stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רישיון עסק
רישיון עסק בישראל

בישראל ניתן רישיון עסק מכוח חוק רישוי עסקים, תשכ"ח-1968. חוק זה מסמיך את שר הפנים לקבוע בצווים עסקים טעוני רישוי ולהגדירם. שר הפנים הוציא צו רישוי עסקים (עסקים טעוני רישוי), תשע"ג-2013, ובו רשימת עסקים טעוני רישוי. ניהול עסק ללא רישיון מהווה עבירה פלילית. עסק שפועל ללא רישיון צפוי לסגירה מנהלית, ועל בעליו יוטלו קנסות ואף עונשי מאסר.
בשנת 2006 התקבלה החלטת ממשלה מס' 4152 להקים ועדה לבחינת רישוי עסקים בישראל. בהתאם להחלטה זו הוקמה "ועדת הבר" בראשות הממונה על התקציבים לשעבר קובי הבר. מטרת הוועדה הייתה לפשט וליעל את הליך רישוי העסקים. הוועדה המליצה על שורת צעדים. בשנת 2010 התקבל תיקון מס' 27 לחוק רישוי עסקים. נקבע כי בנובמבר 2013 ייכנסו הוראות הרפורמה לתוקף בהדרגה. הרפורמה כוללת הקלות שונות, ובהן מעבר לרישיונות עסק תקופתיים, מסלול ירוק (מזורז), גיבוש מפרט אחיד לרישוי עסקים וקביעת "מנגנון ערר מנהלי".
גם כיום, יש חוקרים המותחים ביקורת על המצב הקיים, וטוענים שנדרשת רפורמה נוספת.
רישיון עסק בישראל > רפורמה ברישוי עסקים משנת 2017

בשנת 2017 התקבלה החלטת ממשלה על רישוי עסקים דיפרנציאלי -הקלה לעסקים קטנים ובינוניים. רפורמה זו משנה את תנאי הסף לתהליך רישוי העסק ומסווגת עסקים על פי רמת סיכון. עסקים המסווגים כבעלי סיכון נמוך, כמו למשל חנויות קטנות, אינם נדרשים עוד לעבור את תהליך הרישוי המלא ויוכלו לקבל אישור באופן אוטומטי. כדי ליהנות מההטבה הזו, נדרש בעל העסק להגיש בקשה במסלול תצהיר ת'. במסגרת מסלול זה חותם בעל העסק על תצהיר משפטי בו הוא מתחייב שהעסק עומד בכל התקנות הנדרשות ונוטל על כך אחריות אישית. עסקים בעלי סיכון בינוני יידרשו רק לחלק מהדרישות. כך, חלק ניכר מהעסקים בישראל אינם נדרשים עוד לעבור את כל הביקורות הנדרשות על מנת להתחיל בפעילות עסקית.
רישיון עסק בישראל > תהליך קבלת רישיון עסק

בקשה לקבלת מידע - ניתן להגיש בקשה לקבלת מידע מקדמי על דרישות הרשויות השונות מהעסק המבוקש. הבקשה כרוכה בתשלום אגרה 326 ש"ח (נכון לנובמבר 2019).
הרשות מחויבת למסור את המידע המקדמי בתוך 30 יום.
הגשת הבקשה לרישיון עסק נעשית באמצעות הגשת טופס בקשה מיוחד. יש לצרף לבקשה מסמכים שונים ובהם, תרשים סביבת העסק, מפה מצבית, תוכנית עסק הנדסית ואישור תשלום אגרה.
הטיפול בבקשה - על רשות הרישוי להחליט תוך 21 יום האם היא דוחה את הבקשה, ואז יש לנמק את הדחייה בכתב, או ממשיכה בהליך. אם הבקשה לא נדחתה, היא מועברת לבדיקת גורמים מקצועיים שייתנו חוות דעת. בתום הבדיקה הרשות מחליטה האם לדחות את הבקשה או לאשר אותה ובאלה תנאים. הרשות מוסמכת להנפיק היתר זמני או מוגבל בזמן שיש לחדשו בתום התקופה. ניתן להגיש השגה או ערעור על החלטת הרשות או הגורמים המוסמכים.
ארצות הברית

בארצות הברית לכל מדינה כללים שונים בנוגע לרישום ולרישיון עסק. הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית מתחזקת רשימה של רישיונות נדרשים, ובתחומי עיסוק מסוימים כמו סחר בבעלי חיים או אנרגיה גרעינית נדרשים אישורים של גופים פדרליים.
הערות שוליים

