stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היינריך היינה
ביוגרפיה > טבילה לנצרות ופרשת פלאטן

ביולי 1825 הוענק להיינה תואר דוקטור למשפטים.
למרות הצהרותיו בפני ידידיו כי לעולם לא ימיר את דתו, ב-28 ביוני 1825 נטבל לכנסייה הלותרנית, על ידי כומר כפרי, בעיר המרחצאות הייליגנשטט אשר בתורינגיה. הוא בחר בכריסטיאן יוהאן היינריך כשמו הנוצרי, ומאותו יום קרא לעצמו היינריך היינה. הוא ניסה להסתיר מפני משפחתו ככל הניתן את טבילתו לנצרות. כמי שהיה אדיש למדי מבחינה דתית, ממילא ראה בתעודת הטבילה רק "כרטיס כניסה לתרבות האירופית" (במקור: "Entre. Billet zur Europäischen Kultur"). אכזבתו מאי-קבלתו לחברה, גם כמומר, היא מוטיב מרכזי ביצירתו.
הדוגמה המוכרת ביותר לדחייתו של היינה בידי החברה הגרמנית היא "פרשת פלאטן". הסופר אוגוסט גראף פון פלאטן תקף את היינה בפומבי בשל יהדותו, והיינה מצדו לא היסס להשיב למלעיזו בחשיפת ההומוסקסואליות של פלאטן ובכך הפך אותו למנודה חברתית.
היינה התחרט לעיתים קרובות ובצורה מפורשת על שנטבל לנצרות, בין השאר משום שהיתרונות שקיווה שיצמחו לו מכך בוששו להגיע. בשנים שלאחר מכן ניסה היינה שוב ושוב להתקבל לשירות המדינה, בין השאר במינכן. אבל משכשלו כל הניסיונות האלה, החליט להתקיים כסופר עצמאי, דבר שהיה חריג למדי בזמנו.
כמעט כל הביוגרפיות של היינה מדגישות את השפעת מוצאו היהודי על יצירתו. מבקר הספרות הנודע מרסל רייך רניצקי סבור שהדחייה וההתעלמות שבהן נתקל היינה מתבטאות בצורה מובהקת ביצירתו.
ב-1826, לאחר שנכשל ניסיון להשיג משרת מרצה לספרות באוניברסיטת מינכן, לקה היינה בדיכאון. הוא כתב למשה מוזר: "אני חש דחף כביר להיפרד לשלום מן המולדת הגרמנית... היהודי בי, שאי אפשר להדיח אותו לעולם, הודף אותי החוצה".
ביוגרפיה > הצלחות ספרותיות ראשונות

שיריו הראשונים של היינה ראו אור בברלין בדצמבר 1821. בשנת 1823 נוספו להם "טרגדיות, בלוויית אינטרמצו לירי". בשנת 1824 ראה אור האוסף "שלושים ושלושה שירים", בהם שירו הפופולרי ביותר של היינה בגרמניה: "לורליי" (Loreley). בשנה זו גם ביקר בויימאר אצל יוהאן וולפגנג פון גתה, שאותו העריץ. שנתיים לפני כן כבר שלח לו את שיריו הראשונים עם הקדשה. הביקור היה מאכזב למדי מכיוון שהיינה התנהג - בניגוד לאופיו - בצורה מסוגרת ועצורה ואילו גתה היה קריר ומרוחק.
בשנת 1826 פרסם היינה את סיפור המסע "מסע בהרי הָארץ" והחל בשיתוף הפעולה עם בית ההוצאה "הופמן וקמפה" בהמבורג. יוליוס קמפה נשאר המוציא לאור של היינה עד למותו של האחרון. באוקטובר 1827 פרסם את "ספר השירים" (Buch der Lieder) אשר ייסד את המוניטין של היינה ונותר אהוב עד ימינו. הטון הרומנטי, הכמו-עממי של השירים האלה ושל שירים מאוחרים יותר, אשר הולחנו בין השאר ב"אהבת המשורר" של רוברט שומאן, זכה לאהדת הקהל לא רק בימיו של היינה, והם נישאים בפי כל, לפחות בקרב דוברי גרמנית.
היינה מצדו החליף במהרה את הטון הרומנטי, בכך ששיווה לו גוון אירוני ועשה שימוש באמצעי הספרותי של השיר הרומנטי גם לשירים בעלי אופי פוליטי. הוא עצמו כינה את עצמו "רומנטיקאי שברח". כך למשל לעג להתפעמות הרומנטית מן הטבע בשירו Das Fräulein stand am Meere (עמדה הנערה על שפת הים).
היינה עצמו חווה את הים לראשונה בשנים 1827–1828 במסעות לאנגליה ולאיטליה. את התרשמויותיו תיעד בטקסטים חדשים בסדרת "תמונות המסע" שפרסם בין 1826 ו-1831. עליהם נמנים בין השאר מחזור השירים "הים הצפוני" והיצירות "מרחצאות לוקה" ו"אידיאות. ספר לה גרנד", שהוא כתב מתוך תמיכה בנפוליון ובהישגיה של המהפכה הצרפתית. בתקופה זו התגלה בהדרגה כישרונו הספרותי הגדול של היינה. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-19 כבר נפוצו המוניטין שלו בגרמניה ובאירופה כולה.
ביוגרפיה > היבטים יהודיים בשירתו

