסין הטילה וטו על בקשות חדשות פעמיים (מונגוליה ב-1955 ובנגלדש ב-1972). רוב המדינות חברות כיום באו"ם, והווטו האחרון של בקשת חברות הוטל על ידי ארצות הברית ב-1976. עם זאת, זה עדיין מקור פוטנציאלי לסכסוך כתוצאה מטאיוואן. סין השתמשה בשני וטו (בשנים 1997 ו-1999) על מנת לחסום או לסיים משימות של האו"ם במדינות אשר ניהלו יחסים דיפלומטיים עם טייוואן.
שימוש בזכות הוטו > בחירת המזכיר הכללי

המזכיר הכללי של האומות המאוחדות ממונה על ידי העצרת הכללית בהמלצת מועצת הביטחון. לכן, ניתן להשתמש בכוח הווטו כדי לחסום את בחירתו של מזכיר כללי.
כל חבר קבוע הטיל וטו על לפחות מועמד אחד למזכ"ל. ארצות הברית עקפה את הווטו הסובייטי ב-1950 בכך שביקשה מהאסיפה הכללית להאריך את כהונתו של טריגווה לי ללא המלצה ממועצת הביטחון. עם זאת, כל מזכ"ל מאז 1953 הומלץ בהצבעה פה אחד של החברים הקבועים במועצת הביטחון.
המדינות > ארצות הברית

ארצות הברית היא אחת מבעלות זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם; השגריר צ'ארלס יוסט הטיל את הווטו הראשון של ארצות הברית ב-1970 על החלטה בעניין רודזיה, וארצות הברית הטילה וטו ב-1972 כדי לחסום החלטה שגינתה את ישראל במלחמה נגד סוריה ולבנון. מאז, ארצות הברית השתמשה הכי הרבה בזכות הווטו, בעיקר על החלטות המגנות את ישראל, כאקט נגד פסיקות שראתה כנוגדות את עיקרון שלוש ה-D לאנטישמיות. מאז 2002, ארצות הברית מטילה וטו על רוב ההחלטות הנוגעות לסכסוך הישראלי-פלסטיני. ב-23 בדצמבר 2016, ממשל אובמה נמנע בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, בצעד שנחשב למהלך אנטי-ישראלי.
המדינות > סין

בין 1946 ל-1971, המושב הסיני במועצת הביטחון הוחזק על ידי הרפובליקה של סין, שממשלתה הפסידה במלחמת האזרחים הסינית ב-1949 וברחה לטייוואן. סין השתמשה לראשונה בזכות הווטו ב-13 בדצמבר 1955 כדי לחסום את קבלתה של מונגוליה לאומות המאוחדות מכיוון שהיא ראתה את מונגוליה החיצונית חלק מסין. זה דחה את קבלת מונגוליה עד לשנת 1961, אז הודיעה ברית המועצות שהיא תחסום כל קבלה נוספת של חברים חדשים אלא אם מונגוליה תתקבל.
בשנת 1971, המושב הסיני הועבר לרפובליקה העממית של סין. השימוש הראשון שלה בזכות הוטו התרחש ב-25 באוגוסט 1972 כדי לחסום את קבלתה של בנגלדש לאומות המאוחדות, עקב תמיכתה בפקיסטן. מ-1971 עד 2011, סין השתמשה בזכות הווטו שלה במשורה, והעדיפה להימנע בהחלטות שאינן קשורות ישירות לאינטרסים הסיניים. סין נמנעה ב-30% מהחלטות מועצת הביטחון בין 1971 ל-1976. מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, סין הצטרפה לרוסיה בהחלטות וטו רבות. סין לא הטילה וטו מאז 1999.
המדינות > רוסיה