↑  האם העסק שלי טעון רישוי?, באתר משרד הפנים
↑  רישוי עסקים, באתר משרד הכלכלה והתעשייה
↑  הפעלת מסעדה ללא רישיון, מה העונש?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏10 באוקטובר 2019
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'קובי בר-לב,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'הרפורמה ברישוי תקל על בעלי העסקים הקטנים, באתר TheMarker‏, 7 באוגוסט 2013
אליצפן רוזנברג,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מנובמבר: הקלה בביורוקרטיה לעסקים קטנים, באתר ynet, 29 באוקטובר 2013
↑  ערן יוגב, מדוע נדרשת רפורמה ברישוי עסקים?, פורום קהלת, 29 במאי 2022
↑  רישוי עסקים דיפרנציאלי - הקלה לעסקים קטנים ובינוניים ותיקון החלטות ממשלה, באתר www.gov.il
↑  צו רישוי עסקים – מורה הנבוכים השלם לבעלי עסקים, באתר רישוי פלוס - משרד אדריכלות בע"מ, ‏2025-02-23
↑  Apply for licenses and permits | U.S. Small Business Administration, www.sba.gov (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
איילט מצרים

איילט מצרים היה מחוז מנהלי של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1517–1867. מקורו כתוצאה מכיבוש מצרים הממלוכית בידי העות'מאנים בשנת 1517, לאחר המלחמה הממלוכית-עות'מאנית וקליטת סוריה לאימפריה בשנת 1516. העות'מאנים ניהלו את מצרים בתור איילט של האימפריה משנת 1517 עד 1867, עם הפרעה במהלך הכיבוש הצרפתי של 1798–1801.
מצרים תמיד הייתה מחוז קשה לשליטת הסולטנים העות'מאנים, בין היתר בשל הכוח וההשפעה המתמשכים של הממלוכים, הקסטה הצבאית המצרית ששלטה במדינה במשך מאות שנים. ככזו, מצרים נותרה אוטונומית למחצה תחת הממלוכים עד שכוחות צרפת של נפוליאון בונפרטה פלשו בשנת 1798. לאחר שכוחות אנגלו-טורקים גירשו את הצרפתים בשנת 1801, מוחמד עלי פאשה, מפקד צבא אלבני של הצבא העות'מאני במצרים, תפס את השלטון בשנת 1805.
מצרים תחת שושלת מוחמד עלי נשארה בבחינת פרובינציה עות'מאנית. במציאות, האיילט היה עצמאי כמעט, ולמעשה יצא למלחמה פעמיים עם האימפריה, בשנים 1831–1833 ו-1839–1841. קונסטנטינופול העניקה למצרים מעמד של מדינת וסאל אוטונומית או "ח'דיוות" בשנת 1867. אסמאעיל פאשא (ח'דיו משנת 1863 עד 1879) ותאופיק פאשא (ח'דיו משנת 1879 עד 1892) שלטו במצרים כמדינה מעין עצמאית תחת עליונות עות'מאנית עד לכיבוש הבריטי של 1882. אף על פי כן, ח'דיוות מצרים (1867–1914) נותרה מחוז עות'מאני דה יורה עד 5 בנובמבר 1914, כאשר הוכרזה על ידי האימפריה הבריטית כפרוטקטורט בריטי בתגובה לכך שהטורקים הצעירים של האימפריה העות'מאנית הצטרפו למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז (אוקטובר–נובמבר 1914).
היסטוריה > התקופה העות'מאנית הקדומה

לאחר כיבוש מצרים בשנת 1517 עזב הסולטן העות'מאני סלים הראשון את הארץ. הווזיר הגדול יונוס פאשה זכה בתפקיד מושל מצרים. אולם עד מהרה גילה הסולטן כי יונוס פאשה יצר ארגון סחיטה ושוחד, ונתן את המשרד לחאייר ביי, המושל הממלוכי לשעבר של חאלב, שתרם לניצחון העות'מאני בקרב מרג' דאבק.
ההיסטוריה של מצרים העות'מאנית המוקדמת היא תחרות על השלטון בין הממלוכים לנציגי הסולטן העות'מאני.
חלק גדול מהנחלות נותר כפייף של הממלוכים ללא שינוי, מה שאפשר לממלוכים לחזור במהירות לעמדות השפעה רבה. האמירים הממלוכיים היו אמורים להישאר בתפקידם כראשי 12 סנג'קים, אליהם חולקה מצרים; ותחת הסולטן הבא, סולימאן הראשון, הוקמו שני בתי נציגים, שנקראו הדיוואן הגדול והדיוואן הקטן, בהם יוצגו הן הצבא והן הרשויות הכנסייתיות, כדי לסייע לפאשה בהתלבטויותיהם. שישה רגימנטים הורכבו על ידי סלים הכובש להגנה על מצרים; לאלה סולימאן הוסיף רגימנט שביעי מבין הצ'רקסים.
מנהג הנמל הנשגב היה לשנות את מושל מצרים בפרקי זמן קצרים מאוד, לאחר שנה או פחות. המושל הרביעי, האן אחמד פאשה, ששמע כי פקודות להוצאתו להורג הגיעו מקונסטנטינופול, ניסה להפוך את עצמו לשליט עצמאי והטביע מטבעות על שמו. תוכניותיו סוכלו על ידי שניים מהאמירים אותם כלא ושנמלטו מהכליאה, תקפו אותו באמבטיה שלו וניסו להרוג אותו; למרות שאחמד פאשה נמלט מהם, הוא נלכד במהרה והוצא להורג על ידי כוחות הסולטן העות'מאני.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית הקדומה > 1527–1610

