stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורית וולפיילר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בת 53 בערך) כפר סבא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אורית ווֹלפַיילר (ילידת 1971) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בכפר סבא. סיימה תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה וביחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן חיה שלוש שנים בברלין.
עובדת בחברת היי-טק ומתגוררת עם משפחתה בתל אביב.
ספריה

ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "שווייצריה זה כאן" (הוצאת אחוזת בית, 2014), זכה בפרס לסופרים בראשית דרכם.
ספרה השני, "את המוות את רוצה לראות בעיניים" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019) אודות ספרנית בסוף שנות ה-40 לחייה ששבה לגור עם הוריה המזדקנים, זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
ספר זה היה מועמד לפרס ספיר מטעם מפעל הפיס, אך וולפיילר וכן סופרים נוספים הודיעו כי הם מסירים את מועמדותם לפרס כאות מחאה על ביטול התמיכה של מפעל הפיס בפסטיבל דוקאביב.
ספרה השלישי, הרומן "בין האדם למקום" (אחוזת בית, 2024) מתאר אלמנה המטפחת את הקבר של בעלה.
הערות שוליים

↑  שרי שביט, "הכתיבה עבורי היא לא תענוג", באתר ynet, 2 בנובמבר 2014
↑  אורית ווֹלפַיילר, באתר אחוזת בית
↑   נטע הלפרין, "את המוות את רוצה לראות בעיניים": בדידותה של הגיבורה סינגולרית לחלוטין, באתר הארץ, 3 ביולי 2019
↑  יובל פלוטקין, 30 סופרים הודיעו: אם נזכה בפרס ממפעל הפיס, נתרום למימון הסרט על לאה צמל, באתר ynet, 4 ביולי 2019
↑  דפנה לוי, "בתרבות שלנו המוות משמש כדי להלבין. מי שמת, נסלח לו על מה שהוא היה, גם אם הוא היה פושע או סתם אדם בלי שום תכונה טובה", באתר ישראל היום, 4 באפריל 2024
↑   צליל אברהם, "בין האדם למקום": משל חכם על הבדלי המעמדות במשפחת השכול הישראלית, באתר הארץ, 12 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 314905488   WorldCat (עם VIAF): 314905488
פרנק סטיוננברג

פרנק סטיוננברג (באנגלית: Frank Steunenberg;‏ 8 באוגוסט 1861 –  30 בדצמבר 1905) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו הרביעי, בשנים 1897–1901. ב-1905 הוא נרצח על ידי הארי אורצ'רד, שהיה לזמן קצר חבר באיגוד מקצועי וכן היה מלשין בתשלום של איגוד בעלי המכרות של קריפל קריק. אורצ'רד ניסה לסבך את מנהיגי הפדרציה המערבית של הכורים ברצח, אך אלו נמצאו זכאים בשני משפטים, ואורצ'רד עצמו נידון למאסר עולם.
ראשית חייו

פרנק סטיוננברג נולד בקאוקוק שבאיווה וגדל בנוקסוויל. הוא היה הרביעי מבין ששת בניהם וארבע בנותיהם של ברנרדוס וקורנליה (לבית קפל) סטיוננברג. הוא למד בקולג' המדינתי של איווה באיימז, ולאחר מכן היה שוליית מדפיס ומוציא לאור. ב-1881 הוא החל לעבוד בעיתון "דה מוין רגיסטר" שבדה מוין. בהמשך פרסם סטיוננברג עיתון בנוקסוויל עד 1886, ואז עבר מערבה והתיישב בקלדוויל, טריטוריית איידהו, שם הוא הצטרף לאחיו הצעיר אלברט בבעלות על העיתון קלדוול טריביון במשך שש שנים.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1889 החל סטיוננברג להיות פעיל בפוליטיקה כנציג בוועידת החוקה של איידהו שכונסה כהכנה לקבלתה כמדינה בארצות הברית שנה לאחר מכן. ב-1890 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של איידהו כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת. בנוסף הוא שירת כמה שנים כחבר מועצת העיר קלדוול.
מושל איידהו