שירתו של היינה משופעת בנושאים יהודיים, שהזדהות ואירוניה משמשים בהם בערבוביה. אחד מקבצי שיריו קרוי "מנגינות עבריות", וביניהם "הנסיכה שבת" (שבו כלל שיר הלל לחמין כפרודיה על האודה לשמחה של שילר), "יהודה הלוי" (שבמרכזו ערגתו של יהודה הלוי לירושלים), "דונה קלרה" ו"הוויכוח". חלק ניכר מן הידע ההיסטורי היהודי של היינה מקורו בהשתתפותו באגודה לתרבות ולמדע של היהודים, שעם מייסדיה נמנה קודם התנצרותו.
בחיבוריו מופיעים אפיונים על משה ("בנה פירמידות – לא מאבנים, כי אם מבני אדם: הוא יצר עם!"), כמו גם התפעמות מן האגדה שמה שהצילו חכמי ירושלים בזמן המרד נגד הרומאים מן המקדש, לא היו חפצי היקר שבהיכל – אלא את ספר התורה.
דווקא התרחקותו של היינה מן הדת היהודית איפשרה לו לעיתים מבט היסטורי על היהדות ועל מקומה בתרבות העולם. הוא מלגלג על החינוך הצרפתי שמקנה לבנות צרפת ידע על "פרעונים חנוטים ומלכים מרובינגים מפוקפקים" – אך אין בו מקום למשורר מופלא כמו יהודה הלוי. לא ייפלא כי היינה היה מקובל ביותר על דורות של משכילים יהודים במרכז אירופה ובמזרחה, ועורר לעיתים תחושת אי-נחת בקרב הממסד הספרותי הגרמני השמרני.
המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק התייחס להיינה כאל אחד ממשוררי ישראל וכותב במאמרו הלכה ואגדה בפיסקה העוסקת בשבת: "כל משוררי ישראל, מרבי יהודה הלוי ועד הַינֶה, שרו לה את שיריהם וזמירותיהם".
ביוגרפיה > היינה והמרקסיזם

בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הפך הטון של היינה יותר ויותר רדיקלי. הוא נמנה עם המשוררים הגרמניים הראשונים אשר הבינו את תוצאותיה של המהפכה התעשייתית המתחוללת ועמדו ביצירתם על סבלו של מעמד הפועלים שזה עתה נוצר. דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא בשירו "האורגים השלזים" מיוני 1844. ההשראה לשיר באה ממרד האורגים אשר פרץ באותו החודש בשלזיה. להלן מובאה ממנו:
(...)
השיר, שנודע גם כ"שיר האורגים", הופיע ביולי בכתב העת Vorwärts של קרל מרקס והופץ כמנשר ב-50,000 עותקים באזורי המרד. שר הפנים הפרוסי ארנים תיאר את השיר בדיווחו למלך פרידריך וילהלם הרביעי כ"פנייה בסגנון ממריד אל עניי העם המלאה בהתבטאויות פליליות". בית המשפט המלכותי של פרוסיה הוציא איסור על השיר. קריין, אשר ההין לקוראו בפומבי, נידון בפרוסיה ב-1846 למאסר. פרידריך אנגלס, אשר זכה להכיר את היינה באוגוסט 1844 בפריז, תרגם את השיר לאנגלית ופרסם אותו בדצמבר של אותה השנה בעיתון "The New Moral World".
חרף קשריו הידידותיים עם מרקס ואנגלס, לא הפך היינה מעולם למרקסיסט. הוא גילה הבנה מלאה למצוקותיו של מעמד הפועלים ותמך בו, אבל בו בזמן סבר כי המטריאליזם, כמו גם הרעיון הקומוניסטי הרדיקלי, ישמידו הרבה מן התרבות האירופאית שאותה אהב והעריץ.
כבר ב-1842, כאשר הקומוניזם היה עדיין תנועה פוליטית זניחה, כתב: "אף כי אין מרבים לדבר היום על הקומוניזם והוא צומח רק בעליות גג נשכחות ועל מזרני קש עלובים, הוא מיועד למלא תפקיד של גיבור אפל, גם אם חולף, בטרגדיה המודרנית... אותה מסורת אבסולוטית ישנה...רק בשינוי לבוש, עם סיסמאות וביטויי מפתח חדשים... אז יהיה רק רועה אחד עם מטה ברזל ועדר אנושי אחד, כבשים זהות זו לזו הפועות בקול רפה... זמנים אפלים לפנינו".
ביוגרפיה > המהפכה שהכזיבה

