stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולימפיאדת הקיץ 1940
היסטוריה

אירוח האולימפיאדה נמסר לטוקיו שביפן על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בישיבתו ה-35, שנערכה בברלין ב-31 ביולי 1936. טוקיו התמודדה על אירוח האולימפיאדה מול הלסינקי שבפינלנד. האולימפיאדה נועדה להיערך בטוקיו מ-21 בספטמבר ועד 6 באוקטובר 1940. הוועד האולימפי החליט במרץ 1938, בהתכנסות בקהיר, לקיים את המשחקים כמתוכנן בטוקיו, למרות מלחמת סין–יפן. ביולי 1938 ויתרה יפן על אירוח האולימפיאדה בגלל קשיים במלחמת סין–יפן, והוועד האולימפי החליט על העברת המשחקים להלסינקי, המתחרה האחרת במכרז האולימפי עליה. מועדה נקבע מחדש ל-20 ביולי עד 4 באוגוסט 1940.
בעקבות פרוץ מלחמת החורף בין ברית המועצות לבין פינלנד בוטלה האולימפיאדה. עם זאת, עסקני הוועד האולימפי לא אבדו תקווה לקיים את האולימפיאדה ובסוף נובמבר 1939 דווח שהם מתכנסים להחליט אם והיכן לקיים את האולימפיאדה. ב-23 בדצמבר 1939 הודיעו בפינלנד שהם לא הסתלקו מאירוח האולימפיאדה ובכוונתם לארחו בארצם ובמרץ 1940, מיד לאחר חתימת הסכם השלום עם ברית המועצות, החל הוועד האולימפי הפיני בפעילות לשיקום האצטדיון כדי לארח את המשחקים. אולם באמצע אפריל 1940 הודיעו בפינלנד שלא תהיה אולימפיאדה והמשחקים האולימפיים הושעו ולא התחדשו אלא באולימפיאדת לונדון ב-1948.
בסופו של דבר אירחה הלסינקי את המשחקים האולימפיים ב-1952 וטוקיו אירחה אותם ב-1964 וגם באולימפיאדת טוקיו 2020 שנערכה ב-2021.
ראו גם

אולימפיאדת החורף 1940
אולימפיאדת הקיץ 1944
אולימפיאדת החורף 1944
לקריאה נוספת

International Journal of the History of Sport, vol. 24, 2007, No. 8, Special Issue: The Missing Olympics: The 1940 Tokyo Games, Japan, Asia and the Olympic Movement
הערות שוליים

↑  האולימיאדה בטוקיו, דבר, 17 במרץ 1938
↑  אולימפידת 1940 לא תהיה בטוקיו, הַבֹּקֶר, 21 ביולי 1938
↑  היכן תהיה האולימפיאדה?, דבר, 29 ביולי 1938
↑  פינלנדיה מסתלקת וגרמניה מחזקת בקרבות האולימפוס, דבר, 1 באוקטובר 1939
נסתם הגולל על האולימפיאדה העולמית, דבר, 5 בנובמבר 1939
↑  פרשת האולימפיאדה לא נסתיימה, דבר, 26 בנובמבר 1939
↑  עוד לא הסתלקו מהאולימפיאדה בפינלאנד, דבר, 25 בדצמבר 1939
↑  להתראות בקיץ בהלסינקי, הַבֹּקֶר, 24 במרץ 1940
↑  לא תהא אולימפידה, הַבֹּקֶר, 22 באפריל 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7586814-3  VIAF: 241249759   WorldCat (עם VIAF): 241249759 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איריינה, נסיכת הולנד

אִירֵיינֶה אמה אליזבת, נסיכת הולנד (בהולנדית: Irene, Prinses der Nederlanden‏; נולדה ב-5 באוגוסט 1939) היא בתה השנייה של יוליאנה, מלכת הולנד, ואחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד.
ביוגרפיה