ב-1896, בתמיכת ארגוני העובדים הוצגה מועמדותו של סטיוננברג למשרת מושל איידהו הן מטעם המפלגה הדמוקרטית והן מטעם המפלגה הפופוליסטית. בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח בבחירות הכלליות כשהיה בן 35. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שלא כיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1898 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. סטיוננברג כיהן במהלך תקופה של אי-שקט בתחום יחסי העבודה, במיוחד בתעשיית המכרות של צפון איידהו. כתוצאה מכך, תאגידים רבים, שחששו שממשל סטיוננברג לא יתמוך בהם אם תפרוץ שביתה, הגדילו את משכורות עובדיהם.
בכל אופן, חברת הכרייה בנקר היל שכרה רק עובדים שהיו שלא היו חברים בארגון העובדים, ושמרה על רמת שכר נמוכה בהשוואה לעובדי המכרות המאוגדים בסביבה. באפריל 1899 הרסו חברי פדרציית הכורים המערבית את המכרה של החברה בוורדנר שבעמק הכסף. בתגובה הכריז סטיוננברג על ממשל צבאי ובשל העובדה שהמשמר הלאומי היה מוצב בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית-ספרד, ביקש סטיוננברג מהנשיא ויליאם מקינלי לשלוח כוחות פדרליים כדי להתמודד עם אי-השקט. פעולה זו נתפסה על ידי תומכיו של סטיוננברג בארגוני העובדים כבגידה. הממשל הצבאי נותר על כנו עד לתום כהונתו כמושל, וב-1900 הוא לא התמודד בבחירות על תקופת כהונה שלישית.
הרצח

ב-30 בדצמבר 1905, כמעט חמש שנים לאחר תום כהונתו כמושל, נהרג סטיוננברג מחוץ לביתו ברחוב דירבורן 1602 בקלדוול על ידי פצצה שהתפוצצה ליד השער הצדדי של הבית שפנה לשדרה ה-16. הארי אורצ'רד (אנ'), כורה לשעבר, חבר פדרציית הכורים המערבית, נעצר בקלדוול זמן קצר לאחר הרצח. חקירת הרצח נוהלה על ידי סוכן חברת פינקרטון, ג'יימס מקפרלנד. בתחילה טען אורצ'רד לחפותו, אך לאחר בידוד וחקירה נמרצת של מקפרלנד, חתם אורצ'רד על הודאה באורך של 64 עמודים מודפסים בה הוא פירט את השנים בהן הוא היה רוצח שכיר ומפעיל דינמיט עבור פדרציית הכורים המערבית. אורצ'רד טען שהוא נשכר להרוג את סטיוננברג על ידי מנהיגי הפדרציה, ושהוא ביצע עבורם משימות שהסתיימו ב-17 מקרי מוות נוספים. הוא אמר שההוראות להרוג את סטיוננברג הגיעו מביל הייווד, המזכיר הכללי של הפדרציה; צ'ארלס מוייר, נשיא הפדרציה; וג'ורג' פטיבון, פעיל ארגון עובדים, שהייתה לו הרשעה קודמת שהייתה קשורה לסכסוך העבודה של 1892 בקור ד'אלן. ביוזמתו של מקפרלנד, נעצרו השלושה בדנוור, ומיד הוסגרו לאיידהו כדי לעמוד למשפט.
המשפט שסוקר ברמה הלאומית התנהל בבויסי במשך כמה חודשים באמצע 1907, ובו השתתפו הסנאטור החדש ויליאם בורה מטעם התביעה וקלרנס דרו מטעם ההגנה. כשעמד על דוכן העדים, חזר אורצ'רד על הודאתו הכתובה, והודה בשנים בהם הניח פצצות עבור פדרציית הכורים המערבית. לאחר מכן הוא נחקר חקירה נגדית על ידי פרקליטי ההגנה במשך 26 שעות, שהתמשכו על פני שבוע שלם. בנוסף לאורצ'רד, הגישה התביעה 80 עדויות נוספות כדי לאמת את תיאור המתקפות הרבות שלו. דרו וצוות ההגנה זימנו יותר ממאה עדים מטעמם. טיעוני הסיכום נמשכו שבועיים, וזה שסוקר באופן הבולט ביותר היה נאום הסיכום של דרו. פרשנים מודרניים שיבחו את טיעוני הסיכום של דרו, שבהם הוא עשה שימוש ברטוריקה רגשית חזקה שהתמקדה בעליונות המוסרית של עמדתם של האיגודים המקצועיים. בכל אופן, התגובה בת התקופה הייתה שלילית. השיקגו טריביון כינה אותו "הנאום הכי לא ראוי, פוגעני ומשלהב שנישא אי פעם באולם בית משפט אמריקאי". על אף דעותיהם של רוב המשקיפים שפסק הדין יהיה אשם, שב חבר המושבעים בסוף יולי עם פסק דין בו זוכה הייווד. משפטו של פטיבון התנהל בנפרד מול השופט אורין נ. הילטון בדנוורה, והוא גם זוכה. ההאשמות נגד מוייר בוטלו.
במשפט נפרד נוסף הודה אורצ'רד באשמה ונדון למוות, אך עונש המוות הומתק למאסר עולם. ב-1952, בגיל 86, ו-45 שנים לאחר המשפט, כתב אורצ'רד את האוטוביוגרפיה שלו, בה הוא טען שכל ההודאות שלו ועדותו בבית המשפט היו אמת.
הלווייתו והנצחתו

