stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בין שתי מלחמות העולם
מדיניות הפיוס של המערב כלפי גרמניה > העמדה הבריטית

קודם כל קיוו הבריטים לשמור על מעמדם. יש לעשות הכול כדי למנוע מלחמה ובכך להציל את האימפריה הבריטית, שנמצאת במצב קשה, מהתמוטטות גמורה ולמנוע פגיעה בכלכלה הבריטית כתוצאה מפיתוח תעשייה צבאית והגבלת הסחר הימי הבינלאומי שיגרם מהמלחמה. ראש ממשלת בריטניה בסוף שנות השלושים, צ'מברלין רצה להציל את העולם ממלחמה, ובכך להגדיל את יוקרתו האישית ולחזק את בריטניה כמביאת שלום לעולם.
הבריטים האמינו כי חוזה השלום עם גרמניה היה מחמיר מדי, וכדי לפצות את העם הגרמני על הסבל שנגרם לו, יש לוותר לגרמניה. רווחה גישה כמעט פציפיסטית – שחייבים למנוע בכל מחיר הישנות הזוועות של מלה"ע הראשונה.
הגישה הבריטית לא ראתה איום ממשי בגרמניה הנאצית. צ'מברלין חשב שהיטלר יסתפק בוויתורים הניתנים לו ובכך יסתיים העניין. דבר זה נובע מהיחס אל היטלר כאל אדם רציונלי והעלמת-עין מהאידאולוגיה הנאצית. לגישה זו אחראית מדיניות ההטעיה של היטלר, שבאה לידי ביטוי בנאום שנשא ברייכסטאג לאחר הפלישה לחבל הריין הכריז היטלר:
אין לנו כל תביעות טריטוריאליות באירופה. יודעים אנו ששום מתיחות שיסודה בקביעות טריטוריאליות לא נכונות או בייחס מעוות שבין מספרי העמים לבין שטחי המחיה שלהם, אינה יכולה לבוא על פתרונה באירופה בדרך של מלחמה.
בנוסף היו שרצו בחיזוק הנאציזם שיביא לבלימת הקומוניזם, מאחר שלגביו דווקא כן שררה דאגה עמוקה פן ישתלט על אירופה. היה חשש מהתחזקותה של גרמניה, ובמיוחד פחד מיסטי עמוק מחיל האוויר הגרמני. אין טעם לצאת למלחמה כי בריטניה עלולה להפסיד.
בריטניה, ובמיוחד צ'מברלין בזו למזרח אירופה. הבריטים לא רצו לשלוח חיילים להילחם בשביל עם "נידח" כלשהו, במיוחד לאור העובדה שצ'מברלין ראה בהיעלמות צ'כוסלובקיה פתרון לצרה שבריטניה לא רוצה בה. צ'מברלין חתם עם היטלר על הסכם בו הוא מתיר לגרמניה לספח לעצמה את חבל הסודטים שהיה אזור בצ'כוסלובקיה המיושב ברובו בגרמנים. כאשר חזר מגרמניה לאחר חתימת ההסכם הכריז: "הקרבנו את צ'כוסלובקיה על מזבח השלום".
כל השיקולים הללו הביאו לכך שהבריטים לא התכוננו ולא היו מוכנים למלחמה. "חוק עשר השנים בבריטניה", שנחקק ב-1919 והוארך ב-1929, הניח שלא תפרוץ מלחמה וגרם להיעדר חימוש ולהשפעות פסיכולוגיות בעם ובהנהגה.
מדיניות הפיוס של המערב כלפי גרמניה > עמדת צרפת

צרפת האמינה כי גרמניה לא תוכל לפלוש אליה בשל "קו מאז'ינו" - קו ביצורים אדיר שנבנה בשנות ה-30 לאורך הגבול הצרפתי-גרמני. כמו כן האמינו הצרפתים שצבאם הוא צבא "מעולה" כשלמעשה, המוטיבציה בו הייתה ירודה, הוזרמו לו תקציבים נמוכים מדי, וחסר בו פיקוד מוכשר.
מערכת השלטון הצרפתית הייתה שרויה במאבק קשה בין ימין ושמאל ובשורה של שערוריות פוליטיות וכלכליות. המורל הלאומי היה בשפל המדרגה, מכאן שלא היה להם זמן ורצון לעסוק במדיניות חוץ. גם צרפת הייתה במגמה פציפיסטית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
צרפת חששה מפני מלחמה גדולה נוספת. אוכלוסייתה קטנה בעקבות האבדות במלחמת העולם הראשונה ובשל הירידה בשיעור הילודה. כמו בריטניה, היא חששה מפני חיל האוויר הגרמני ורצתה להציל את פריז היקרה מעצמתו. צרפת לא הייתה חזקה מספיק על מנת להתמודד מול גרמניה לבדה, ולכן נאלצה להתאים את מדיניותה לזו של בריטניה.
ראו גם