כדמוקרט מושבע קיבל היינה בשמחה את מהפכות אביב העמים של 1848 ברחבי אירופה, ובמיוחד את מהפכת מרץ בגרמניה. אבל במהרה הסתייג מההתפתחויות שעברו על מהפכות אלה, משום שתומכיה של שיטת הממשל הרפובליקנית-דמוקרטית היו מלכתחילה במיעוט. הוא סבר שהאספה הלאומית של פרנקפורט ("הפרלמנט של כנסיית פאול") היא רק נוסטלגיה רומנטית אך כושלת מבחינה פוליטית, בבחינת געגוע לתחייתה מחדש של האימפריה הרומית הקדושה שעברה מן העולם ב-1806.
ביוגרפיה > מחלתו

בפברואר 1848, בחודש שבו פרצה המהפכה ברחובות פריז, נפל היינה למשכב. בעיות העצבים שלו, אשר הלכו והחמירו בבירור מאז 1845, התפרצו עתה במלוא עוזן והגבילו אותו למיטתו. היינה עצמו היה משוכנע שהוא חולה בעגבת, ואילו על פי מהלך המחלה שלו, שתועד היטב, נדמה היה שחלה בטרשת נפוצה או במחלה נוירולוגית של נוירוני התנועה (ALS). למעשה, בדיקה עדכנית שנערכה בקצוות-שיער של היינה שהשתמרה הובילה חוקרים למסקנה שלמעשה סבל מהרעלת עופרת. כשהוא משותק כמעט לגמרי, נאלץ להעביר את שמונה השנים הבאות עד למותו במה שכינה "קבר המזרן".
משקלו ירד ל-45 קילוגרמים וראייתו נפגעה קשות.
מצבו הבריאותי של היינה הידרדר בצורה דרמטית במספר שלבים. פעם אחת אף הוכרז בטעות כמת. את בדידותו ההולכת וגוברת שיככו ביקורים מזדמנים של עמיתים וחברים, שלפי דיווחיהם קשה היה להם הביקור אף יותר מביקור בקברו של חבר. פרידריך אנגלס אשר ביקרו בינואר 1848, דהיינו חודש לפני נפילתו הסופית למשכב, כתב:
היינה מתקלקל ממש. לפני שבועיים הייתי אצלו, הוא שכב במיטתו וסבל מהתמוטטות עצבים. אתמול קם, אבל סבל מאוד. הוא אינו יכול לפסוע יותר משלושה צעדים, הוא מהדס לאורך הקירות מן הספה אל המיטה ולהפך. בנוסף משגע אותו הרעש בביתו.
בשנים שקדמו למותו פיתח היינה גישה מתונה יותר לדת. בצוואתו משנת 1851 הצהיר על אמונה באל אישי, מבלי להצהיר אמונים לזרם כלשהו של הנצרות או ליהדות. בצוואתו נכתב:
על אף שנטבלתי לנצרות הלותרנית, הרי שאינני מעוניין שאיש דת של כנסייה זו יוזמן להלווייתי; כמו כן אני מוותר על שירותיה של כל כהונה דתית אחרת בטיפול בגופתי. משאלת לב זו אין מקורה בהלך רוח של מחשבה חופשית. לפני ארבע שנים התרחקתי מכל גאווה פילוסופית ושבתי לרעיונות ולרגשות דתיים; אני מת באמונה באל יחיד, בוראו הניצחי של העולם...
בספרו "וידויים" משנת 1854 קבע שוב:
עליי לסתור מפורשות את השמועה שלפיה צעדיי הנסיגה שלי הביאוני למפתנה של כנסייה כלשהי או אף לחיקה. (...) לא הפניתי עורף לדבר, אפילו לא לאלוהים הפגניים הישנים שלי, שאמנם נפרדתי מהם, אבל פרידה זו נעשתה באהבה ובחברות.
כוח היצירה של היינה לא פחת אפילו בשנות הסבל שבהן נפל למשכב. מכיוון שלא יכול עוד לכתוב בעצמו, הכתיב את שיריו וכתביו למזכיר. כך פרסם באוקטובר 1851 את אוסף השירים "רומנצרו" ובשנת 1854 את מורשתו הפוליטית ב"לוטציה".
חרף סבלו הרב לא איבד היינה את ההומור והרגישות שלו. בחודשי חייו האחרונים הקלו עליו ביקוריה של מעריצתו אלזה קריניץ מפראג, שאותה כינה "Mouche" [בצרפתית: זבוב]. היא הפכה ל"פרח הלוטוס הנערץ" שלו. בשל מצבו יכלה הערצה זו להתקיים רק במישור הרוחני, כפי שתיאר היינה באירוניה עצמית בשירו:
שירו "אפילוג" מדגים היטב כיצד אהב את החיים ובו בזמן הביט באומץ אל המוות:
היינה נשאר בפריז עד יום מותו, וחזר לגרמניה רק פעמיים, לביקורים קצרים אצל אמו.
ב-17 בפברואר 1856 חדל לשורר ולנשק והלך לבית עולמו. על ערש דווי אמר לרעייתו הבוכייה "אל תפחדי, יקירתי, אלוהים יסלח לי על הכול. הלוא זה מקצועו". שלושה ימים מאוחר יותר נקבר בבית הקברות של מונמארטר, שם נקברה לפי בקשתו המפורשת גם מתילדה אשתו 27 שנה מאוחר יותר. את המצבה שהוצבה על קברו בשנת 1901 מעטרים דיוקן פסל מעשה ידי האמן הדני לואיס האסלריס ושירו של היינה "היכן?".
משפחתו של היינה הייתה בין המשפחות היהודיות שהצטרפו לאריסטוקרטיה האירופית הזוטרה: אחיו של היינה היה רופא בסנט פטרבורג, קיבל תואר אצולה ונישא לאריסטוקרטית רוסיה; אחיו האחר היה עורך עיתון בווינה והתמנה לברון אוסטרי; בן אחותו של היינה קיבל תואר אבירות והפך לברון פון אמבדן.
השפעתו וחשיבותו