פרנק סטיוננברג נטמן בבית הקברות קניון היל שבקלדוול ב-2 בינואר 1906. לבקשת המשפחה נשא בורה נאום הספד קצר.
בדצמבר 1927 הוקדשה אנדרטה לזכרו של סטיוננברג בבויסי. פסל הארד פונה למדרגות הראשיות של בניין הקפיטול של איידהו הניצב ממול. בכתובת שעל האנדרטה נכתב:
פרנק סטיוננברג 
 מושל איידהו 
 1900-1897 
 כאשר ב-1899 הפקרות מאורגנת ניצבה מול סמכותה של איידהו, הוא שמר על כבודה של המדינה, אכף את הסמכות והשיב את החוק והסדר בגבולותיה, ועל כך הוא נרצח ב-1905. 
 "מחוספס בגופו, נחוש בדעתו, חזק באמונתו, הוא היה חצוב בגרניט". בתודה על מסירותו האמיצה לתפקידו הציבורי, הקימו תושבי איידהו את האנדרטה הזאת.
הערות שוליים

↑  Arney, C.E. (March 31, 1940). "Steunenberg family has played vital role in Idaho government". Lewiston Morning Tribune. p. 10.
↑  ""The Gate on 16th Avenue" - A Century Ago and Today". Idaho Meanderings. Blog. January 30, 2009.
↑  "Steunenberg murder plan". Lewiston Morning Tribune. January 1, 1906. p. 1.
↑  "Work of a Dastard". Spokane Daily Chronicle. January 1, 1906. p. 2.
↑  "Harry Orchard real name". Lewiston Morning Tribune. January 4, 1906. p. 1.
↑  Horsley, Albert (1907). The Confessions and Autobiography of Harry Orchard.
↑  J. Anthony Lukas, Big Trouble: A Murder in a Small Western Town Sets Off a Struggle for the Soul of America (New York: Simon and Schuster, 1997) p.256-260.
↑  Darrow's Speech in the Haywood Case Archived 2014-09-23 at the Wayback Machine, Darrow.law.umn.edu
↑  Legendary lawyer Clarence Darrow and the 20th century's most spectacular trials, https://cdapress.com/,  September 16, 2018.
↑  ""Not guilty" jury of his peers say". Lewiston Morning Tribune. July 29, 1907. p. 1.
↑  "Borah's oration on Steuenberg". Lewiston Morning Tribune. January 3, 1906. p. 1.
↑  "Idaho old guard realizes dream". Spokesman-Review. Associated Press. December 13, 1927. p. 7.
↑  STEUNENBERG MONUMENT INSCRIPTION - Idaho State Historical Society.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446845505171  GND: 1186274816  ISNI: 0000 0000 3421 9140  LCCN: n97050580  SNAC: w6rr305m  VIAF: 68213802   WorldCat (עם VIAF): 68213802
הכל זהב

| --- | --- |
 סינגל בביצוע התרנגולים
 יצא לאור:  1963 
 סוגה:  זמר עברי 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.11 דק' 
 כתיבה:  חיים חפר 
 לחן:  סשה ארגוב 
 