היהודים בין שתי מלחמות העולם
לקריאה נוספת

דייוויד זוק ורובין הייאם, קיצור תולדות המלחמות, הוצאת מערכות, 1981, עמ' 257–268.
רג'ו אמיליה (נפה)

רֶ֫ג'וֹ אֵמִ֫ילְיָה היא אחת מתשע הנפות של מחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. עיר הבירה של הנפה היא רג'ו אמיליה.
שטחה של הנפה כ-2,292 קמ"ר ואוכלוסיית הנפה, נכון לשנת 2017, 531,942 תושבים. בנפה ישנן 42 קומונות.
היסטוריה

בנפה נמצאת טירת קנוסה ההיסטורית, רכושה של הרוזנת מטילדה, מרקיזת טוסקנה. זה המקום שבו התרחשה ההליכה לקנוסה של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
נציגי הרשויות החופשיות של רג'ו, מודנה, בולוניה ופרארה נפגשו בסלה דל טריקולורה (אנ') של רג'ו אמיליה בשנת 1797 כדי להכריז על הרפובליקה צ'יספדנה, תוך אימוץ דגל שלושת הצבעים ירוק-לבן-אדום כדי לייצג את הרפובליקה החדשה שלהם שהוקמה; מאוחר יותר הוא אומץ בשנת 1848 כדגל הלאומי.
חינוך

ארבע פקולטות של אוניברסיטת מודנה ורג'ו אמיליה (אנ') ממוקמות ברג'ו אמיליה. הפקולטה להנדסה וחקלאות הוקמה ברג'ו אמיליה ב-1998, ואחריה הפקולטות למדעי התקשורת ולמדעי החינוך.
גישת רג'ו אמיליה לחינוך לגיל הרך הוקמה על ידי בתי הספר של רג'ו אמיליה לאחר מלחמת העולם השנייה והיא ידועה בכל העולם, בהיותה אחת המערכות המתקדמות ביותר כיום. הגישה פותחה בהשראת התיאוריות של מאלגוצי, ברונר, ויגוצקי, דיואי, פיאז'ה וגארדנר.
ספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להזכיר את הקבוצות.
בנפה יש פעילויות ספורט ענפות: טורנירי כדורסל וטניס ומשחקי כדורגל בכיכובה של קבוצת הכדורגל ההיסטורית פרימה דיוויזיה.
הערות שוליים

↑  "Provincia di Reggio Emilia". Comuni-Italiani.it.
↑  University of Modena and Reggio Emilia (UNIMORE), Brief History of the University, Accessed 10 July 2011.
↑  "Italy - AC Reggiana 1919 - Results, fixtures, squad, statistics, photos, videos and news - Soccerway". soccerway.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557243605171  GND: 4474122-4  LCCN: n80001035  MusicBrainz: b712346a-2c00-4cc8-9c09-7dfc4954ee91  NKC: ge260033  SUDOC: 027302989  VIAF: 167860892   WorldCat (עם VIAF): 167860892 
אזור כפרי טיפוסי בנפת רג'ו אמיליה
רדינג (הממלכה המאוחדת)

| --- | --- |
סמל רדינגסמל רדינג
מבט על מרכז העיר רדינג
מבט על מרכז העיר רדינג
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומת הבית:  אנגליה אנגליה
 אזור:  דרום-מזרח אנגליה
 מחוז:  ברקשייר
 שפה רשמית:  אנגלית 
 תאריך ייסוד:  871 
 שטח:  40.4 קמ"ר
 גובה:  61 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  162,666 (2016)
  ‑ צפיפות:  3,844 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  51°27′15″N 0°58′23″W﻿ / ﻿51.454166666667°N 0.97305555555556°W﻿ / 51.454166666667; -0.97305555555556 
 אזור זמן:  UTC
 www.reading.gov.uk
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים רדינג(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים רדינג(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי רדינג(למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי רדינג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חצר בית המשפט המלכותי ברדינג
שרידי מנזר רדינג העתיק
רדינג (באנגלית: Reading) היא עיר באנגליה הממוקמת בהצטלבות נהרות התמזה והקנט, ובמרחק 64 ק"מ מהעיר לונדון.
היסטוריה