בראשית ימי האומות המאוחדות, ברית המועצות הייתה משתמשת פעמים רבות בזכות הווטו. וויאצ'סלב מולוטוב הטיל וטו באופן קבוע על קבלת חברים חדשים כדי להתמודד עם הסירוב של ארצות הברית לקבל את חברי הגוש המזרחי. המבוי הסתום נפתר ב-14 בדצמבר 1955 כאשר 16 מדינות מהגוש המערבי והמזרחי התקבלו בו-זמנית לאו"ם.
לאחר פירוק ברית המועצות, הפדרציה הרוסית השתמשה בזכות הווטו במשורה. עם זאת, וטו רוסי הפך נפוץ יותר בתחילת המאה ה-21 כדי לחסום החלטות על סכסוכים עם מעורבות צבאית רוסית, כמו בגאורגיה, סוריה ואוקראינה.
המדינות > צרפת

צרפת משתמשת בכוח הווטו שלה במשורה. הפעם היחידה שבה הטילה צרפת וטו לבדה הייתה ב-1976 לחסום החלטה בשאלת עצמאותה של קומורו, שנעשתה כדי לשמור על האי מיוט כצרפתי. היא גם הטילה וטו, יחד עם בריטניה, על החלטה הקוראת להפסקה מיידית של מלחמת סיני. צרפת לא השתמשה בזכות הווטו מאז 1989, אז הצטרפה לארצות הברית ולבריטניה כדי להטיל וטו על החלטה המגנה את הפלישה האמריקאית לפנמה. בשנת 2003, האיום של וטו צרפתי על החלטה על פלישה לעיראק גרמה לחיכוכים בין צרפת לארצות הברית.
המדינות > הממלכה המאוחדת

בריטניה השתמשה בזכות הווטו של מועצת הביטחון שלה ב-32 מקרים. הפעם הראשונה הייתה באוקטובר 1956 כאשר בריטניה וצרפת הטילו וטו על מכתב מארצות הברית לנשיא מועצת הביטחון בנוגע לישראל. האחרון היה בדצמבר 1989 כאשר בריטניה, צרפת וארצות הברית הטילו וטו על הצעת החלטה המגנה את הפלישה האמריקאית לפנמה.
בריטניה השתמשה בזכות הווטו שלה, יחד עם צרפת, כדי להטיל וטו על הצעת החלטה שמטרתה לסיים את מלחמת סיני ב-1956. בריטניה וצרפת נסגו בסופו של דבר ממצרים לאחר שארצות הברית יזמה "ישיבה מיוחדת לשעת חירום" של העצרת הכללית, בתנאי החלטה שהובילה להקמת כוח החירום של האו"ם. בריטניה גם השתמשה בזכות הווטו שבע פעמים ביחס לרודזיה מ-1963 עד 1973.
ביקורת > ביקורת

זכות הווטו זכתה לביקורת על אופיה הלא דמוקרטי[דרושה הבהרה]. לדוגמה, ארצות הברית מטילה וטו על החלטות המבקרות את ישראל באופן שגרתי, בניגוד לדעת רוב החברות. חברי הקבע גם מטילים וטו גם על החלטות המבקרות את מעשיהם. בשנת 2014, רוסיה הטילה וטו על החלטה המגנה את סיפוחה של קרים. אמנסטי אינטרנשיונל טען כי חמשת החברים הקבועים השתמשו בזכות הווטו שלהם כדי "לקדם את האינטרס העצמי הפוליטי או האינטרס הגאופוליטי שלהם ולא את האינטרס של הגנה על אזרחים".
יש מבקרים הרואים בזכות הווטו אנכרוניסטי, לא צודק ולא פרודוקטיבי. פיטר נאדין כתב כי "הווטו הוא אנכרוניזם... במאה העשרים ואחת, זכות הווטו נתפסת ככוח לא פרופורציונלי ומכשול לפעולה בינלאומית אמינה למשברים". "ההשפעה העצומה של זכות הווטו" צוינה כגורם לחוסר היעילות של האו"ם במניעה ותגובה לרצח עם, אלימות והפרת זכויות אדם. מדינות שונות, כמו המדינות הבלתי-מזדהות והאיחוד האפריקאי, הציעו להגביל את זכות הוטו.
זכות הווטו שימשה כדי להגן על בעלי ברית של החברים הקבועים, ולמנוע או לעכב פעולות שמירת שלום או אכיפת השלום של האו"ם. איום השימוש בזכות הווטו עשוי להשפיע גם אם למעשה לא הוטל וטו. בשנת 1994, ארצות הברית וצרפת איימו להטיל וטו בנוגע לרצח העם ברואנדה שמנע מהאו"ם להתערב, ובשנים 99–1998 רוסיה וסין איימו להטיל וטו כדי למנוע התערבות של האו"ם נגד הטיהור האתני בקוסובו, ושוב ב-2004 למנוע התערבות ברצח העם בדרפור.
ביקורת > תמיכה