בשנת 1527 נערך הסקר הראשון של מצרים תחת העות'מאנים, לאחר שהעותק הרשמי של הרישומים לשעבר נספה באש; סקר חדש זה לא נכנס לשימוש עד 1605. אדמות מצרים חולקו לארבע מעמדות: תחום הסולטאן, פייפים, אדמות לתחזוקת הצבא ואדמות שיושבו על ידי יסודות דתיים.
נראה כי השינויים המתמידים בממשלה גרמו לצבא לצאת משליטה בתקופה מוקדמת של הכיבוש העות'מאני, ובתחילת המאה ה-17 הפכו מרידות לנפוצים; ב-1604, המושל מקטול האג'י איברהים פאשה (שנקרא אז בדיוק כמו איברהים פאשה) נרצח על ידי חיילים, וראשו הונח על מגש בבאב זואלייה, מה שזיכה אותו בכינוי Maktul, "ההרוג". הסיבה למרידות אלו היה הניסיון שעשו פאשות להפסיק את הסחיטה שנקראה טולבה, תשלום כפוי שגבו הכוחות מתושבי המדינה על ידי בדיה של חובות, מה שהוביל לנוהג לקוי.
בשנת 1609 פרץ עימות בין הצבא לפאשה, שהיו לו גדודים נאמנים לצידו והבדואים. החיילים הרחיקו לכת עד שבחרו בסולטאן, וחילקו ביניהם את אזורי קהיר. הם הובסו על ידי המושל קארה מחמד פאשה, שב-5 בפברואר 1610 נכנס לקהיר בניצחון, הוציא להורג את מנהיגי המרד וגירש אחרים לתימן, מה שזיכה אותו בכינוי קול קיראן ("שובר עבדים"). היסטוריונים מדברים על אירוע זה ככיבוש שני של מצרים עבור העות'מאנים. לאחר מכן בוצעה רפורמה כלכלית גדולה על ידי קארה מחמד פאשה, ששינתה מחדש את הנטל שהוטל על קהילות מצרים השונות בהתאם לאמצעים שלהן.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית הקדומה > 1623–1656

עם הצרות שפקדו את המטרופולין של האימפריה העות'מאנית, המושלים שמונו משם התייחסו למצרים בכבוד הולך ופוחת. ביולי 1623 הגיע צו מהשער הנשגב לפיטוריו של קארה מוסטפא פאשה, ומינוי במקומו של המושל צ'צ'טי עלי פאשה. הקצינים פגשו את סגנו של המושל החדש שמונה ודרשו ממנו את התשלום הנהוג; כשהסגן סירב, הם שלחו מכתבים לשער הנשגב והצהירו כי ברצונם לקבל את קארה מוסטפא פאשה, ולא את צ'סטצ'י עלי פאשה, כמושל. בינתיים, צ'שטצ'י עלי פאשה הגיע לאלכסנדריה ונפגשה עם משלחת מקהיר שאמרה לו שאינו רצוי. הוא השיב תשובה קלה; כאשר הגיעה הודעה נוספת באותו סגנון כמו ההודעה הראשונה, הוא עצר את מנהיג המשלחת וכלא אותו. חיל המצב של אלכסנדריה תקף לאחר מכן את הטירה וחילץ את האסיר, ולאחר מכן צ'שטקי עלי פאשה עלה על ספינתו ולברוח. זמן קצר לאחר מכן הגיעה אגרת מקונסטנטינופול המאשרת את קארה מוסטפא פאשה בתפקיד המושל. את מוסטפא ירש באיירם פאשה בשנת 1626.
קצינים בצבא המצרי העות'מאני מונו באופן מקומי מהמיליציות השונות, והיו להם קשרים חזקים עם האצולה המצרית. כך הצליח רידוואן ביי, אמיר ממלוכי לשלוט בפועל על מצרים בשנים 1631–1656. בשנת 1630, קוקה מוסא פאשה מונה למושל החדש, כאשר הצבא לקח על עצמו להדיחו, בזעם על הוצאתו להורג של קיטס ביי, קצין שהיה אמור לפקד על כוח מצרי הנדרש לשירות בפרס. לקוקה מוסא פאשה ניתנה האפשרות למסור את התליינים לנקמה, או להתפטר, והוא בחר להתפטר. בשנת 1631 הגיעה אגרת מקונסטנטינופול, שאישרה את התנהלות הצבא ומינתה את חליל פאשה ליורשו של קוקה מוסא פאשה. לא רק שהמושל לא נתמך על ידי הסולטאן נגד החיילים, אלא כל מושל חדש הטיל קנס על קודמו היוצא, בשם כסף המגיע לאוצר; המושל היוצא לא הורשה לעזוב את מצרים עד ששילם זאת. מלבד הסחיטות כתוצאה ממנהג זה, המדינה סבלה מאוד במאות השנים הללו מרעב ומדבר. באביב 1619 נטען כי מגפה הרגה 635,000 בני אדם, ובשנת 1643 שוממה כליל 230 כפרים.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית המאוחרת > 1707–1755