שם המקום הגיע משמו של שבט קלטי עתיק שישב במקום "הרדינגס" (באנגלית עתיקה "Rēadingas"). בשנת 870 פלשו הוויקינגים הדנים לאנגליה, הקימו מחנה במקום ולאחר מכן גם התיישבו באזור.
הנרי הראשון מלך אנגליה בנה בשנת 1121 את מנזר רדינג, ולאחר מותו נקבר בתחומי המנזר. ייסוד המנזר הביא לתושבי רדינג פרנסה ושגשוג עקב העלייה לרגל למקום הדתי.
בזמן מגפת המוות השחור נפגעה רדינג קשות, וכ-60 אחוז מתושבי המקום נקטלו על ידה. כמו כן ידוע היה כי ראש המנזר היה בין הנפגעים בשנת 1361.
בשנת 1538 נחרב חלק נרחב מהמנזר, עקב העברת שלטון הכנסייה לידי הנרי השמיני מלך אנגליה. עם השנים, והחל מהמאה השמונה עשרה, שגשגה רדינג והתפרסמה בעקבות תעשיית הברזל שהחלה לתפוס תאוצה ומרחב.
בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1801, עמדה אוכלוסיית רדינג על 9,400 איש, אך בשנת 1851 עלה המספר ל-21,500 תושבים. על פי הערכות משנת 2010, מונה אוכלוסיית רדינג וסביבתה כ-154,200 תושבים.
הפוליטיקאי והמשפטן היהודי-בריטי לורד רופוס דניאל אייזקס, המרקיז הראשון מרדינג, הגיע למשרות רמות בשירות הממשלתי הבריטי וזכה בתוארי אצולה גבוהים. הוא גם היה פעיל ציוני שנרתם לעשייה בארץ ישראל, והיה מעורב בהקמת מפעל החשמל בארץ ישראל (שעל שמו נקראת תחנת הכוח רדינג) ובתמיכה בצי העברי המתחדש של יישוב.
קבוצת הכדורגל הבכירה של העיר, מועדון הכדורגל רדינג, שיחקה בעונת 2012/2013 בפרמייר ליג אך ירדה לליגת המשנה (הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ) לאחר עונה אחת.
בשנת 2020 התרחש בעיר פיגוע דקירה שגבה את חייהם של שלושה אנשים (שלושה אחרים נפצעו קשה).
ערים תאומות

גרמניה דיסלדורף, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה (מ־1947, רשמית מ־1988)
אירלנד קלונמל (אנ'), אירלנד (מ־1994)
ניקרגואה סן פרנסיסקו ליברה (אנ'), ניקרגואה (מ־1994)
ברבדוס ספייטסטאון, ברבדוס (מ־2003)
יחסי החוץ של צ'ילה

צ'ילה  מדינה המקיימת קשר דיפלומטי, מחזיקה שגרירות בצ'ילה ומארחת שגרירות צ'יליאנית  מדינה המקיימת קשר דיפלומטי, מחזיקה שגרירות בצ'ילה אך לא מארחת שגרירות צ'יליאנית  מדינה המקיימת יחסים דיפלומטיים אך ללא שגרירויות  מדינות שלא מקיימות יחסים דיפלומטיים כלל
יחסי החוץ של צ'ילה הם היחסים הרשמיים שמנהלת הרפובליקה של צ'ילה עם שאר מדינות העולם. צ'ילה נהלה יחסי חוץ עם מדינות שונות מאז הקמתה ב-18 בספטמבר 1810 כאשר קיבלה את עצמאותה מספרד. צ'ילה, בהיותה הכלכלה העמידה באמריקה הדרומית במשך זמן רב, ניהלה קשרים עם מעצמות שונות אך גם מלחמות, כדוגמת מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית או מלחמת האוקיינוס השקט. במאה העשרים יחסי החוץ של צ'ילה פרחו, בעיקר למען קשרים כלכליים, אך עם עליית שלטון החונטה הצבאית של אוגוסטו פינושה יחסי החוץ התדרדרו וצ'ילה נתקה קשרים עם מדינות רבות. רק עם סיום הדיקטטורה בשנת 1990 חזרה צ'ילה ליצור וליזום יחסים רשמיים עם מדינות נוספות.
צ'ילה לוקחת חלק בארגונים מדיניים שונים, בהם ארגון מדינות אמריקה, האומות המאוחדות, אמריפול, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות וקבוצת ריו. בשנת 2003 הפכה צ'ילה לחברה לא-קבועה במשך שנתיים במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. בשנת 2013 נבחרה שוב למועצה והפכה לחברה קבועה בה.
צ'ילה אירחה את הפסגה השנייה של דרום אמריקה (כנס של נציגי ממשלות באמריקה הדרומית המתרחש אחת לכמה שנים) בבירה סנטיאגו דה צ'ילה, אליה הגיעו גם נציגי ארגונים שונים כדוגמת ארגון מדינות מזרח הקריביים והקהילייה הקריבית. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2001, מונתה צ'ילה ליושבת הראש הנבחרת של קבוצת ריו. צ'ילה (לאור היותה אחת מהמדינות המפותחות ביותר באמריקה הדרומית) היא חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ואף נכללת כאחת מארבע המדינות שיכולות להציע ולהציג דיונים חדשים בארגון.
בהמשך הערך מפורטים יחסי החוץ של צ'ילה לפי מדינה.
אמריקה הדרומית > ברזיל