הנסיכה איריינה נולדה ב-5 באוגוסט 1939 בארמון המלכותי בבארן, הולנד, ליוליאנה, מלכת הולנד ולברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. מכיוון שנולדה בתקופת המתיחות שקודם למלחמת העולם השנייה, והוריה ציפו לפתרון בין המדינות שלחמו, הם קראו לבתם על שם אירנה, אלת השלום היוונית. לאחר הפלישה הגרמנית להולנד נמלטה משפחת המלוכה לבריטניה, והיא הוטבלה לנצרות בארמון בקינגהאם.
בשנת 1962 היא הייתה שושבינה בחתונתם של חואן קרלוס, נסיך ספרד וסופיה, נסיכת יוון ודנמרק. הנסיכה איריינה למדה באוניברסיטת אוטרכט ולאחר מכן נסעה למדריד ללמוד ספרדית, שם פגשה במהלך לימודיה את קרלוס הוגו, נסיך בורבון-פארמה. בשנת 1963 המירה איריינה בחשאי את דתה מהנצרות הפרוטסטנטית לנצרות הקתולית. הדבר התגלה לראשונה כאשר צלם של עיתון מקומי באמסטרדם פרסם תמונה שלה בכנסייה קתולית. אמה התנגדה לבן זוגה של איריינה, ומערכת יחסים זו הציבה את הנסיכה במרכז תשומת הלב של התקשורת העולמית.
ב-29 באפריל 1964 התחתנה איריינה ברומא עם קרלוס הוגו, אולם אף אחד מבני משפחת המלוכה ההולנדית לא הגיעה לחתונתה, שנערכה ללא אישור הפרלמנט ההולנדי. העובדה שהנסיכה התחתנה ללא אישור הפרלמנט הביאה לכך שהיא הוסרה מסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה. בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. לאחר החתונה היו בני הזוג פעילים בקבוצות ימין, אולם עם הזמן עברו לאהוד קבוצות שמאלניות, ובשל כך גורשו בשנת 1977 מספרד. באותה שנה מת חמיה סאווריו, נסיך בורבון-פארמה, ובעלה ירש את תאריו. בסוף שנת 1977 הותר לבעלה לחזור לספרד, ובתחילת 1978 קיבלה גם איריינה היתר לחזור לביתה.
בשנת 1981 היא התגרשה מבעלה, וחזרה להתגורר בהולנד. היא פעילה בהרבה פעילויות חברתיות וארגוני צדקה, וחזרה למלא תפקידים בחצר המלוכה ההולנדית.
משפחתה

ב-29 באפריל 1964 התחתנה איריינה ברומא עם קרלוס הוגו, דוכס פארמה, ונולדו להם ארבעה ילדים:
הנסיך קרלוס, דוכס פארמה (נולד ב-1970)
הנסיכה מרגריטה, רוזנת קולורנו (נולדה ב-1972)
הנסיך חיימה, רוזן בארדי (נולד ב-1972)
הנסיכה קרולינה, מרקיזת סאלה (נולדה ב-1974)
אוגוסט דה מרמון

| --- | --- |

איור בהזמנת המלך לואי-פיליפ משנת 1834. ממוקם במוזיאון ההיסטורי של ורסאי.
 לידה:  20 ביולי 1774 שאטילון-סור-סן, ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 פטירה:  2 במרץ 1852  (בגיל 77) ונציה, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 מקום קבורה:  שאטיון-סיר-סן 
 מדינה:  צרפת צרפת
 כינוי:  מרמון הראשון (Marmont Ier)
 השתייכות:  ממלכת צרפת ממלכת צרפת הרפובליקה הצרפתית הראשונה (1794–1804) הרפובליקה הצרפתית הראשונה הקיסרות הראשונה הקיסרות הראשונה צרפת (1814–1830) צרפת
 תקופת הפעילות:  1789–1830 (כ־41 שנים)
 דרגה:  מרשל הקיסרות
 פעולות ומבצעים
 מלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות, מהפכת יולי 1830
 עיטורים
 לגיון הכבוד
 