עד המאה ה-18, חשיבותה של הפאשה הוחלפה על ידי חשיבותן של הביים הממלוכים; שני תפקידים, שייח' אל-בלד ואמיר אל-חג'ג' -שהוחזקו בידי הממלוכים ייצגו את ראשות הקהילה האמיתית. התהליך שבאמצעותו הדבר התעורר הוא מעורפל, בשל היעדר כרוניקות טובות לתקופה הטורקית של ההיסטוריה המצרית. בשנת 1707, השייח' אל-בלאד, קאסים אייוואז, היה ראש אחת משתי סיעות הממלוכים, הכסאמים והפקאריטים, שביניהם נזרעו זרעי האיבה על ידי הפאשה של אותה תקופה, וכתוצאה מכך פרצו קרבות בין הסיעות מחוץ לקהיר, שנמשך שמונים ימים. בסוף אותה תקופה נהרג קאסים איוואז והתפקיד בו החזיק ניתן לבנו אסמאעיל. אסמאעיל כיהן במשרד זה במשך 16 שנים, בעוד שהפאשות השתנו ללא הרף, והצליח ליישב בין שני פלגי הממלוכים. בשנת 1711 מטיף קנאי דתי החל לגנות בפומבי את הנוהג להתפלל על קברי קדושים סופיים, וגרם לתנועה דתית שלא מוגרה במשך שלוש שנים עד 1714. בשנת 1724 נרצח אסמאעיל בפקודת הפאשה ושירקאס ביי מהפלג היריב קיבל את תפקיד השייח' אל-בלד במקומו. עד מהרה גורש מתפקידו על ידי אחד מסיעתו שלו בשם ד'ו אלפקאר, ונמלט למצרים העליונה. לאחר זמן קצר, הוא חזר בראש צבא, ובקרבות האחרונים שירקאס ביי פגש את סופו בטביעה. דו-אל-פיקר נרצח בעצמו בשנת 1730. את מקומו מילא עותמאן ביי, ששימש כגנרל שלו במלחמה זו.
בשנת 1743 עותמאן ביי ברח ממצרים בשל תככיהם של שני הרפתקנים, אבראהים ורידוואן ביי, שכאשר תוכניתם הצליחה - החלו בטבח של אצילים ואחרים שהתנגדו להם. הם המשיכו לשלוט במצרים במשותף, כשהם מחזיקים בתקידי השייח' אל-בלד ואמיר אל-חאג' בשנים חלופיות. ניסיון של אחד הפאשות להדיח את השניים הללו על ידי הפיכה, נכשל, בשל נאמנותם של תומכיהם החמושים של השניים, ששחררו אותם מהכלא ואילצו את הפאשה לברוח לקונסטנטינופול. ניסיון של פאשה לאחר מכן, בהתאם לפקודות סודיות מקונסטנטינופול, היה כה מוצלח עד שחלק מהביים נהרגו. אבראהים ורילאוואן נמלטו ואילצו את הפאשה להתפטר מהמושלות שלו ולשוב לקונסטנטינופול. אבראהים נרצח זמן קצר לאחר מכן, ובמקומו מונה עלי ביי אל-כביר, אשר מילא תפקיד חשוב בהיסטוריה של מצרים. רצח אבראהים ביי התרחש בשנת 1755, ועמיתו רידוואן נספה במחלוקות הבאות.
עלי ביי, שהתגלה לראשונה בהגנה על קרון בחצי האי ערב נגד שודדים, שם לעצמו את המשימה לנקום את מותו של אדונו לשעבר אבראהים. הוא בילה שמונה שנים בהשגת תמיכה מהממלוכים ומתומכים אחרים, והגביר את חשדותיו של השייח' אל-בלד ח'ליל ביי, שארגן התקפה עליו ברחובות קהיר-וכתוצאה מכך נמלט למצרים העליונה. כאן הוא פגש את סאליב ביי, שהחליט לנקום בחליל ביי, והשניים ארגנו כוח שבעזרתו חזרו לקהיר והביסו את חליל. חליל ברח לאיאיפלה, שם הסתתר לזמן מה; בסופו של דבר הוא התגלה, נשלח לאלכסנדריה, ולבסוף נחנק. לאחר ניצחונו של עלי ביי בשנת 1760, הוא התמנה לשייח אל-בלד. הוא הוציא להורג את רוצחו של אדוניו לשעבר אבראהים; אך הטינה שמעשה זה עורר בקרב הביים גרמה לו לעזוב את תפקידו ולברוח לסוריה, שם זכה בידידותו של מושל עכו, דאהר אל-עומר, שהשיג עבורו את תמיכת השער הנשגב וההחזרה לתפקידו, לתפקיד שייח' אל-בלד.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית המאוחרת > 1766–1798