היחסים בין ברזיל לצ'ילה נמצאים במצב טוב עוד מאז הקמתה של ברזיל בשנת 1822. הסכם ידידות בין צ'ילה לברזיל נחתם ב-1 בספטמבר 1838, והביא איתו סחר וקשרים דיפלומטיים חדשים. בזמן מלחמת הקונפדרציה שהתחוללה בין צ'ילה וארגנטינה לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנים 1837–1839, ברזיל לא נקטה צד, אך הפגינה תמיכה בצד הצ'יליאני כאשר חתמה איתה, בעיצומה של המלחמה, על הסכם ידידות. מאוחר יותר, מלחמת האוקיינוס השקט שפרצה בין צ'ילה לפרו ובוליביה, הובילה לתמיכה שבשתיקה בצ'ילה מצד ברזיל, צעד משמעותי באותה התקופה. התמיכה של ברזיל בצ'ילה הובילה את ארגנטינה לפרוש מהסכמתה להצטרף לבוליביה ולפרו מחשש מברית ברזילאית-צ'יליאנית, מהלך שיכול להיות שהוביל לניצחון צ'ילה במלחמה.
בסוף המאה ה-19 נגרמה מחלוקת גבולות בין ארגנטינה לברזיל על שטחי אורוגוואי ופרגוואי, במקביל למחלוקת בין צ'ילה לארגנטינה על שטחי פטגוניה. כתוצאה מכך, ברזיל וצ'ילה מצאו זו בזו בעלות ברית חזקות. הקשר התהדק כאשר ארגנטינה נוצחה בקונפליקט זה, וידם של צ'ילה וברזיל על העליונה.
בתחילת המאה ה-20 נוצר קונפליקט עז בין מקסיקו לארצות הברית, קונפליקט שכמעט והביא למלחמה כוללת בין המדינות. ב-1914, לאחר המהפכה המקסיקנית, ספינה מקסיקנית עצרה ספינה עם מלחים אמריקאים בטעות - מהלך שהוביל לכיבוש העיר טמפיקו למשך כמה חודשים בידיי הצבא האמריקאי. פרשה זו, שזכתה לשם "פרשת טמפיקו", איימה לגרום למקסיקו להכריז על הכיבוש 'עילה למלחמה' ולפתוח במתקפה נגד ארצות הברית. כדי להרגיע את הרוחות, ב-20 במאי 1914, נציגי ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה נפגשו במפלי הניאגרה שבקנדה על מנת לתווך בין שתי המדינות. לאחר מאמצים רבים, הצליחו המתווכים למנוע את הלחימה, ואמנה מסודרת נחתמה ב-15 במאי 1915.
במהלך המאה ה-20 שימשה ברזיל בת ברית של צ'ילה, גם כאשר שלטה בצ'ילה החונטה הצבאית והתנתקה מקשריה עם רוב מדינות העולם.
בסקר שערך תאגיד השידור הבריטי BBC בשנת 2014 עולה כי 62% מתושבי צ'ילה מרוצים מההשפעה של ברזיל על המדינה, ואילו 12% העידו שלא.
ברזיל מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ו-11 קונסוליות בבלו הוריזונטה, קמפינאס, קמפו גרנדה, קוריטיבה, פלוריאנופוליס, מאנאוס, פורטו אלגרה, ריו דה ז'ניירו, סלבדור, סאו פרנסיסקו דו סול וסאו פאולו. מאידך, צ'ילה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-4 קונסוליות באיקיקה, פונטה ארנס, טמוקו וולפראיסו.
אמריקה הדרומית > ארגנטינה

ארגנטינה וצ'ילה, בדומה למדינות נוספות באמריקה הדרומית, היו נתונות לשלטון ספרדי מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19. בתחילת מאה זו ביקשו שתי המדינות לקבל עצמאות, ופתחו במלחמת העצמאות של ארגנטינה ומלחמת העצמאות של צ'ילה. מכיוון ששתי המדינות היו ועודן מחזיקות בגבול משותף ארוך מאוד המשתרע לאורך הרי האנדים, כוחות המורדים בשתי המדינות חברו זה לזה ויצרו את צבא האנדים, שהוביל לעצמאותן.
לא עבר זמן רב והיחסים בין שתי המדינות הטריות התדרדרו למתיחות רבה, כאשר נוצרה מחלוקת סביב שטח הפטגוניה, שטח שעד היום מהווה סיבה להתדרדרות היחסים בין המדינות. כאשר ארגנטינה איימה לכבוש שטח זה, צ'ילה וברזיל כבשו חלקים נרחבים מארגנטינה, וגם מאורוגוואי ופרגוואי.
במהלך מלחמת הקונפדרציה שמו המדינות את המחלוקת בצד, והתמקדו בלחימה נגד הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, שאיימה לכבוש חלקים מצ'ילה וארגנטינה. הייתה זו אחת מהפעולות הצבאיות המשותפות היחידות של צ'ילה וארגנטינה במאה ה-19. אמנם, לא נחתם הסכם רשמי בין המדינות באותה תקופה. צבא הקונפדרציה בהנהגת אנדרס דה סנטה קרוז איים לכבוש שטחים מארגנטינה ולכן זאת תקפה, ואילו צ'ילה הכריזה על מלחמה עוד לפני שנראה איום צבאי מוחשי כנגדה, בעקבות האיום על עליונותה הכלכלית.
אמריקה הדרומית > ארגנטינה > אמנת הגבולות של 1881