"הכל זהב" הוא שיר של המשורר והפזמונאי חיים חפר שהלחין סשה ארגוב וביצעה להקת הזמר "התרנגולים".
השיר נכתב במיוחד לתוכניתה השנייה של הלהקה לאור הצלחת תוכניתה הראשונה שנתיים קודם לכן. הרפרטואר המוזיקלי התחלק לנושאים שנקבעו על ידי הבמאית נעמי פולני, ושיר זה השתייך לקטגוריית "שירי צבעים".
מילות השיר

השיר מתאר את מראות היום-יום במבט אופטימי, כשהוא שוזר בו דברים שונים שצבעם כצבע הזהב:
”אתה יוצא לעולם הרחב


אתה מביט והכל בו זהב


אתה יושב מול הים ונשזף


ומתחמם בקרני הזהב


ומלטף תלתלים של זהב”
הדובר בשיר מתאר את האדם הנפוץ, שאינו שם לב ליופי העולם:
”לא כל אדם אשר יוצא לרחוב


רואה את מה שלפניו


על פי הרוב אדם יוצא לרחוב


והוא טרוד בענייניו”
במקום זאת קורא אליו הדובר בשיר להביט סביבו ולשמוח במראה עיניו:
”הסתכל, בן אדם


כן, הכל זהב, הכל זהב”.
המילה "זהב" חוזרת בשיר תשע-עשרה פעמים, ומתארת בין השאר מושגים בצבע זה מעולם הטבע, כדוגמת השמש וחול הים, מעולם הצומח, כגון תפוח זהב וחיטה, וכן מתארת על דרך ההשאלה מצב של טוב והצלחה. הביטוי "הכל זהב" חוזר בשיר שבע פעמים, כמסקנה וכפזמון חוזר.
השיר כולל שימוש במשלבי שפה שונים ומנוגדים:
מחד מרמזת השורה ”פתחו נא את שערי הזהב / הצדיקים בו יבואו עכשיו” לפסוק מספר תהילים: ”פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק; אָבֹא-בָם, אוֹדֶה יָהּ. זֶה-הַשַּׁעַר לַ-ה'; צַדִּיקִים, יָבֹאוּ בוֹ”. מאידך קורא דובר השיר אל האדם ”תשתולל, מטומטם!” וכן משתמש במושגים מעולם השגרה כדוגמת ”מרגרינה חלב”.
עירוב שפתי זה אופייני לשיריו של חפר והופיע פעמים רבות בשיריהם של "התרנגולים", שהרבו לשלב הומור בהופעותיהם.
המילים ”תצלצל ככה סתם” מהוות מחווה לשיר אחר של התרנגולים - "ככה סתם", בשורה "לא בכוונה לחצנו על הפעמון".
ביצועים נוספים

אריק איינשטיין הקליט את השיר עבור האלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב", שהוקדש לשירי סשה ארגוב. השיר בוצע גם על ידי הלהקות "סקסטה" ו"הגרובטרון". כמו כן, השיר בוצע על ידי טוביה צפיר בסדרה "שירים מבית סבא", שעלתה לשידור בשנת 2017 בערוץ הופ!. השיר בוצע על ידי חבורת "זהו זה" יחד עם שלמה ארצי בפרק סיום העונה של 2024, לזכרה של נעמי פולני, שנפטרה זמן קצר לפני כן.
הערות שוליים

↑  ספר תהילים, פרק קי"ח, פסוקים י"ט–כ'
↑  כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי, זהו זה! ושלמה ארצי | הכל זהב (שיר) LIVE, באתר יוטיוב, ‏18.4.24
יחסי הרשות הפלסטינית – נורווגיה

| יחסי הרשות הפלסטינית – נורווגיה |
| --- | --- |
הרשות הפלסטינית: נורווגיה


הרשות הפלסטינית: נורווגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
6,220: 323,802
אוכלוסייה
5,534,726: 5,596,068
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,396: 485,513
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,143: 86,760
משטר
דמוקרטי (דה יורה) סמכותני (דה פקטו): מונרכיה חוקתית

יחסי הרשות הפלסטינית – נורווגיה הם היחסים הבילטרליים בין הרשות הלאומית הפלסטינית לממלכת נורווגיה. נורווגיה הכירה במדינה פלסטינית ב-28 במאי 2024, ויש לה נציגות דיפלומטית בכפר א-ראם. לרשות הפלסטינית נציגות באוסלו.
היסטוריה