בשנת 1766, לאחר מותו של תומכו, הווזיר הגדול רחיב פאשה, הוא שוב ברח ממצרים לתימן, אך בשנה שלאחר מכן נאמר לו כי מפלגתו בקהיר הייתה חזקה מספיק כדי לאפשר את חזרתו. כשחזר לתפקידו, העלה 18 מחבריו לדרגת ביי, ביניהם אבראהים ומוראד, שעמדו לאחר מכן בשלטון, וכן את מוחמד אבו אל-דהב, שהיה בקשר הדוק עם שאר הקריירה של עלי ביי. עלי ביי נקט באמצעים חמורים ביותר כדי לדכא את הבריג'נדה של הבדואים ממצרים התחתונה. הוא השתדל לפרק את כל הכוחות למעט אלו שהיו אך ורק בשליטתו.
בשנת 1769 הגיעה דרישה לעלי ביי לספק כוח של 12,000 איש עבור הסולטן לשרת ברוסיה-טורקיה בשנים 1768–1774. עלי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות זרות ואף למרידות כנגד שליטיו – השער העליון. הסולטאן שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי, ומשנתגלו הכריז עלי על עצמאות מצרים. ידידו של עלי, דאהר אל עומר, סייע לו בבלימת הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא המרד. עלי הפסיק את תשלום המס השנתי לאיסטנבול והנפיק מטבעות כסף מקומיים הנושאים את דיוקנו – מעשים שהיו בגדר מרידה בסולטאן.
בשנת 1770 כבש את חבל חג'אז על הערים מכה ואל-מדינה. בשנת 1771 שלח עלי כוח של 30,000 חייל לכבוש את דמשק. בסיועו של דאהר עבר המפקד המצרי עבדול דאהב דרך ארץ ישראל אל דמשק וכבש אותה. בסוריה שינה דאהב את טעמו והחליט לכרות ברית עם "השער". דאהב חזר עם חייליו למצרים, ועלי נמלט לעכו, שם קיבל אותו דאהר.
בעכו פעלה הברית בין דאהר, עלי והאימפריה הרוסית. ספינה רוסית שעגנה בעכו סיפקה לדאהר ולעלי אספקה, וכן תגבורת של 3,000 שכירי חרב אלבנים. הכוח המשולב כבש עתה את חלקה הגדול של ארץ ישראל, כולל יפו ועזה, וב-11 ביוני 1772 הביס כוח ימי טורקי בקרב ליד צידון שבו נעזרו בספינות רוסיות.
בפברואר 1773 חזר עלי למצרים, אך הובס על ידי כוחותיו של דאהב ומת שם.
לאחר מותו של עלי ביי, מצרים הפכה שוב לווסאלית של השער הנשגב, ונשלטה על ידי אבו ד'האב כשייח' אל-בלד עם התואר פאשה. זמן קצר לאחר מכן קיבל את אישור השער הנשגב לפלוש לסוריה, מתוך מטרה להעניש את תומכו של עלי ביי דהאר אל-עומר, והשאיר את אסמאעיל ביי ואבראהים ביי כסגניו בקהיר. לאחר שכבש ערים רבות בארץ ישראל, מת אבו ד'אהב, הסיבה לא ידועה; מוראד ביי, אחד מעריקי הסלעחיה, החזיר את כוחותיו למצרים ב-26 במאי 1775.
איסמעיל ביי הפך כעת לשייח' אל-בלאד, אך עד מהרה התערב בסכסוך עם אבראהים ומוראד, שהצליח לאחר זמן מה לגרש את איסמעיל ממצרים ולהקים שלטון משותף דומה לזה שניסה בעבר (כשייח' אל-בלד ואמיר אל-חג'ג' בהתאמה). עד מהרה היו השניים מעורבים במריבות, שאיימו בעת ובעונה אחת להתפרץ למלחמה פתוחה, אך אסון זה נמנע והשלטון המשותף נשמר עד שנת 1786, אז נשלחה משלחת על ידי השער הנשגב לשיקום העליונות העות'מאנית במצרים. מוראד ביי ניסה להתנגד, אך הובס בקלות. הוא, יחד עם אבראהים, החליט לברוח למצרים העליונה ולחכות למגמת האירועים. ב-1 באוגוסט נכנס המפקד הטורקי צזאירילי גזי חסן פאשה לקהיר, ולאחר צעדים אלימים שננקטו לשיקום הסדר; איסמעיל ביי שוב הפך לשייח' אל-בלד ופאשה חדש מונה כמושל. בינואר 1791 השתוללה מגפה איומה בקהיר ובמקומות אחרים במצרים, ממנה מתו איסמעיל ביי ורוב בני משפחתו. בשל הצורך בשליטים מוכשרים, נשלחו אבראהים ביי ומוראד ביי, שימשיכו את שלטונם הכפול. הם היו עדיין בתפקיד בשנת 1798 כשנפוליאון בונפרטה נכנס למצרים.
היסטוריה > כיבוש צרפתי > מושא הפלישה