בין מלחמת הקונפדרציה למלחמת האוקיינוס השקט הגיעו המדינות מספר פעמים למצב בכי רע, כאשר נעצרה על הסף מלחמה מלאה. הסכסוך על הגבולות לא הסתיימו עד לשנת 1881, אז נחתמה אמנת גבולות ראשונה בנושא. אמנת הגבולות של שנת 1881 בין ארגנטינה לצ'ילה נחתמה ב-23 ביולי 1881 בבואנוס איירס על ידי ברנרדו דה איריגוין (אנ') כנציג ארגנטינה ופרנסיסקו דה בורחה אכברריה (אנ') כנציג צ'ילה. הגבול נקבע על פי דוקטרינת ה-"uti possidetis juris", במשפט הבינלאומי הקובע כי גבולותיה של מדינה חדשה זהים לחלוטין לאלה של הישות הגאו-פוליטית שהייתה קיימת באותו השטח לפניה (ובמקרה הזה, מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה והקפיטניה חנרל של צ'ילה). על אף שהגבולות המדויקים לא נמדדו לעומק, האמנה קבעה גבול לאורך הרי האנדים, המסתכ בכ-5,600 ק"מ.
אמריקה הדרומית > ארגנטינה > קביעת הגבול

האמנה החזיקה מעמד עד לתחילת המאה ה-20, אז הצטברו טענות חדשות של שתי המדינות על פטגוניה. המנהיג הארגנטינאי פבלו רצ'רי (אנ') התקדם עם כוחות צבאיים ארגנטינאים אל תוך פטגוניה ועבר לצד המערבי של הרי האנדים, במהלך שנקרא "כיבוש המדבר". צ'ילה ראתה בכך עילה מסוימת להכרזת מלחמה, אך במקום זאת החליטו מנהיגי המדינות לפתור זאת בצורה דיפלומטית ולפנות לצד שלישי כמתווך - הממלכה המאוחדת. הנציבים פרנסיסקו מורנו (ארגנטינה), דייגו בארוס אראנה (צ'ילה) וסר תומאס הולדיץ' (בריטניה) שוטטו לאורך הגבול עם משלחת שכללה גאוגרפים, מומחים להיסטוריה המקומית ומומחים לגאופוליטיקה, וניסו לקבוע על סמך הדרישות של שתי המדינות גבול ברור שיהווה פשרה.
העניין לא היה פשוט. מאז 1885 התמקמו בעמקים של פטגוניה מהגרים וולשים רבים, ועל כן היה צורך להתחשב ברצונותיהם. הנציבים של שתי המדינות הקשו על התהליך ופתחו בעוד ועוד מריבות על הגבול המדויק, ורק לאחר כשנה הצליחו להגיע להסכמה. היסטוריונים עכשוויים מעריכים כי ההכרעה הסופית באה דווקא מתוך רצונות המהגרים - שאמנם לא היו הראשונים להביע את עמדתם, אך במבט לאחור הם היו אלה שהניעו את התהליך. כך נקבע הגבול של 1902, שהחזיק מעמד עד היום.
אמריקה הדרומית > ארגנטינה > המחלוקת על האיים

בשנות ה-70 של המאה ה-20 נוצר סכסוך נוסף בין המדינות, הפעם תוך מחלוקת על שלושת האיים לנוקס, פיקטון ואיסלה נואבה. המדינות פנו פעם נוספת לעזרת הממלכה המאוחדת, ובשנת 1977 קבעה המלכה אליזבת השנייה כי איים אלה שייכים לצ'ילה. בארגנטינה זעמו על החלטה זו וסירבו לקבל אותה, ואיימו לפתוח במלחמה. האפיפיור של אותה תקופה, יוחנן פאולוס השני, מיהר להתנדב לתווך בין המדינות כדי לסיים את הקונפליקט בשלום. השליח המיוחד של הקרדינל, אנטוניו זמור, הגיע ונפגש עם נציגי המדינות, ובמאי 1985 חתמו ארגנטינה וצ'ילה על אמנת יישוב הסכסוך הטריטוריאלי ברומא.
מאז סילוק הדיקטטורה בצ'ילה היו יחסי המדינות חמים, ושתי המדינות מחזיקות בשגרירויות בערי הבירה.
בספטמבר 2010, CONARE (הוועדה הלאומית לפליטים בארגנטינה, מחלקה של משרד הפנים הארגנטינאי) העניקה מקלט לאזרח הצ'יליאני גלווארינו אפבלזה. אפבלזה מתגורר כיום בארגנטינה, שם הוא נשוי לעיתונאית פאולה אפלבזה, ואב לשלושה ילדים ילידי ארגנטינה. ההגנה שקיבל מארגנטינה לא הייתה חוקית, משום שאפבלזה הואשם על ידי בית המשפט העליון של צ'ילה בהיותו מעורב ברצח הסנטור הצ'יליאני חיימה גוזמן בשנת 1991, בזמן שלטונו של פטריסיו איילווין. צ'ילה ערערה על המקלט שקיבל אפלבזה, וכן על ידי האופוזיציה הארגנטינאית. כלי התקשורת הארגנטינאים והצ'יליאנים הצביעו על כך שממשלת ארגנטינה התעלמה מפסיקה של בית המשפט העליון של ארגנטינה להסגיר את אפלבזה לצ'ילה. אפלבזה נשאר עד היום בארגנטינה, נושא שנחשב 'נפיץ' פוליטית בין ארגנטינה וצ'ילה.
אמריקה הדרומית > אורוגוואי