בשל ייחודיות יצירתו, ובשל העושר הרב של הצורות הספרותיות שבהן השתמש והנושאים שבהם עסק, לא ניתן לשייך את היינה במובהק לזרם ספרותי כלשהו. היינה צמח מתוך הרומנטיקה, אבל במהרה התגבר על סגנונה ועל התמטיקה שלה, גם בשירה. לפי הביוגרף שלו, יוזף קרוזה, משתלבים בעבודתו אלמנטים מספרות הנאורות, מן הקלאסיציזם של ויימאר, מן הריאליזם ומן הסימבוליזם.
אלא שהיינה היה בראש ובראשונה מחבר פוליטי של עידן טרום-מרץ שקדם למהפכת 1848. ביחד עם סופרי קבוצת גרמניה הצעירה, שיש המשייכים אותו אליה, מייחדת אותו השאיפה לתמורה פוליטית לכיוון דמוקרטי יותר באירופה כולה ובגרמניה בפרט. ההסתייגות שלו מן "הספרות המגויסת" של חברי הקבוצה שאותה כינה בבוז "כתבות עיתון בחרוזים", מקורה לא בסיבות פוליטיות כי אם בסיבות אסתטיות. מבחינה אישית היה היינה קרוב למרקס ולאנגלס, מבלי שהסכים איתם בכל פרטי הפילוסופיה הפוליטית שלהם.
שיריו של היינה היוו השראה ליצירות רבות באמנות, הספרות והמוזיקה. מלחינים כמו שוברט, מנדלסון-ברתולדי, ליסט, שומאן ווגנר השתמשו בהם לא פעם כבסיס לעבודתם.
ישנם יותר מ-4,000 לחנים לשיריו.
השפעתו על התרבות המערבית עצומה והוגי דעות רבים רואים בכתיבתו הסטירית מזיגה של שנינות, עליצות ורומנטיקה.
הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה הצהיר על הערכתו הרבה להיינה בספרו האוטוביוגרפי "הנה האיש":
המושג העילאי של משורר לירי ניתן לי בהיינריך היינה. [...] ואיך שלט בלשון הגרמנית! יבוא יום וייאמר, שהיינה ואנוכי היינו ממש אמניה הראשונים של הלשון הגרמנית – הרחק־הרחק לאין־שיעור מכל מה שסתם גרמנים עשו בה.
היינה עורר עוינות בקרב בני זמנו, בין השאר משום שלא חשש לבקרם בחריפות. הוא תקף את יריביו האמיתיים והמשוערים באותה נחרצות שבה הותקף הוא ולא נמנע מפולמוס פוליטי. לאחר מותו אף גברה עוצמת העימותים סביבו, ונמשכה מאה שנים ואף יותר.
סממן לעימותים אלה ניתן למצוא במאבק שהתחולל על דרך הנצחתו הראויה בגרמניה. חוקרי ספרות בעלי דעות לאומניות ואנטישמיות הלכו והשפיעו לקראת שלהי המאה ה-19 על הדיון הציבורי על הנצחתו. היוזמה משנת 1897 להציב אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו דיסלדורף הוקעה בידי חוקר הספרות אדולף ברטלס במאמר ידוע לשמצה משנת 1906 כ"השתחוויה בפני היהדות", והיינה עצמו הוקע כ"יהודי דקדנטי". רק בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמו אנדרטות לזכרו של היינה בהמבורג ובפרנקפורט, אלא שאלה נהרסו או הוסרו תחת המשטר הנאצי, ע"פ ההיסטוריון פול ג'ונסון אדולף היטלר הורה אף להרוס את קברו של היינה. ספריו של היינה היו בין הספרים שנשרפו בכיכר האופרה (כיכר בבל) בברלין, ובאופן כללי הוקעו ונודו על ידי המשטר הנאצי. סמוך לאנדרטה במקום, מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן, חקוק הציטוט המפורסם ממחזהו של היינה מ-1821, "אלמנסור", שנתפש בדיעבד ככמו-נבואי: ”זו הייתה רק הקדמה; במקום שבו שורפים ספרים ישרפו לבסוף גם בני אדם” (בגרמנית: "Das war ein Vorspiel nur, dort wo man Bücher Verbrennt, verbrennt man auch am Ende Menschen").
גם בתקופת גרמניה המערבית נמשך הוויכוח על מקומו של היינה. הכוונה לקרוא לאוניברסיטה של דיסלדורף על שם המשורר המפורסם ביותר שהצמיחה העיר הביאה למאבק שנמשך עשרים שנה ואשר הסתיים רק בתחילת שנות ה-80. כיום ניתן למצוא בדיסלדורף לא רק את אוניברסיטת היינריך היינה אלא גם אנדרטה לזכרו.
הנצחתו של היינה בישראל