נפוליאון הכריז כי מטרתה של המשלחת הצרפתית למצרים, מאחר שהסולטאן העות'מאני לא היה מצוי במלחמה עם צרפת, היא להחזיר את שלטונו של "השער" ולדכא את הממלוכים. הכרזה זו הודפסה בערבית, ובה הכריז נפוליאון כי הוא נאמן לנביא מוחמד ולקוראן יותר ממה שהממלוכים נאמנים להם. כן הצהיר כי כל האנשים שווים, וכי בעתיד כל המשרות במצרים תהיינה פתוחות לבני כל המעמדות, אשר יוכיחו כישרון וידע. נפוליאון לא נועץ בסולטאן עצמו, אשר את שלטונו רצה, כביכול, לחזק, ואחת מן המטרות המונחות בבסיס המסע הייתה לנגוס נתח משמעותי מן האימפריה העות'מאנית, אשר כבר בסוף המאה ה-18 נראתה כשלטון שימיו קצובים.
כדי שלא יהיה ספק בהרגשה הידידותית של הצרפתים לשער הנשגב, כפרים ועיירות שנכנעו לפולשים נדרשו להניף את דגלי האימפריה העות'מאנית והרפובליקה הצרפתית, ובהודיה שנקבעה למצרים על השחרור מהממלוכים, נקבע להתפלל הן עבור הסולטן והן עבור הצבא הצרפתי. לא נראה שהכרוז שכנע מצרים רבים באמיתות האמירות הללו. לאחר קרב אמבבה (הידוע גם בשם "קרב הפירמידות"), שבו הובסו כוחותיהם של מוראד ביי ושל איברהים ביי, האוכלוסייה בזזה בקלות את בתי הביים. משלחת נשלחה מאל-אזהר לבונפרטה כדי לברר את כוונותיו; אלה התגלו כחזרה על תנאי הכרזתו, ולמרות שהשילוב בין נאמנות לצרפתים לנאמנות לסולטאן לא היה מובן - ניכרה תחילה הבנה טובה בין הפולשים והמצרים.
בקהיר הוקמה מועצה עירונית, המורכבת מאנשים שנלקחו משורות השייח', הממלוכים והצרפתים. זמן קצר לאחר מכן נוספו נציגים מאלכסנדריה ועיירות חשובות אחרות. מועצה זו לא עשתה יותר מאשר לרשום את פקודותיו של המפקד הצרפתי, שהמשיך להפעיל כוח דיקטטורי.
היסטוריה > כיבוש צרפתי > קרב הנילוס

הרס הצי הצרפתי בקרב הנילוס וכישלון הכוחות הצרפתים שנשלחו למצרים העליונה לתפוס את מוראד ביי, זעזעו את אמונם של המצרים בהיות הצרפתים בלתי מנוצחים. כתוצאה משורה של חידושים לא רצויים, היחסים בין הכובשים לנכבשים הלכו ונמתחו מדי יום, עד שלבסוף ב-22 באוקטובר 1798 פרצה התקוממות בקהיר. מטה המרד היה באוניברסיטת אזהר. במרד זה נהרג הגנרל הצרפתי דופוי, סגן מושל קהיר. הצעדים המהירים של בונפרטה, בסיוע הגעתו מאלכסנדריה של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, דיכאו במהירות את המרידה הזאת; אך דקירת הפרשים הצרפתיים במסגד אזהר היוותה עלבון קשה.
כתוצאה מפרשה זו נדחתה המועצה הדיונית, אך ב-25 בדצמבר פורסמה הכרזה חדשה המחזירה את שני הדיוואנים שהוקמו על ידי הטורקים; הדיוואן המיוחד היה מורכב מ-14 אנשים שנבחרו על ידי גורל מתוך 60 מועמדים לממשלה, והיה אמור להיפגש מדי יום. הדיוואן הכללי היה מורכב מבעלי תפקידים, ונפגש במצבי חירום.
בעקבות שלוחים שהגיעו לבונפרטה ב-3 בינואר 1799 והודיעו על כוונתו של השער הנשגב לפלוש למדינה במטרה לכבוש אותה בחזרה בכוח, החליט בונפרטה על משלחתו לסוריה ומינה מושלים לקהיר, אלכסנדריה ומצרים העליונה, לשלוט במהלך היעדרותו.
היסטוריה > כיבוש צרפתי > תבוסת הצבא הטורקי