יחסן של צ'ילה ואורוגוואי מתחיל באימפריה הספרדית ששלטה בכל אמריקה הלטינית, לרבות צ'ילה ואורוגוואי. אמנם, צ'ילה השתייכה למלכות המשנה של פרו, ואילו אורוגוואי השתייכה למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. לאחר שצ'ילה קיבלה את עצמאותה בשנת 1818 ואורוגוואי קיבלה את שלה בדיוק עשור מאוחר יותר, ניהלו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים בלבד, ולא יצרו בריתות משמעותיות או לחלופין ניהלו מלחמות.
במאה ה-20 עברו שתי המדינות, כמעט במקביל, הפיכה לדיקטטורה, כאשר בצ'ילה שלטה החונטה הצבאית ובאורוגוואי שלט משטר צבאי. שתי הדיקטטורות ראו זו בזו בעלות ברית טובות, והיחסים ביניהן התחממו, תהליך הפוך מזה שהיה עם מדינות המערב שמהן צ'ילה התרחקה והתנתקה. שתי המדינות הדיקטטוריות שיתפו פעולה במבצע קונדור במהלך שנות ה-70 וה-80. בשנת 1976 אף נפגשו מנהיגי המדינות כדי לדון בנושאים אסטרטגים.
היו מקרים הרואים שונים שהשפיעו על היחסים בין המדינות: באוקטובר 1972 התרסקה טיסת 571 של חיל האוויר האורוגוואי בהרי האנדים ובה 45 נוסעים ואנשי צוות, רובם שחקני רוגבי אורוגוואי שנסעו לצ'ילה למשחק. 40 ניצולי ההתרסקות בילו חודשיים בהרים ופנו לקניבליזם כדי לשרוד. בדצמבר 1972 נותרו 16 ניצולים כשגילו אותם ונשאו אותם למקום מבטחים. האירוע נודע בשם הנס באנדים; מן הצד השני, היו מקרים שהעיבו על האחווה הלאומית של בני שתי המדינות: בשנת 1973, למשל, עוכבו ממניעים לא ידועים תשעה אזרחי אורוגוואי שהגיעו לצ'ילה לחופשה. מאז עקבותיהם נעלמו, והם מוגדרים נעדרים עד היום.
מאז שוקמה הדמוקרטיה בשתי המדינות, הן משתפות פעולה רבות במסגרת הברית הפסיפית וקבוצת ריו וחותרות למסחר כולל בין מדינות אמריקה הלטינית. צ'ילה ואורוגוואי יוצרות שיתופי פעולה פוליטיים, כלכליים, תרבותיים ומדעיים. קיימים אף פרויקטים משותפים רבים בנושאי פיתוח חברתי, מגדר, איכות הסביבה, אנרגיה, חדשנות, מחקרים אנטארקטיים וזכויות אדם, בין היתר.
אמריקה הדרומית > פרגוואי