אוֹגוּסְט פְרֶדְרִיק לוּאִי וְיִסֶּה דֶּה מַרְמוֹן (בצרפתית: Auguste Frédéric Louis Viesse de Marmont, נהגה: מַרְמוֹ;‏ 20 ביולי 1774 – 2 במרץ 1852), דוכס רז'וס (דוברובניק), מרשל הקיסרות ועמית האספה הלאומית ברסטורציה הצרפתית היה מצביא, אריסטוקרט ופוליטיקאי צרפתי בכיר במהלך המאה ה-19 המוקדמת.
מרמון, בן האצולה המשנית, החל דרכו הצבאית במלחמות המהפכה הצרפתית ושירת תחת נפוליאון בונפרטה במהלך המצור על טולון. מרמון קודם בדרגות צבא המהפכה הצרפתי וב-1804 היה למפקד הכוחות ברפובליקה הבטאווית. במהלך השנים הראשונות לקיסרות, נשלח מרמון לפקד הרחק מהמערכות הצבאיות המרכזיות של המלחמות הנפוליאוניות ומ-1806 היה למושל הכללי של דלמטיה הצרפתית. מרמון היה מעורב במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית ולאחר ניצחונו בקרב על זנאים הועלה בדרגה למרשל הקיסרות.
ב-1811 הוטל עליו הפיקוד על ארמיית פורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי והוא נפצע קשות במהלך קרב סלמנקה ב-1812. הוא הוכיח את יכולתו האסטרטגית במהלך המערכה בגרמניה וקרב לייפציג בפרט, ובהמשך גם במערכה על צרפת ב-1814. כמפקדים בכירים אחרים נטש מרמון את נפוליאון והחל במשא ומתן עם ארצות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
מרמון היה לחבר בית העמיתים של האספה הלאומית זמן קצר לאחר הכתרת לואי השמונה עשר, מלך צרפת. במהלך מאה הימים ברח עם המלך לגלות בגנט ושב עם הרסטורציה השנייה. הוא השקיע חלק נרחב מכספו בתעשיות שונות ונכנס ואיבד את רוב כספו לחובות. במהלך מהפכת יולי 1830 מינה אותו שארל העשירי, מלך צרפת למפקד המשמר המלכותי בפריז. בסופן של שלושה ימי קרבות בבירה נסוג מרמון לנוכח עלייתו של לואי פיליפ, דוכס אורליאן האהוד.
מרמון, בדומה למלכו שארל העשירי, יצא לגלות, תחילה בממלכה המאוחדת ובהמשך באימפריה האוסטרית. בשנותיו האחרונות עבר מסעות שונים ופרסם כתבים שלו. מרמון נפטר ב-1852 בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה בתוך האימפריה האוסטרית. לאחר מותו בוונציה, גופתו הועברה חזרה לצרפת, איפה שהוענקו לו במותו מסדרי כבוד מידי הקיסרות השנייה שנוסדה זה עתה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בנו של קצין אריסטוקרט, אוגוסט פרדריק לואי ויסה דה מרמון נולד ב-20 ביולי 1774 בשאטילון-סור-סן, בחבל בורגנדי (כיום בחבל בורגון-פראנש-קונטה), ממלכת צרפת. בתחילה אביו ייעד אותו לקריירה משפטית, אך אוגוסט התעקש להתקדם בחייו בקריירה צבאית. מרמון למד בבית הספר לתותחנים בשאלון-אן-שמפאן – שם התיידד עם ז'אן אנדוש ג'ונו – לימים דוכס אברנטש – אשר למד גם כן בבית הספר לתותחנים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, מרמון עזב את לימודיו בשנת 1792 כדי להתמנות לסגן משנה ברגימנט התותחנים הראשון של חיל הרגלים, אותה היחידה בו שירת נפוליאון בונפרטה שש שנים קודם לכן. האחרון הבחין במרמון במהלך המצור על טולון, התפלא מהישגיו הצבאיים, וצירף אותו במהירות כעוזר מטה, תחילה היה זה מינוי שנעשה באופן לא רשמי ולאחר מכן באופן רשמי למדי בפברואר 1796, עם תנועת צבאם אל חצי האי האפניני.
לאורך כל המערכה באיטליה, מרמון הצעיר העניק למפקדו נפוליאון סיפוק מהישגיו בחזית אך גם מהמשמעת והכנות שלו כאשר חיילים רבים היו דוגמה לביזה, שקר וגנבה. בשנת 1798, זמן קצר לאחר נישואיו לבתו של הבנקאי ז'אן-פרדריק פרגו, יצא מרמון עם המשלחת של נפוליאון למסע הכיבוש של מצרים. הוא הבדיל את עצמו מעמיתיו במלטה על ידי תפיסת מעוז ההוספיטלרים – מסדר צבאי נוצרי שפעל עוד מימי מסעות הצלב – ומונה למפקד בריגדת רגלים.
במצרים, הישג הפיקוד העיקרי של מרמון היה להדוף, כמפקד אלכסנדריה, ניסיון נחיתה של הצי המלכותי הבריטי ב-3 בפברואר 1799. אך הוא גם השתתף באומץ ברוב קרבות המערכה, לפני שנפוליאון החזיר אותו עמו לצרפת על הפריגטה מירון. תפקידו במהלך בהפיכת 18 בברימר, אף על פי שהוא משני, הקנה לו, ב-25 בדצמבר 1799, תפקיד של חבר מועצת המדינה, משרה עדיפה על פני הפיקוד על הארטילריה של המשמר הקונסולרי, תפקיד שהיה מעמיד אותו תחת פקודותיו של ז'אן לאן.
ניהול כספים בעייתי עם הכוחות שבפיקודו הוביל את מרמון למשא ומתן להלוואה ממדינת החסות הצרפתית בהולנד, הרפובליקה הבטאווית, לקח מרמון חלק במערכה האיטלקית השנייה (הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה) כמפקד הארטילריה של חיל המילואים. התנהלותו במהלך קרב מרנגו זיכתה אותו בקידום לדרגת גנרל בספטמבר 1800. בהמשך מרמון קודם במשרות הפיקוד שלו: המפקח הכללי של חיל הארטילריה בשנת 1802, מפקד מחנה אוטרכט, כלומר על צבא הכיבוש הצרפתי ברפובליקה הבטאווית, בשנת 1804. הוא רואה עוול בכך שלא להופיע ברשימת המרשלים שקודמו לדרגה מיד לאחר הכרזת הקיסרות הראשונה. עם זאת, מרמון לא הועלה לדרגה עקב העובדה שמעולם לא פיקד בראש לפני האויב.
ביוגרפיה > ברסטורציה