ההצדקה לזכות הווטו היא הרעיון ששלום וביטחון אפשריים רק אם המעצמות הגדולות פועלות יחד. הטיעונים שהוצגו על ידי החברים הקבועים כללו: כוח הווטו היה שיקוף של מציאות פוליטית, שהאו"ם יתמוטט אם ינסה לבצע פעולות אכיפה נגד חבר קבוע, כי הוא מנע ממועצת הביטחון לקבל החלטה שעלולה לפגוע ביחסים בין החברות הקבועות, וכי מעמדם נקשר לאחריות לשמירה על שלום וביטחון בינלאומיים. ב-1993, שר החוץ האוסטרלי כתב כי הווטו הוקם כדי להבטיח שהאו"ם לא יתחייב לדברים שלא יוכל לבצעם עקב התנגדות של מעצמה.
התומכים רואים בזכות הווטו אמצעי הגנה חשוב ביחסים בינלאומיים. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שיבח את "חוכמתם העמוקה" של מייסדי האו"ם, והתייחס לזכות הווטו כבסיס היציבות הבינלאומית. שר החוץ הסיני שיבח את "תפקידה החשוב של זכות הווטו".
הערות שוליים

↑  מיכל חטואל רדושיצקי, הביקורת על מנגנון הווטו במועצת הביטחון של האו"ם והשלכותיה האפשריות על ישראל, מבט על, גיליון 765, 10 בנובמבר 2015, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי
| האומות המאוחדות |
| --- | --- | --- |
| חברים | מדינות החברות באומות המאוחדות | האומות המאוחדות |
| ארגוני האו"ם | העצרת הכללית • מועצת הביטחון • המועצה הכלכלית-חברתית • מועצת הנאמנות • המזכירות • בית הדין הבין-לאומי לצדק | האומות המאוחדות |
| החלטות האו"ם | החלטות העצרת הכללית • החלטות מועצת הביטחון | האומות המאוחדות |
| ערכים נוספים | מגילת האומות המאוחדות • קריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם • זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם | האומות המאוחדות |
סיעה

סיעת "חרות" בכנסת הראשונה, 1949
בפרלמנט, סיעה היא מסגרת פוליטית אליה משתייכים חברים מכהנים. חברי הפרלמנט מחולקים לסיעות בהתאם למפלגות שמטעמן נבחרו. ואולם, מטעמים שונים ובתנאים מסוימים, יכול חבר פרלמנט לעזוב את סיעתו, ואז הוא יכול להיות לסיעת יחיד, להקים סיעה חדשה או להצטרף לסיעה קיימת.
חברי סיעה נתונים בדרך-כלל למשמעת סיעתית, כלומר המחויבות הפוליטית להצביע יחד עם הסיעה בנושאים מסוימים, ככל שהסיעה החליטה לנקוט עמדה אחידה בעניינם. הפרת המשמעת הסיעתית עלולה לגרור צעדים משמעתיים נגד החבר המפר, ובמקרים מסוימים אף הדחה מהסיעה.
בישראל

בתחילת כהונת כל כנסת, הרכב הסיעות זהה להרכב הנבחרים ברשימות השונות לכנסת, כאשר כל רשימה מורכבת ממפלגה אחת או יותר, ויכולה לכלול גם תנועות שאינן מפלגות. במהלך כהונת הכנסת יכולים חברים בסיעה לפרוש ממנה וסיעות יכולות להתאחד או להתפצל. לכל שינוי בהרכב הסיעות נדרש אישור ועדת הכנסת.
בישראל > פרישה מסיעה