לאחר ששתי המדינות קיבלו את עצמאותן מספרד, יחסים דיפלומטיים הדדיים באופן רשמי כוננו ב-22 ביולי 1843. צ'ילה שימשה תפקיד דיפלומטי חשוב כמתווכת במלחמת הברית המשולשת, ובמרוצת השנים מלאה תפקיד מפתח בסיום מלחמת הצ'אקו בשנת 1935 וחתימת הסכם שלום.
במחצית השנייה של המאה ה-20 שליט צ'ילה, אוגוסטו פינושה, התקרב לשליט פרגוואי, אלפרדו סטרסנר, והשניים הובילו לשיתוף פעולה אזורי ותמיכה במשטרים הצבאיים זה של רעהו. גם לאחר סיום הדיקטטורות המשיכו המדינות לשתף פעולה, והן חברות בארגונים בינלאומיים רבים.
יחסי המסחר הצ'יליאניים-פרגוואנים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית (ACE) שנחתם בין צ'ילה למרקוסור. מרבית הייצוא הצ'יליאני לפרגוואי כולל מכוניות נוסעים, מוצרי הנעלה (על בסיס גומי), חוטי נחושת, חומרים לייצור משקאות א-אלכוהולים וציוד רפואי; פרגוואי מצידה מייצאת לצ'ילה בעיקר בשר בקר, כדורים רפואיים על בסיס שמן סויה, תירס וסוגים שונים של אורז. משום שפרגוואי היא מדינה ללא מוצא לים, חלק מהנמלים שבצפון צ'ילה משמשים לייבוא סחורות לפרגוואי דרך האוקיינוס השקט.
קיים הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין המנהל הכללי של הטריטוריה הימית של צ'ילה לאיגוד הסוחרים של פרגוואי, המקדם העברה של סחורות מצ'ילה לפרגוואי. בנוסף, מתוכנן פרויקט ענק לבניית מסדרון מים ארוך בשיתוף חלק גדול ממדינות אמריקה ומשקיעים חיצוניים, שיגשר בין חופי האוקיינוס האטלנטי שבברזיל לחופי האוקיינוס השקט שבצ'ילה. התעלה המתוכננת צפויה לעבור גם בפרגוואי וארגנטינה, לשם אינטרס כלכלי למדינות אלה, וכך המדינה ללא המוצא לים תוכל להקים נמלים ולייבא ולייצא סחורות גם לרחבי העולם.
אמריקה הדרומית > פרו

יחסיהם של צ'ילה ופרו מתחילים אחורה בזמן, כאשר שתיהן היו מחוברות תחת אימפריית האינקה. אז, כל הצד המזרחי של אמריקה הדרומית היה ישות אחת, שהורכבה מבני האינקה. עם הכיבוש הספרדי במאה ה-16 האזור חולק למלכויות משנה ולמעשה הופרדו צ'ילה ופרו למלכות המשנה של פרו והקפיטניה חנרל של צ'ילה.
אמריקה הדרומית > פרו > לאחר הכרזות העצמאות

בתחילת המאה ה-19, כחלק מגל מלחמות העצמאות של דרום אמריקה, ביקשה פרו את עצמאותה מספרד, וצ'ילה (יחד עם מדינות נוספות) תמכה בה וסיפקה לה נשק וציוד רפואי. לאחר שהפכה פרו למדינה עצמאית, היא וצ'ילה הסכימו על אינטרסים משותפים והעבירו סחורות זו לזו דרך הים או דרך בוליביה, לפני שהפכה למדינה ללא מוצא לים.
אמריקה הדרומית > פרו > מלחמת הקונפדרציה

נקודת השבר ביחסי צ'ילה-פרו נעוצה במלחמת הקונפדרציה. אז פרו הייתה מחולקת לשתי רפובליקות: הרפובליקה של פרו הצפונית, והרפובליקה של פרו הדרומית. לאחר שנוצרה אי-יציבות שלטונית בפרו הצפונית, אנדרס דה סנטה קרוז נשיא בוליביה, ראה בכך הזדמנות לממש את חזונו לאחד את פרו, בוליביה וצ'ילה להקים שוב מדינה אחת היכן ששלטו בעבר האינקה. על כן, ניצל סנטה קרוז את המצב הפוליטי הרעוע כדי לספח את פרו לבוליביה וליצור את הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. לאחר שנוצרה, החל סנטה קרוז לכבוש חלקים מארגנטינה. על כן, זאת פתחה נגדו במלחמה כבר ב-1836, שנת ההקמה של הקונפדרציה. לאחר כשנה פרשה ארגנטינה מהמלחמה, אבל צ'ילה, שראתה בקונפדרציה איום מוחשי על עליונותה הכלכלית, הכריזה עליה מלחמה, ובשנת 1839 הכניעה אותה כשכבשה את לימה בעזרת כוחות מורדים פרואנים.
לאחר שהתפרקה הקונפדרציה שלטה צ'ילה בפרו למשך זמן קצר, ואז השביעה נשיא מטעמה שישלוט בה. שתי המדינות לא נקלעו למצב של מלחמה זו בזו עד למלחמת האוקיינוס השקט. אז, תקפה שוב בוליביה את צ'ילה בניסיון להחזיר אליה את שטחי הגישה לים שלה. באותו הזמן הייתה לפרו ברית סודית עם בוליביה נגד צ'ילה, אך היא לא הכריזה מלחמה גם כאשר אנטופגסטה נכבשה על ידי צ'ילה. הכרזת מלחמה מצד פרו הגיעה רק כאשר צ'ילה יצאה בהכרזת מלחמה עליה, ופרו השיבה בכך שגירשה את האזרחים הצ'יליאנים ששהו בה. זהו לא היה האינטרס הפרואני היחיד - הכרזת המלחמה, מלבד כיבוד ההסכם עם בוליביה, הגיע בעקבות עליית מונופול הדשן של צ'ילה. פרו ראתה בכך הזדמנות לכבוש את אזורי התעשייה הצפוניים של צ'ילה, אך טעתה טעות מרה והמלחמה נגמרה כאשר פרו במצב רע מאוד והיא כבושה כולה על ידי צ'ילה. פעם נוספת היא החזיקה בפרו זמן מסוים ולאחר זמן קצר שחררה אותה, עם אמנת אמנות אנקון.
אמריקה הדרומית > פרו > שלטון החונטה הצבאית