בונפרטה חזר מהמשלחת בישת המזל בתחילת חודש יוני. מוראד ביי ואבראהים ביי ניצלו את ההזדמנות הזו לאסוף את כוחותיהם ולנסות התקפה משותפת על קהיר, אך בונפרטה הגיע בזמן להביס אותה. בשבוע האחרון של יולי הוא הביס תבוסה מוחצת את הצבא הטורקי שנחת באבוקיר, בסיוע הצי הבריטי בפיקודו של סר סידני סמית'.
זמן קצר לאחר ניצחונו עזב בונפרטה את מצרים, לאחר שמינה את קלבר למושל בהיעדרו - אשר הודיע לשייח'ים של קהיר כי לא יחזיק מעמד יותר משלושה חודשים. קלבר ראה את מצבם של הפולשים הצרפתים מסוכן ביותר, וכתב להודיע לרפובליקה הצרפתית על העובדות. משלחת כפולה נשלחה על ידי השער הנשגב זמן קצר לאחר עזיבתו של בונפרטה לכיבוש מצרים: כוח אחד נשלח בים לדמיאט, ואילו אחר בפיקודו של יוסוף פאשה לקח את הדרך היבשתית מדמשק לעבר אל עריש. לכוח הראשון הייתה הצלחה מסוימת, וכתוצאה מכך הסכימו הטורקים לוועידה ב-24 בינואר 1800, שבה הובכם כי הצרפתים יעזבו את מצרים. הכוחות הטורקים התקדמו לבילביס, שם התקבלו על ידי השייח'ים מקהיר; גם הממלוכים חזרו לקהיר ממחבואיהם.
בטרם הושלמו ההכנות לעזיבת הצרפתים, הגיעו פקודות לסמית מהממשלה הבריטית האוסרת על ביצוע האמנה, אלא אם ינהגו בצבא הצרפתי כשבויי מלחמה. כאשר הודעות אלו נמסרו לקלבר, הוא ביטל את הפקודות שניתנו בעבר לחיילים והמשיך להכניס את המדינה למצב הגנה. עזיבתו, עם רוב הצבא, לתקיפת הטורקים במטאריה הובילה להתפרעויות בקהיר. המפלגה הלאומית לא הצליחה להשיג את השלטון במצודה, וקלבר, לאחר שהביס את הטורקים, הצליח לחזור במהרה לבירה. ב-14 באפריל הוא הפגיז את בולאק, והמשיך להפגיז את קהיר עצמה, שנכבשה בלילה שאחרי. הסדר הוחזר במהרה, וקנס של 12 מיליון פרנק הוטל על המתפרעים. מוראד ביי חיפש ראיון עם קלבר, והצליח להשיג ממנו את ממשלת מצרים העליונה. מוראד ביי נפטר זמן קצר לאחר מכן והוחלף על ידי עות'מאן ביי אל-ברדיסי.
היסטוריה > כיבוש צרפתי > רצח

ב-14 ביוני נרצח קלבר בידי סולימאן אל-חלבי, ונאמר כי הוסת לכך למעשה על ידי פליט יניצ'רי בירושלים, שהביא מכתבים לשייח'ים של אל-אזהר. למרות שהם לא נתנו לו תמיכה, שלושה מהשייח'ים הוצאו להורג על ידי הצרפתים. המתנקש עצמו עונה והוצא להורג, למרות הבטחת חנינה אם יקרא למקורביו. הפיקוד על הצבא הועבר אז על הגנרל ז'אק פרנסואה מנו, איש שהמיר את דתו לאסלאם, ואשר ניסה לפייס את האוכלוסייה המוסלמית באמצעים שונים - כגון הדרת כל הנוצרים (למעט צרפתי אחד) מה"דיוואן", החליף את הקופטים שהיו בשירות ממשלתי במוסלמים, והטיל מס על תושבי צרפת. כל פופולריות שאפשר היה להשיג על ידי אמצעים אלו הופרעה מהכרזתו על חסות צרפתית על מצרים, שאמורה להיחשב כמושבה צרפתית.
בשבועות הראשונים של מרץ 1801 נחתו האנגלים בפיקודו של סר ראלף אברקרומבי באבו קיר, והמשיכו לסייר את אלכסנדריה, שם הותקפו על ידי מנו; הצרפתים נהדפו, אך המפקד האנגלי נפצע אנושות בפעולה. ב-25 במרץ הגיעו תגבורות טורקיות טריות עם הצי של Kapudan Pasha Hüseyin. כוח אנגלי וטורקי משולב נשלח לכבוש את ראשיד. ב-30 במאי הותקף הגנרל א.ד בליאר, המפקד הצרפתי בקהיר, משני צדדים על ידי הכוחות הבריטיים בפיקוד הגנרל ג'ון הלי האצ'ינסון וטורקים תחת פיקוד יוסוף פאשה; לאחר משא ומתן הסכים בליאר לפנות את קהיר ולהפליג עם 13,734 חייליו לצרפת. ב-30 באוגוסט הסכים מנו לתנאים דומים, וכוחו שמנה 10,000 איש עזב את אלכסנדריה לאירופה בספטמבר. זה היה סיום הכיבוש הצרפתי של מצרים.
היסטוריה > מצרים בראשות מוחמד עלי > תפיסת השלטון של מוחמד עלי