חיפה היא עיר תאומה של דיסלדורף, ומאז 1983 פועל בה מרכז קהילתי בשם בית היינריך היינה. בשנת 1956 נקראה גם כיכר היינריך היינה.
בשל התנצרותו, במשך שנים רבות נמנעו ערים בארץ לקרוא רחובות על שמו. תחת זאת נקרא רחוב בתל אביב, בפאתי יפו, בשם "הרבי מבכרך", כשם הפרגמנט מתוך הרומן היהודי הגדול שתכנן היינה לכתוב. רק בשנות התשעים החליטה עיריית תל אביב לקרוא את אחד מרחובות העיר על שמו. בשנת 2001 נקרא בירושלים רחוב קטן בשכונת משכנות שאננים על שמו של המשורר היהודי-גרמני.
דואר ישראל הנפיק בול, בעיצובו של חביב חורי עם דיוקנו של היינה לפי ציור של מוריץ דניאל אופנהיים. הבול הופיע לרגל הכנס "היינה בירושלים" בדצמבר 2001.
בארץ פועלת עמותת חובבי היינריך היינה, ובין ראשיה היו בעבר גאולה כהן ושלמה להט. בין מתרגמי היינה החשובים בארץ: שלמה טנאי, גילה אוריאל.
תרגומים לעברית

כתבים נבחרים, תרגום: צבי יוסף פפרמן. ורשא: הוצאת תושיה, דפוס מ"י הלטר ושותפו, תרס"ב 1902.
ים הצפון, תרגם דוד פרישמאן. מוסקבה: הוצאת שטיבל, תרע"ט, 1919.
יהודה הלוי, היינריך הינע, תרגם מאשכנזית ש"ז לוריא, ורשה: הוצאת לפיד, תרפ"א 1921.
ארץ אשכנז, הגדה של סתו, תרגם ש. בן ציון, הקדמה וביאורים מאת ד’ שטוק, ציורים מאת נחום גוטמן. תל אביב: דבר, 1938.
מבחר שירי הינה, תרגם י’ בן זכאי. ירושלים: אחיאסף, 1944.
נעימות עבריות, תרגם אביגדור המאירי. תל אביב: סיני, 1948.
שירים, תרגם אריה מלצר, הקדמה - י. זמורה, תש"י 1950.
ספר השירים, תרגם י"ל ברוך, תל אביב: הוצאת טברסקי, 1953.
כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953.
לוטציה: ידיעות על פוליטיקה, על אמנות ועל אורח חייו של העם, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, ירושלים: מוסד ביאליק, 1953-1954.
אידיאות, ספר ל-גראן, מזכרונות האדון פון-שנבלוופסקי, לילות פלורנטיניים, הרב מבכרך, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, מוסד ביאליק 1954.
רעיונות ונצנוצים, תרגם שמואל פרלמן, הוצאת מוסד ביאליק ו'מסדה', 1956.
מנגינות עבריות, תרגם יעקב כהן, מוסד ביאליק, 1957.
הים הצפוני, פרקי שירה ופרוזה, תרגם מגרמנית שלמה טנאי, תל אביב: עם עובד, תשמ"ו 1986.
הרב מבכרך; לילות פירנצי, שני סיפורים ועוד קטע-שיר, תרגם יעקב הורביץ, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח 1988.
מבחר שירים ומכתבים, תרגום: שלמה טנאי, פרקי ביוגרפיה מאת המתרגם. תל אביב: רשפים, תש"ן 1990.
גרמניה: אגדת חורף, (נכתב בשנת 1844), תרגם מגרמנית והוסיף אחרית-דבר והסברים: שלמה טנאי, תל אביב: רשפים, תשנ"ג 1993.
וקדיש הם לא יגידו, על יהודים, יהדות וחרות, בעריכת יהודה אילוני ושלמה טנאי, תרגום שירה - שלמה טנאי, פרוזה - יהודה אילוני. תל אביב: רשפים, תשנ"ד 1994.
ייסורים וחיוכים, מבחר שירים, משלים והברקות, מגרמנית: שלמה טנאי, תל אביב: רשפים, 1995.
טנהויזר ושירים אחרים, מבחר חדש, מגרמנית - שלמה טנאי, אחרית דבר - עמינדב דיקמן, זמורה ביתן תשנ"ח 1998.
ספר השירים, בתרגום שלמה טנאי. תל אביב: גוונים, 1999.
מבחר שירי היינה, תרגמה גילה אוריאל. תל אביב: הוצאת יבנה, 1999.
אינטרמצו לירי ושירים אחרים, תרגום: משה גנן. תל אביב: עיתון 77, 2010.
השיבה הביתה, מגרמנית: משה גנן. תל אביב: עיתון 77, 2011.
הנסיעה בהרי הרץ . מגרמנית: ד. שמעונוביץ. ורשה .תר"ף .1920 . בהוצאת אברהם יוסף שטיבל.
רונן סוניס, קו המשווה | על יתושים ויהודים, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2023
מאמרים על יצירתו