במאה העשרים, עם עליית השלטון הצבאי בצ'ילה, היא ניתקה כל קשר עם פרו, כמו עם מדינות נוספות. במשך הזמן הזה בפרו שלטה המפלגה המהפכנית של חואן ולסקו, שקידמה רעיונות לאומיים. במלוא מאה שנה למלחמת האוקיינוס השקט הצבא הפרואני התחמש באופן יוצא דופן, מה שגרם לצ'ילה לחשוב שמתוכננת פלישה של פרו לצ'ילה. על כן, צ'ילה מיקשה את הגבול שלה עם פרו במאות אלפי מוקשים נגד בני אדם וטנקים.
היחסים החלו להפשיר החל משנת 2002, כאשר ממשלות שתי המדינות בתהליך תיחום הגבול בהתאם להסכמים הבינלאומיים שנחתמו באמנת אוטווה. ב-22 באוגוסט 2006 נחתם הסכם הסחר החופשי בין צ'ילה לפרו המאפשר העברה של סחורות ללא פיקוח מיותר מצ'ילה לפרו ולהפך. בין נובמבר 2005 למאי 2006, עקב צו הסגרה שניתן על ידי בתי המשפט בפרו, עוקב ונעצר נשיא פרו המודח, אלברטו פוג'ימורי, שקיווה לברוח לצ'ילה, והוחזק תחת משמר מיוחד בבית הספר לז'נדרמריה בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 2007 ראתה לנכון ממשלת צ'ילה, מתוך כבוד היסטורי, לתקן את העוול שעשתה לפרו והחזירה אלפי ספרים היסטוריים וחשובים שבזזה מהספרייה הלאומית של פרו בזמן הכיבוש הצ'יליאני בפרו. עם זאת, פרו עדיין מחכה למאות אלפי פריטי תרבות גנוזים שמוחזקים בבעלות צ'יליאנית.
אמריקה הדרומית > פרו > התביעה על המים

בשנת 2008 פרו תבעה את צ'ילה בעקבות הפרה של הסכמי הגבולות הימיים בי המדינות בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. רק בשנת 2014, לאחר שהוצגו טענות רבות משני הצדדים, בית המשפט פסק כי יש לשנות את תחומי המים הכלכליים ותחם את הגבולות מחדש בצורה שתהווה פשרה בין שתי המדינות.
בשנת 2017, התקיים הקבינט הדו-לאומי צ'ילה-פרו הראשון בלימה, אשר בו התכנסו המנהיגים, מישל בצ'לט ופדרו פבלו קוצ'ינסקי, יחד עם שרי החוץ שלהם על מנת להגיע להסכמות משותפות.
אמריקה הדרומית > קולומביה

ההיסטוריה המשותפת של המדינות מתחילה במלכות המשנה של פרו, כאשר שתי המדינות נכללו בה אך נוהלו בנפרד על ידי הקפטן הכללי של צ'ילה ומלכות המשנה של גרנדה החדשה. ב־21 באוקטובר 1822, ארבע שנים לאחר שקיבלה צ'ילה את עצמאותה, נחתמה האמנה הראשונה שכוננה את היחסים בין צ'ילה לרפובליקת קולומביה הגדולה (לעתיד קולומביה) שנקראה "אמנת הידידות, הליגה והקונפדרציה", ולפיה שתי המדינות הסכימו להתאחד כדי לשמור על עצמאותן. עד לשנת 1853 היחסים היו רק רשמיים אך ללא ייצוג או פעולות אקטביות, אך אז נחתם הסכם 'שוויון הדגלים הקולומביאנים והצ'יליאנים' מטעם ארגון הימאים עבור תנועה חופשית של ספינות מצ'ילה לקולומביה ולהפך. בשנת 1855 מינתה ממשלת צ'ילה את קרלוס בלו להיות שר תושב (בדומה לשגריר) עד שנת 1876, אז מונה דומינגו קרוז לאותו תפקיד.
במהלך מלחמת האוקיינוס השקט היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, בעיקר בשל תפקידה של פנמה, שהייתה אז תלויה מבחינה ניהולית בקולומביה, אשר שימשה לרוב עבור העברת ציוד מלחמה פרואני שיובא מאירופה. הציוד הגיע או מארצות הברית או מקוסטה ריקה לנמל קולון הפנמאי, שם הוא נלקח ברכבת לעבר פנמה כדי להישלח משם לפרו, לפעמים עם עצירת ביניים באקוודור כדי ליצור אשליה שהציוד מיועד למקום אחר.