זמן קצר לאחר שפינו הצרפתים את מצרים, המדינה הפכה לזירת בעיות קשות יותר, תוצאה של ניסיונות העות'מאנים להשמיד את כוחם של הממלוכים. בניגוד להבטחות לממשלת בריטניה, הועברו פקודות מקונסטנטינופול לחוסיין פאשה לחבוש ולהרוג את הביים העיקריים. לדברי ההיסטוריון המצרי בן זמננו אל-ג'ברטי, הם הוזמנו לבידור על סיפון ספינת הדגל הטורקית ולאחר מכן הותקפו; עם זאת, סר רוברט וילסון ו-מ.פ. מנגין הצהירו כי ירו עליהם בסירות פתוחות במפרץ אבו -קיר. הם התנגדו, אך השתלטו עליהם, וחלקם נהרגו; אחרים נעצרו. בין האסירים היה עות'מן ביי אל-ברדיסי, שנפצע קשה. הגנרל הבריטי האצ'ינסון, שהודיע על בגידה זו, נקט מיד באמצעי איום נגד הטורקים וגרם להם למסור לו את המצרים, הפצועים והכלואים. במקביל, יוסוף פאשה עצר את כל הביים בקהיר, אך עד מהרה הבריטים אילצו אותו לשחרר אותם.
קוקה הוסרב מהמד פאשה היה המושל העות'מאני הראשון של מצרים לאחר גירוש הצרפתים. אולם צורת השלטון לא הייתה זהה לזו שלפני הפלישה הצרפתית, שכן הממלוכים לא הוחזרו לשלטון. הפאשה, ובאמצעותו הסולטן, ניסו שוב ושוב או לחבוט בהם או לשכנע אותם לכניעה. מאמצים אלו נכשלו, הוסרב כבש את השדה ופלגה טורקית של 7,000 איש נשלחה נגד הממלוכים לדמנהור, לשם ירדו ממצרים העליונה, אולם הם הובסו על ידי כוח קטן תחת פיקודו של אל-אלפי או סגנו אל-ברדיסי. התחמושת ותותחיהם נפלו לידיהם של הממלוכים. זה הוביל למלחמת אזרחים ארוכה בין האלבנים, הממלוכים והעות'מאנים.
היסטוריה > מצרים בראשות מוחמד עלי > מערכה נגד הסעודים (1811–1818)

בהכרת הריבונות של הסולטן העות'מאני ובפיקודו, שלח מוחמד עלי צבא של 20,000 איש (כולל 2,000 סוסים) בפיקודו של בנו טוסון, צעיר בן שש עשרה, נגד הסעודים במלחמה הווהאבית-עות'מאנית. בסוף 1811 קיבל טוסון תגבורות וכבש את אל-מדינה לאחר מצור ממושך. לאחר מכן הוא לקח את ג'דה ומכה, ניצח את הסעודים ותפס את הגנרל שלהם.
לאחר מותו של המנהיג הסעודי סעוד, חתם מוחמד עלי הסכם עם בנו ועם יורשו של סעוד, עבדאללה הראשון בשנת 1815.
טוסון חזר למצרים לאחר ששמע על המרד הצבאי בקהיר, אך נפטר בשנת 1816 בגיל צעיר. מוחמד עלי, שלא היה מרוצה מההסכם שנחתם עם הסעודים, ומאי-מילוי חלק מסעיפיו, היה נחוש לשלוח צבא נוסף לערבייה. משלחת זו, תחת בנו הבכור אבראהים פאשא, עזבה בסתיו 1816 וכבשה את בירת סעודיה דרעיה בשנת 1818.