עד 1990 יכול היה חבר הכנסת לפרוש מסיעתו באופן חופשי, וליצור סיעה שנקראת סיעת יחיד (ח"כ שפרש אך לא הקים סיעה מכונה "ח"כ יחיד"). מצב זה יצר אפשרות של "עריקה" מסיעה לסיעה, לעיתים קרובות תמורת טובות הנאה, מצב שנתפס בציבור כלא מוסרי ולא תקין. בעקבות זאת, ולאור ריבוי הפרישות בעת המשבר הפוליטי באביב 1990 תמורת טובות הנאה תוקן החוק, כך שקבוצת חברי הכנסת יכולה לפרוש מסיעה ללא סנקציות, רק אם יש בה שליש מחברי הסיעה המקורית, או שהפרישה נעשית בהסכמת הצדדים. פרישה בלא תנאים אלו גוררת סנקציות שונות, בין השאר קיצוץ בתקציב מימון המפלגות, חוסר אפשרות לכהן כשר או סגן שר בתקופת כהונת אותה הכנסת, וחוסר יכולת לכהן בכנסת הבאה מטעם סיעה שכיהנה בכנסת היוצאת (סעיף 6א לחוק יסוד: הכנסת וסעיף 61 לחוק הכנסת). עד אפריל 2022 הוכרזו שלושה מחברי הכנסת כפורשים: מיכאל נודלמן, אורלי לוי-אבקסיס ועמיחי שיקלי.
בקיץ 2009, הכנסת השמונה עשרה שינתה את החוק כך שפרישה של שבעה חברי כנסת ומעלה תוגדר בכל מקרה התפלגות לגיטימית, גם אם הם אינם שליש מחברי הסיעה המקורית. השינוי בוטל בכנסת שאחריה. בקיץ 2021, אושר תיקון נוסף שמאפשר לארבעה חברי כנסת להתפלג מסיעתם גם אם הם לא שליש ממנה. בדצמבר 2022 הוחזר המצב בו נדרשת פרישה של שליש מהסיעה על מנת להתפלג בצורה לגטימית.
בישראל > משמעות הסיעה

עבודת הכנסת מתבצעת ברובה בהתאם לחלוקה לסיעות ולגודלן היחסי של הסיעות השונות.
כמה דוגמאות למשמעות הסיעה:
מספר החברים בוועדות הכנסת השונות נקבע לפי מספר החברים בסיעה.
כספי מימון המפלגות מחולקים לפי מספר החברים בסיעה.
בדיונים מסוימים במליאת הכנסת ניתנת זכות הדיבור רק לנציג אחד של כל סיעה ("דיון סיעתי").
בוועדת הבחירות המרכזית יש ייצוג לכל סיעה בכנסת היוצאת, ונציגי ארבע הסיעות הגדולות ממונים לסגני יושב ראש ועדת הבחירות (לעיתים מספר הסגנים גדול יותר).
אם חבר כנסת נפטר או מתפטר מחברותו בכנסת, ייכנס במקומו המועמד הבא ברשימת המועמדים שהציגה הרשימה שבמסגרתה נבחר. מהלך זה נקרא "חילופי גברי".
ראו גם