יעקב הסינג, שתי תמונות מסע: גרמנים ויהודים ביצירתו של היינריך היינה, נדפס בתוך "עיתון 77", 307, 2006.
זאב לוי, יחסו של היינריך היינה אל ברוך שפינוזה, נדפס בתוך "גשר", 146, תשס"ג 2003.
יהודה אילוני, על היינה העיתונאי, נדפס בתוך "קשר", 22, 1997.
שלמה טנאי, היינה, העולם ואנחנו, נדפס בתוך "הייריך היינה", תשס"א 2001.
יגאל לוסין, היינריך היינה, יהודי מן הסוג השלישי, נדפס בתוך "היינריך היינה", 2001.
רחל פרנקל-מדן, הסיפור הלא-פתור, נדפס בתוך "היינריך היינה", תשס"א 2001.
יורגן מיכאל שולץ, היינה - בין הספר והעיתון, קשר 22 (1997) 42-47 1997.
מוניקה צמקה, קווים יהודיים ביצירותיו של היינריך היינה, ברית עברית עולמית: כנס 10 (תשנ"ב) 63-66 1996.
חמוטל בר יוסף, ההתקבלות של היינה בספרות העברית בשנות התשעים בהקשרה הרוסי, דפים למחקר בספרות 8 (תשנ"ב) 319-332 1992. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
אפרים שמואלי, בין היינה למרקס: אבות ובנים במלחמה על האמנציפציה, מחברות למחשבה סוציאליסטית 11 (1988) 54-61 1988.
אפרים שמואלי, מוזיקה יהודית בגרמניה: היינה והאחים בר ומייארבר, הדאר 66, ו (תשמ"ז) 14-16 1987.
אפרים שמואלי, אלוהי היינה: פאנתיאיזם, שפינוזה ובעיית היהדות, מאזנים ס, 7 (תשמ"ז) 33-36 1987.
ירמיהו יובל, היינה ושפינוזה - אחים באי-אמונה, הארץ (12 באוקטובר 1984) 14, 15; (19 באוקטובר 1984) 14,15 1984.
גצל קרסל, אחיו הבכור של אבל, מעריב (7 בינואר 1983) 31 1983.
טוביה פרשל, נ.ה. אימבר בעקבות היינה, הדאר נ (תשל"א) 7 1971.
לקריאה נוספת

לודוויג מרכוזה, היינריך היינה: תקופת חיים בין תמול ומחר, תרגם מאיר מוהר, הוצאת "גזית", תש"ה.
אנטונינה ואלנטיין, היינה: משורר סורר ומורה, תרגם נחמיה רבן, הוצאת "עיינות", תשי"ז.
יגאל לוסין, היינה: החיים הכפולים, הוצאת שוקן, 2000.
עמוס אילון, רקוויאם גרמני, תרגם דני אורבך, הוצאת דביר, 2004. פרק 4: היינה וברנה, עמ' 105–150.
יעקב הסינג, החלום והמוות, תרגמה מגרמנית קטיה מנור, הוצאת ספרית פועלים, 2008.
יוחנן טרילזה-פינקלשטיין, היינריך היינה - חיים בסתירה | ביוגרפיה, רסלינג, תרגום: קטיה מנור, 2010.
מיכל דורון, לולבים ובלונים: היינריך היינה על ספת הגרפולוג (מאזנים: ירחון לספרות, כרך פ"ו, תשע"ב-תשע"ג, 2012, עמודים 42–43).
הערות שוליים