בשנות ה-40 של המאה ה-20 נחשבה נורווגיה לפרו-ישראלית ביותר מבין המדינות הנורדיות: מפלגת העבודה הנורווגית, מפלגת השלטון באותה תקופה, החזיקה בעמדה פרו-ישראלית, ועבור רוב הנורווגים הלא-סוציאליסטים והנוצרים ייצגה המדינה היהודית החדשה את התגשמותן של נבואות הברית הישנה. ב-1945 הכריזה מפלגת העבודה כי הקמת מדינה יהודית "אינה אפשרית ובלתי הוגנת", אך ב-1947 הצביעה נורווגיה, בה שלטה, בעד תוכנית החלוקה.
רוב הציבור הנורווגי תמך בישראל גם במהלך מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים, אך עם מינויו של קנוט פרידנלונד ממפלגת העבודה לשר החוץ ב-1973 הוא מילא תפקיד מכריע בקידום דרישות פלסטיניות. כך למשל, ב-1974 תמכה נורווגיה בנאומו של יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, אך מאוחר יותר באותה שנה הצביעה נגד החלטה 3236, המכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, והחלטה 3237, שהעניקה לאש"ף מעמד משקיף בעצרת הכללית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חלה התקרבות נוספת בין נורווגיה לאש"ף, כשב-1982 נפגש פרידנלונד עם ערפאת באופן לא רשמי ב-1989 נפגש עימו באופן רשמי שר החוץ תורוואלד סטולטנברג.
היסטוריה > הסכמי אוסלו עד מלחמת חרבות ברזל

נורווגיה עזרה לתווך בהסכמי אוסלו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין, וההסכם הראשון אף נחתם בחשאי על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס בבירה אוסלו. בספטמבר 1993 העבירו ישראל ואש"ף מכתבי הכרה הדדיים דרך שר החוץ הנורווגי יוהאן יורגן הולסט, וב-1994 נבחרו על ידי ועדת נובל הנורווגית מובילי ההסכם, יצחק רבין, פרס וערפאת, לקבל את פרס נובל לשלום.
עד 2007 הייתה לנורווגיה שגרירות בתוניסיה על מנת לתקשר טוב יותר עם מטה אש"ף ששכן בבירה תוניס. בדצמבר 2010 שדרגה ממשלת נורווגיה את מעמדה של הנציגות הפלסטינית באוסלו מנציגות כללית למשלחת דיפלומטית וקראה להקים מדינה פלסטינית. במרץ 2011 הצהיר שר החוץ יונס גר סטרה כי אם המשא ומתן עם ישראל ייכשל עד ספטמבר נורווגיה תכיר בפלסטין.
במאי 2017 הונצחה דלאל מוגרבי, חברת ארגון הטרור הפלסטיני פת"ח שהשתתפה בפיגוע כביש החוף, במרכז נשים בכפר בורקה שנבנה בסיוע ממשלת נורווגיה וארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים. בתגובה דרש שר החוץ הנורווגי בורגה ברנדה להחזיר את המימון הנורווגי לבניין ולהסיר ממנו את סמל המדינה.
במאי 2020 דחה הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי, הצעה למוצרים ישראליים המיוצרים ביהודה ושומרון, אך הצעה דומה אושרה ביוני 2022 בעקבות מדיניות האיחוד האירופי.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

ב-27 באוקטובר 2023 הייתה נורווגיה אחת מ-121 המדינות שהצביעו בעד החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם הקוראת להפסקת אש מיידית במלחמת חרבות ברזל. בנובמבר דחה ראש ממשלת נורווגיה יונס גר סטרה את "התוקפנות הישראלית בעזה" והצהיר כי היא מפרה את דיני המלחמה הבין-לאומיים. על אף חשיפת מעורבות עובדי אונר"א בטבח שבעה באוקטובר, המשיכה נורווגיה במימון הארגון.
בפברואר 2024 הוכרז כי נורווגיה תשמור על כספי המסים שגובה ישראל עבור הרשות הפלסטינית, בעקבות סירובו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' וממשלת ישראל להעביר לרשות כספים אלו.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל > הכרה במדינה פלסטינית

ב-16 בנובמבר 2023 אישר הסטורטינג החלטה הקוראת לממשלה להיות מוכנה להכיר במדינה פלסטינית. ב-22 במאי 2024 הודיעה נורווגיה, יחד עם ספרד ואירלנד, שתכיר בפלסטין, והיא הכירה בה רשמית ב-28 במאי.
אה"מ אנדוור
מבנה האונייה