סיעת יחיד
הערות שוליים

↑  חמישה ח"כים מהליכוד ניסו להקים את המפלגה לקידום הרעיון הציוני, ומתוך אותה קבוצה נכנס חבר הכנסת, אברהם שריר, למשא ומתן עם העבודה אשר נכשל לבסוף, והוא שב לליכוד, לאחר קריאתו המפורסמת של שמיר "אברשה, שוב הביתה!"; חבר הכנסת מהעבודה אפרים גור עבר לליכוד תמורת תפקיד סגן שר; חבר הכנסת מאגודת ישראל אליעזר מזרחי פרש מסיעתו תמורת תפקיד סגן שר.
↑  מורן אזולאי, ניצחון לבנט: ועדת הכנסת הכריזה על ח"כ שיקלי "פורש" מימינה, באתר ynet, 25 באפריל 2022
↑  סנקציה זו עלתה לדיון כנגד השרים חיים רמון ושמעון פרס, וכנגד יושבת ראש הכנסת דליה איציק, במעברם ממפלגת העבודה לקדימה בינואר 2006, אבל נדחתה על ידי יושבת ראש ועדת הבחירות המרכזית, דורית ביניש.
↑  פנחס וולף‏, הישג לנתניהו: "חוק מופז" אושר בכנסת, באתר וואלה, 3 באוגוסט 2009
↑  קדימה, מפלגת קדימה, פילוג מפלגת קדימה, חוק מופז, באתר www.idi.org.il
↑  המכון הישראלי לדמוקרטיה, תגובה לתזכיר חוק הכנסת - המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏יוני 2021
↑  ניצחון לקואליציה: עבר החוק שמקל על פיצול סיעות, באתר ynet, 7 ביולי 2021
↑  סיון חילאי, ניצחון ראשון לנתניהו בכנסת, לפיד עורר סערה: "הסיסמה שלכם - 'תקפצו לנו'", באתר ynet, 19 בדצמבר 2022
↑  הסיעות בכנסת, באתר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX541403  GND: 4018055-4  HDS: 010091
לילי איימן

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1929 טהראן, איראן
 פטירה:  6 בספטמבר 2018 (בגיל 89) שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Oak Woods Cemetery Chicago
 פעילות בולטת:  תוכנית הלימודים ערפאן
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה  אוניברסיטת טהראן  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת שיקגו
 עיסוק:  מחנכת, מורה, פדגוגית, סופרת, מרצה באוניברסיטה
 השקפה דתית:  בהאית
 בן זוג:  איראג' איימן
 צאצאים:  סאבה, ראמה, רויה
 פרסים והוקרה:  מדליית החינוך ממשרד החינוך האיראני  הספר הטוב של השנה  מדליית המדע של משרד החינוך האיראני  ספר השנה על ידי ועדת אונסק"ו  פרס עבור פיתוח חומרי קריאה עבור לומדי פרסית  מדליית זהב מהוועדה הלאומית ללימודי אוריינות באיראן
לילי איימן (באנגלית: Lily Ayman;‏ 17 במאי 1929 – 6 בספטמבר 2018) הייתה מחנכת פרסייה, סופרת ואשת חינוך בהאית. איימן הייתה שותפה לייסוד ותומכת נאמנה של תוכנית הלימודים ערפאן (Irfan).
עסקה בעיקר בכתיבת ספרות ילדים וספרי לימוד, ראתה בחינוך לאוריינות ערך עליון והקדישה את חייה לתחום זה.
קורות חייה