↑  Manfred Schneider, Aber ist das eine Antwort?: Heinrich Heine und die Religion, LIT Verlag Münster, 2004. עמ' 20-21.
1 2  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 127-126.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 128.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 130-129.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 133-132.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 142.
1 2  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 146.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 144.
↑  הלכה ואגדה / חיים נחמן ביאליק - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 147.
↑  Christoph auf der Horst, Alfons Labisch, Heinrich Heine, der Verdacht einer Bleivergiftung und Heines Opium-Abusus, Heine-Jahrbuch, 1999, עמ' 105-132
1 2  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 150.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 143.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 206.
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 132.
↑  סיפורו של המומר היהודי שהיטלר ימ”ש הורה אישית להרוס את קברו
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 122–123: המחזה מתרחש בתחילת המאה ה-16 בספרד, שעוברת תהליך התנצרות. הדמויות העיקריות בו הן של מוסלמים הנאלצים להמיר את דתם בעינויים. הדובר במחזה מתייחס לשריפת ספרי הקוראן על ידי האינקוויזיציה הספרדית באוטו דה פה בכיכר השוק של גרנדה. המחזה הוא אלגוריה על תחילת המאה ה-19 בגרמניה: ב-17 באוקטובר 1817, בחגיגות יום השנה לניצחון נפוליאון בקרב לייפציג, שרפו סטודנטים גרמנים "ספרים חתרניים" בטירת וארטבורג, בה תרגם לותר את התנ"ך, כפי שלותר עצמו שרף בפומבי את איגרת הגינוי של האפיפיור. בטקס נישאו נאומים נגד "זרים", "קוסמופוליטיים" ו"יהודים".
↑  פרסום של הדואר עם תצלום הבול
↑  עלון הייניך היינה, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  הודפס שוב בהוצאת עם עובד, תשט"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262537805171  PLWABN: 9810659841105606  BIBSYS: 90054509  BNC: 000047337  BNE: XX841477  BnF: cb119071433 (data)  CANTIC: a10482593  GND: 118548018  ICCU: CFIV005337  ISNI: 0000 0001 2127 2257  LCCN: n79081313  LNB: 000040607  MusicBrainz: d5efb3bf-4d84-4c70-a461-d8e3cdb4b755  NDL: 00442914  NKC: jn19990003328  NLA: 35184852  NLG: 77329  NLK: KAC199612000  NSK: 000101234  NTA: 068521898  RERO: 02-A000079236  RSL: 000085041  SELIBR: 205911  SNAC: w6m72bz8  SUDOC: 026917688  Trove: 856040  VcBA: 495/79896  VIAF: 34457918   WorldCat (עם VIAF): 34457918 
Reisebilder, 1831
איור ל"הרבי מבכרך" (1921) מאת יוסף בודקו, חיתוך עץ
הפסל על קברו בבית הקברות של מונמארטר
אנדרטת היינריך היינה, לזכרו של היינה, ברובע מיטה בברלין
קריקטורה של היינה בעל העט המושחז, על שער כתב העת יוגנד.
שרה ג'יי מאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במרץ 1986 (בת 38) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' המילטון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות פנטזיה, פנטזיה הרואית, סיפורת רומנטית 
 יצירות בולטות:  Throne of Glass, A Court of Thorns and Roses 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 www.sarahjmaas.com
 
שרה ג'נט מאס (באנגלית: Sarah Janet Maas; נולדה ב-5 במרץ 1986) היא סופרת פנטזיה אמריקאית הידועה בזכות סדרות הפנטזיה שלה "כס הזכוכית", "חצר של ורדים וקוצים", ו"Crescent City" היא מכרה למעלה משנים עשר מיליון עותקים מספריה ויצירתה תורגמה ל-37 שפות.
ביוגרפיה

מאס נולדה ב-5 במרץ 1986 בעיר ניו יורק, ארצות הברית. היא גדלה באפר ווסט סייד של מנהטן. נולדה לאם קתולית ולאב יהודי, היא גדלה כיהודיה. כילדה היא נהנתה ליצור סיפורים המבוססים על סיפורים או מיתוסים פופולריים. היא גם נהגה לכתוב ספרונים על סיילור מון בצעירותה.
בשנת 2008 סיימה מאס את לימודיה בהצטיינות במכללת המילטון בקלינטון, מחוז אונידה, ניו יורק, שם התמחתה בכתיבה יצירתית וכן למדה לימודי דת.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מאס נישאה לבעלה ג'וש בשנת 2010. לזוג בן ובת.
קריירה ספרותית