"אנדוור" הייתה במקורה מובלת-פחם מסחרית בשם "אֶרְל אוֹף פֶּמְבְּרוֹק". היא נבנתה על ידי תומאס פישבֶּרן עבור תומאס מילנֶר, רב-החובל והבעלים, והושקה ביוני 1764 בנמל הפחם וציד הלווייתנים ויטבי בצפון יורקשייר. הייתה זו תלת־תורנית בעלת מערך מעטה של בארק: על תרניה הקדמי והראשי הניפה מפרשים רוחביים (תחתי, עילי ועלעילי), ועל תורנה האחורי מפרש תחתי אורכי ומפרש עילי רוחבי. האונייה התאפיינה במבנה חסון, חרטום פחוס ורחב, ירכתיים מרובעים וגוף תיבָני עם מחסן עמוק למטען הפחם. התחתית השטוחה התאימה לשיט במים רדודים בקרבת החופים, ואיפשרה להעלות את האונייה לחוף מועדי (המתגלה ומתכסה חליפות בגאות ובשפל), לצורך טעינה ופריקה ולשם ביצוע פעולות תחזוקה בסיסיות מבלי להזדקק למבדוק יבש. גוף האונייה והצלעות נבנו כמקובל מעץ אלון לבן, השדרית ומזוזת הירכתיים מבּוֹקִיצָה, והתרנים מאורן ואשוח.
את הפלגת הבכורה שלה ערכה "ארל אוף פמברוק" ביולי 1764, בהובילה פחם מנהר טיין אל לונדון. היא המשיכה לעסוק בהובלת פחם לאורך חופי אנגליה בארבע השנים הבאות.
המסע לאוקיינוס השקט > ההפלגה אל היעד

"אנדוור" יצאה מפלימות ב-26 באוגוסט 1768, כשעל סיפונה 94 אנשים ואספקה ל-18 חודשים. הנמל הראשון אותו פקדה היה פונשל באיי מדיירה, אליו הגיעה ב-12 בספטמבר. התחתית והדפנות נאטמו ונצבעו מחדש, ואל האונייה הובאה אספקה של ירקות טריים, בשר בקר ומים לקטע הבא של ההפלגה. בעודה בנמל ארעה באונייה תאונה, שגבתה את חייו של החובל רוברט וויר; בעת הורדת העוגן הסתבכו רגליו בחבל העוגן והוא נמשך אל המים וטבע. כדי למלא את מקומו, גויס בכפייה לאונייה מלח מסלופ מסחרי אמריקני שעגן בקרבת מקום.
"אנדוור" המשיכה בדרכה דרומה, לאורך חופי אפריקה, חצתה את האוקיינוס האטלנטי אל אמריקה הדרומית, וב-13 בנובמבר 1768 הגיעה אל ריו דה ז'ניירו. לאחר שהצטיידה במזון טרי ובמים, הפליגה אל כף הורן, אליו הגיעה במזג אוויר סוער ב-13 בינואר 1769. במשך יומיים ניסתה "אנדוור" להקיף את הכף, אך בשל הרוחות, הגשם והזרמים הנגדיים הדבר לא עלה בידה. לבסוף, ב-16 בינואר, נחלשה הרוח והאונייה הצליחה לעבור את הכף והשליכה עוגן במפרץ "ההצלחה הטובה" בחוף האוקיינוס השקט. אנשי הצוות נשלחו לחוף כדי לאסוף עצים ולהביא מים טריים, בעוד בנקס ועוזריו עסוקים באיסוף דגימות של מיני צמחים לאורכו של החוף המכוסה קרח. ב-17 בינואר מתו שניים מעוזריו של בנקס מהצטננות, כאשר ניסו לשוב לאונייה בעיצומה של סופת שלגים עזה.
"אנדוור" יצאה שוב לים ב-21 בינואר 1769, כשפניה לכיוון מערב-צפון מערב אל אזור אקלים חם יותר. היא הגיעה לטהיטי ב-10 באפריל, ושם עשתה את שלושת החודשים הבאים. מעבר הכוכב נוגה על פני השמש אירע ב-3 ביוני, והוא נצפה ותועד על ידי האסטרונום צ'ארלס גרין מסיפונה של האונייה.
המסע לאוקיינוס השקט > חקר האוקיינוס השקט