לילי איימן נולדה בשם לילי אהי (Lily Áhy), ב־17 במאי 1929, בטהראן, למשפחה הקשורה לבהאא אללה (נכדה מדור רביעי לגיסו, מירזא מג'יד אהי), מייסד הדת הבהאית. אביה היה פקיד בכיר בממשל האיראני ובוגר לימודי משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת מוסקבה. אימהּ הייתה זמרת אופרה ונגנית בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם הכירה את בעלה ועברה אתו לטהראן כדי להתחתן. איימן גדלה בשיראז בזמן שאביה היה מושל המחוז, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לטהראן, שם סיימה את לימודיה היסודיים. כשאביה מונה לשגריר איראן בברית המועצות עברה עם משפחתה למוסקבה, שם סיימה את לימודיה התיכוניים והתחילה את לימודיה האקדמאים בתואר שפה וספרות רוסית וצרפתית.
לאחר שאביה חלה, לילי ומשפחתה חזרו עמו לטהראן, שם הוא נפטר. איימן השלימה את התואר האקדמי בפילוסופיה וחינוך באוניברסיטת טהראן. עוד בזמן לימודיה תרגמה את הספר "Enfants Difficiles" מצרפתית לפרסית, והוא יצא לאור בתרגום זה בשנת 1949. לאחר סיום לימודיה התחילה ללמד בבית ספר לבנות (Anoushiravan Dadgar secondary school for girls) בטהראן.
ב־1951 לילי נישאה לאיראג' איימן בלונדון והמשיכה ללימודים נוספים באוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד, שם גם ילדה את בתה הבכורה, רויה. לאחר שחזרו לאיראן ב־1954 לילי מונתה לדירקטורית המרכז לחינוך ולימודים מקצועיים במחלקה לחקר ופיתוח תוכניות לימודים במשרד החינוך האיראני. בקיץ אותה השנה היא ארגנה לראשונה באיראן בית ספר קיץ לילדים.
ב־1955 לילי עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס, שם איראג' השלים את לימודי הדוקטורט שלו. באותו הזמן לילי עבדה כמורה במוסדות צבא הישע (The Salvation Army), שם גם ילדה את בתה השנייה סאבה.
ב־1957 הם חזרו לטהראן ואיימן החלה בקריירה אקדמית ספרותית, בזמן שעבדה כחברה בוועדה הבינלאומית להתפתחות הבנת הקריאה באיגוד הבינלאומי לפיתוח הישגים חינוכיים. איימן לימדה חינוך וספרות ילדים באוניברסיטת טהראן בזמן שהיא המשיכה להתעמק בתחום פיתוח שיטות מודרניות ללימודי שפה. שלוש שנים לאחר מכן קיבלה מלגה ללימודי דוקטורט במכללה להוראה של אוניברסיטת קולומביה.
פעילותה באיראן

רצונה להנחיל את אהבת הקריאה לדורות הבאים הוביל אותה להעדיף תחום זה בחייה ועד ימיה האחרונים היא המשיכה לכתוב סיפורים לילדים. בנוסף, היא השתתפה בהקמת "מועצה לספרי ילדים" (ארגון פרטי ולא ממשלתי) באיראן. שם גם שימשה כחברת הנהלה במשך שני עשורים. היא גם הייתה תומכת נלהבת באגודה הבינלאומית לספרות ילדים (אנ'). שם גם שירתה לבסוף כחברת הנהגה במשך שנים וסגנית מנהל הארגון למשך שנתיים.
מנהיגותה של לילי בתחום החינוך זכתה להכרה רשמית כשהיא הייתה האישה הראשונה והיחידה שמונתה למועצה הגבוהה לחינוך באיראן. שם היא הביאה לידי ביטוי את כישוריה כסופרת, כשספריה אומצו באופן רשמי לתוכניות הלימודים ברחבי איראן. בזמן זה ילדה את ילדה השלישי ראמה.
העניין הרחב שלה בחינוך גלש גם ללימוד מבוגרים, במיוחד במדינה שבה רק 30 אחוזים בערך באותה תקופה ידעו קרוא וכתוב. לילי מונתה לראשות המחלקה ללימודי מבוגרים לייעוץ לימודי לתוכנית העולמית ללימודי אוריינות. היא הייתה גם אחראית על הכנת ספרי הלימוד ובניית תוכנית הלימודים. כמו כן, היא גם שירתה כיו"ר פרויקט המחקר על אוצר המילים הבסיסי בפרסית. מחקר זה הניב את הזיהוי של כאלף מילים שנמצאות בשימוש יום יומי. תוצאות מחקר זה שימשו כהכנה לספרי לימוד בפרסית. על פעילויותיה אלו היא זכתה במספר פרסים.
לילי אהבה שירה וספרות קלאסית, והייתה תומכת גדולה במוסד לתרגום ופרסום ספרים, שם היא מיסדה וניהלה אגף עבור תרגום ספרי ילדים. במשך הקריירה שלה היא תרמה בקביעות גם למספר עלונים חינוכיים ומגזינים בהאים, היא גם תרגמה וכתבה יותר מ־40 ספרים שפורסמו בשפה הפרסית.