מאס החלה לכתוב את מה שיהפוך לרומן הביכורים שלה, כס הזכוכית, כשהייתה בת שש עשרה. לאחר שכתבה כמה פרקים ברומן, שנקרא אז מלכת הזכוכית, היא פרסמה אותם ב- FictionPress.com, שם הסיפור הפך לאחד הסיפורים הפופולריים ביותר באתר. מאוחר יותר הוא הוסר מהאתר כשמאס החליטה לפרסם את הסיפור כרומן. קו הסיפור של הסדרה מבוסס על סיפורה של סינדרלה, עם הנחת היסוד של "מה אם סינדרלה לא הייתה משרתת, אלא מתנקשת? ומה אם היא לא הייתה משתתפת בנשף כדי לפגוש את הנסיך, אלא כדי להרוג אותו, במקום זאת?" בשנת 2008, מאס החלה לשלוח את הסיפור לסוכנים לפני שחתמה עם תמר רידז'ינסקי מהסוכנות הספרותית לורה דיאל ב-2009 כס הזכוכית נרכש במרץ 2010 על ידי הוצאת בלומסברי, שלימים רכשה שני ספרים נוספים בסדרה. הסדרה כיום זמינה ב-15 מדינות ותורגמה ל-35 שפות. הספר השני בסדרה, כתר חצות היה רב-מכר של הניו יורק טיימס למבוגרים צעירים. הספר ב־7 והאחרון בסדרה ממלכת האפר יצא לאור ב-23 באוקטובר 2018.
חצר של ורדים וקוצים, סדרת הפנטזיה השנייה של מאס, היא שחזור של האגדה על היפה והחיה. הספר הראשון בטרילוגיה נכתב ב-2009, אך ראה אור רק ב-2015. חצר של ערפל וזעם יצא ב-2016 וחצר של כנפיים וחורבן ב-2017. בשל ההצלחה והפופולריות של הטרילוגיה, היא הוארכה והוכרזה סדרת ספין-אוף שתכלול סיפורים על דמויות פופולריות אחרות. הספר הרביעי בסדרה והראשון מבין הספין-אופים, חצר של להבות כסף יצא לאור ב-16 בפברואר 2021.
ב-16 במאי 2018, מאס הכריזה על סדרת הפנטזיה השלישית שלה שהיא גם סדרת הפנטזיה הראשונה שלה למבוגרים, Crescent City. הספר הראשון, שכותרתו House of Earth and Blood, יצא בהוצאת בלומסברי ב-3 במרץ 2020. הוא דורג כאחד מעשרים ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה המובילים של 2020 ב- Kobo . ספר ההמשך, House of Sky and Breath, יצא לאור ב-15 בפברואר 2022.  הספר השלישי בסדרה, House of Flame and Shadow, אמור לצאת בינואר 2024.
מאס דורגה כסופרת החמישית הכי פופולרית בין 2016 ל-2021 ב-Goodreads.
ב-2021 הוכרז כי הסדרה חצר של ורדים וקוצים תזכה לעיבוד לסדרת טלוויזיה עבור הולו. בראיון ל-ניו יורק טיימס, מאס אישרה שהיא מפתחת את הפרויקט עם הכותבים כמפיקה בפועל.
באוגוסט 2024 הורתה מדינת יוטה לבתי הספר להסיר את סדרת "חצר של ורדים וקוצים" מהספריות בשל תכנים מיניים בספר.
סגנון כתיבה והשפעות

בראיון ל- Writers & Artists, מאס סיפרה כי מוזיקה של סרטים ומוזיקה קלאסית הם ההשראה שלה ככותבת. הספר סבריאל שנכתב על ידי גארת' ניקס וספר הגיבור והכתר של רובין מקינלי גרמו לה להתאהב בקריאת פנטזיה ולכתוב אותה. היא זכתה לשבחים עבור פיתוח הדמויות שלה, מה שנחשב כאחד מסימני ההיכר שלה כסופרת. הדמויות שלה נמצאות בתחום האפור מבחינה מוסרית.
ספריה > כס הזכוכית > עיקריים

להב המתנקשת (2014)
המתנקשת ואדון הפיראטים (2012)
המתנקשת והמדבר (2012)
המתנקשת והעולם התחתון (2012)
המתנקשת והאימפריה (2012)
המתנקשת והמרפא (2013)
כס הזכוכית (2012)
כתר חצות (2013)
יורשת האש (2014)
מלכת הצללים (2015)
מלכת האור (2021)
אימפריית הסופות (2016)
מגדל השחר (2017)
ממלכת האפר (2018)
ספריה > כס הזכוכית > ספרים נלווים

ספר צביעה של כס הזכוכית (2016)
The World of Throne of Glass' (תאריך יציאה לא ידוע)
ספריה > חצר של ורדים וקוצים

חצר של ורדים וקוצים (2015)
חצר של ערפל וזעם (2016)
חצר של כנפיים וחורבן (2017)
חצר של להבות כסף (2021)
ספריה > חצר של ורדים וקוצים > נובלה

חצר של כפור ואור כוכבים (2018)
ספריה > חצר של ורדים וקוצים > ספר נלווה

ספר צביעה של ורדים וקוצים (2017)
ספריה > Crescent City

House of Earth and Blood (2020)
House of Sky and Breath (2022)
House of Flame and Shadow (2024)
ספריה > אחרים

אשת חתול: Soulstealer (2018)
מרים (בת אגריפס הראשון)

| --- | --- |
 לידה:  34 
 פטירה:  המאה ה־1? 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  יוליוס ארכלאוס Demetrios of Alexandria 
 
מרים (נולדה בשנת 34) הייתה נסיכה יהודיה משושלת בית הורדוס.