ב-13 ביולי, לאחר שהשלימה את משימת התצפית האסטרונומית, עזבה "אנדוור" את טהיטי והפליגה בכיוון צפון־מזרח אל איי החברה. קוק ירד לחוף עם אנשיו בהוּאַהִינֶה, רַיָטֵיאָה ובּוֹרְבּוֹרָה והכריז עליהם כטריטוריה בריטית. הניסיון לנחות בְּרוּרוּטוּ, אחד מאיי אוֹסְטְרָל, לא צלח בשל גלי החוף הגבוהים והסלעים. ב-15 באוגוסט הפנתה סוף-סוף "אנדוור" את חרטומה דרומה, ויצאה לחקור את מרחבי האוקיינוס בחיפוש אחר "טֶרָה אוֹסְטְרָלִיס אִינְקוֹגְנִיטָה".
באוקטובר 1769 הגיעה "אנדוור" אל חופי ניו זילנד, והייתה לאונייה האירופית הראשונה שעשתה זאת מאז "הֵיימְסְקֶרְק" של אבל טסמן ב-1642. המקום הראשון בו ירדו לחוף היה פּוֹבֶרְטִי בֵּיי, והמאורים בני המקום, שלא ראו מעולם אונייה מערבית, חשבו כי "אנדוור" היא אי צף או ציפור ענקית שהגיעה ממולדתם המיתולוגית בהוואיקי. את ששת החודשים הבאים עשתה "אנדוור" בהפלגה לאורך החוף; קוק מיפה את תוואי החוף והגיע תוך כדי כך למסקנה, כי ניו זילנד כוללת שני איים גדולים ואינה "טֶרָה אוֹסְטְרָלִיס" אותה הוא מחפש. במרץ 1770 ירד קוק לחוף בסירה הארוכה והכריז רשמית על ניו זילנד כטריטוריה של הכתר הבריטי. מכאן המשיכה "אנדוור" בהפלגתה מערבה, וב-19 באפריל נגלה לעיני אנשיה החוף המזרחי של אוסטרליה. ב-29 בחודש ירד קוק לחוף הנושא כיום את השם מפרץ בוטני, ניו סאות' וויילז, ובכך הייתה "אנדוור" לאונייה האירופית הראשונה שפקדה את חופה המזרחי של אוסטרליה.
המסע לאוקיינוס השקט > צפונה אל בטאוויה

לאחר המתנה לרוח נוחה, חידשה "אנדוור" ב-5 באוגוסט 1770 בשעות אחר הצהריים את הפלגתה, ובחלוף חמישה-עשר יום הגיעה אל הנקודה הצפונית ביותר של חצי האי כף-יורק. ב-22 באוגוסט ירד קוק בסירה אל אי קטן בקרבת החוף והכריז על חלקה המזרחי של יבשת אוסטרליה כריבונות בריטית. קוק העניק לאי את השם "פוזשן" (Possession Island), והטקס הסתיים במטחי כבוד מן החוף ומסיפונה של "אנדוור".
"אנדוור" המשיכה בדרכה מערבה לאורך החוף בין השרטונות והריפים, כשסירת המשוטים של האונייה שטה לפניה ומודדת את עומק המים. ב-26 באוגוסט התרחקה מן החוף ונכנסה אל מרחביו הפתוחים של מפרץ טורס, בין אוסטרליה וגינאה החדשה. על מנת לשמור בסוד את נתיבי ההפלגה של "אנדוור" וזהות המקומות שגילתה, החרים קוק את כל היומנים באונייה, ופקד על אנשי הצוות לא לגלות לאיש היכן היו.
ב-10 באוקטובר, לאחר שהייה של שלושה ימים לחופי האי סבו, הפליגה "אנדוור" אל בטאוויה, בירת איי הודו המזרחיים ההולנדיים. יום לאחר מכן נקלעה האונייה לסערה טרופית פתאומית וברק הכה בה, אך הודות לכליא הברקים שקוק ציווה לחבר לראש התורן, לא נגרם לה כל נזק.
מצבה של האונייה לאחר שנחלצה מן השרטון בשונית המחסום הגדולה נותר רעוע. נגר האונייה ג'ון סיטרלי בדק ומצא כי "האונייה דולפת מאוד – היא מקבלת בין 6 ל-12 אינץ' מים מדי שעה, מפני שהשדרית הראשית שלה ניזוקה במקומות רבים ומחציתה האחורית של השדרית המשנית ניתקה ונפלה. נזקים נגרמו גם לצדה השמאלי של האונייה, שם הדליפה היא הגדולה ביותר, אבל לא יכולתי לתקנם כל עוד המים חודרים פנימה." בבדיקת גוף האונייה התגלה, כי בלוחות אחדים העמיקו תולעי האוניות לחדור עד שנותר עובי עץ של 1/8 אינץ' (3 מ"מ). קוק ציין ביומנו, כי "כל מי שראה את תחתית האונייה התפלא איך המשיכה "אנדוור" לצוף על פני המים" בשלושת חודשי הפלגתה עד עתה בים הפתוח.
ב-9 בנובמבר, לאחר שעמדה שבועיים על עוגן, נמשכה "אנדוור" אל החוף והוטתה על צִדָה כדי שניתן יהיה לעשות בה את התיקונים הדרושים. לוחות נגועים בתולעי אוניות פורקו וסולקו, כדי למנוע את התפשטותן. לוחות שבורים תוקנו, והתחתית נוקתה מ"זקן", נאטמה מחדש בנעורת פשתן ונצבעה. חלקי החיבל הבלויים הוחלפו, משאבות השיפוליים שופצו, ואל האונייה הועלתה אספקה טרייה לקראת ההפלגה חזרה לאנגליה. התיקונים וההצטיידות הושלמו בחג המולד 1770, ולמחרת הרימה "אנדוור" עוגן והפליגה מערבה אל עבר האוקיינוס ההודי.
המסע לאוקיינוס השקט > ההפלגה הביתה

מצבה של "אנדוור" היה טוב משקודם, אך לא כך היה מצבם של אנשי צוותה. במהלך השהייה בבטאוויה חלו 84 מתוך 94 אנשיה במלריה ובדיזנטריה. עד היציאה לים ב-26 בדצמבר מתו שבעה אנשי צוות, וארבעים אחרים לא יכלו מפאת חוליים לבצע את תפקידם. במהלך שנים-עשר השבועות הבאים מתו 23 אנשים נוספים ונקברו בים, וביניהם ספורינג, גרין, פרקינסון ורופא האונייה ויליאם מונקהאוס.
קוק סבר כי הגורם למחלה הם מי השתייה המזוהמים ופקד לטהר אותם במיץ לימון, אך הדבר הועיל מעט. ג'ונתן מונקהאוס, שהציל את האונייה מטביעה על הריף באמצעות מזרן ההנצלה, מת ב-6 בפברואר, ושישה ימים אחריו מת נגר האונייה ג'ון סיטרלי. בריאותם של אנשי הצוות ששרדו את המגפה השתפרה לאיטה עם חלוף הזמן, והקורבנות האחרונים של המחלה היו שלושה מלחים כשירים, שמתו ב-27 בפברואר.
ב-13 במרץ 1771 הקיפה "אנדוור" את כף התקווה הטובה, ויומיים אחר כך נכנסה לנמל קייפטאון. אנשי הצוות שעדיין היו חולים הורדו לחוף לקבלת טיפול רפואי. האונייה נשארה בנמל ארבעה שבועות בהמתנה להחלמתם וניצלה את הזמן לביצוע תיקונים קטנים בתרנים. ב-15 באפריל הוחזרו החולים לאונייה ואיתם עשרה אנשי צוות חדשים שגויסו בקייפטאון, ו"אנדוור" יצאה שוב לים בדרכה הביתה. ב-10 ביולי נגלתה לעיני מלחי "אנדוור" אדמת אנגליה, ויומיים לאחר מכן נכנסה האונייה לנמל דובר.
כחודש ימים אחרי שובו הועלה קוק לדרגת קומנדר, ובנובמבר 1771 הופיע שמו בפקודה שהוציאה האדמירליות לקראת שיגורה של משלחת שנייה, הפעם באה"מ "רזולושן". קפטן קוק נהרג במהלך עימות אלים עם בני הוואי במפרץ קאלקאוקה ב-14 בפברואר 1779.