עם שובם של הבורבונים בראשות לואי השמונה עשר, מלך צרפת לצרפת החלה תקופת הרסטורציה הצרפתית. מרמון מונה לעמית בבית העמיתים של האספה הלאומית של צרפת. כשנפוליאון שב לצרפת מהגלות, הוכתר מחדש לקיסר הצרפתים ופרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית בשנת 1815, הלך מרמון בעקבות המלך לואי השמונה עשר לגלות בגנט, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, בלית ברירה, בהתחשב בחששו מפני זעם אפו של נפוליאון על הבגידה שלו. נפוליאון הוריד באופן רשמי של מרמון מדרגת המרשלים של האימפריה, אך לאחר קרב ווטרלו כאשר נפוליאון גורש בפעם השנייה, הפעם לגלות בסנט הלנה, המלך לואי חזר עם מרמון לצרפת. מרמון ישב בחבר המושבעים במשפטו של המרשל מישל נה והצביע בעד הוצאתו להורג בידי כיתת יורים, החלטה שפגעה עוד יותר במוניטין הפגוע שלו על כל מקרה מפעילותו במהלך המלחמות.
בהמשך פעילותו הפוליטית תחת הרסטורציה נשלח מרמון כשגריר אל האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. מאבק גדל בעניין הסמכויות של האספה הלאומית בין תומכי המונרכיה החוקתית לתומכי שארל העשירי, מלך צרפת הוביל לפריצתה של מהפכת יולי 1830 ול"שלושת ימי הפאר" בפריז; כינוי לשלושה ימים בהם מהפכנים נאבקו בתוך הבירה נגד המשמר המלכותי של המלך שארל העשירי. ביום השני, 28 ביולי, הורה שארל העשירי למרשל מרמון לקחת את הפיקוד על המשמר המלכותי ולדכא את 'ההפרעות' העממיות מצידם של המורדים. התוכנית של מרמון עבור המאבק על העיר הייתה שהמשמר המלכותי ויחידות הז'נדרמריה הזמינות של חיל המצב בעיר ישמרו על הכבישים והגשרים החיוניים של העיר ויגנו על מבנים חשובים כמו ארמון הצדק (Palais de Justice), הארמון המלכותי (פָּאלֶה-רוֹיָאל; Palais Royal) ובית עיריית פריז (Hôtel de ville). תוכנית זו לא הייתה שקולה ושאפתנית יתר על המידה לעומת יחסי הכוחות. לא רק שלא היו מספיק חיילים, היה קושי בהסדר ההוראות. בשעה 16:00 קיבל המלך את הקולונל קמירובסקי, אחד מסגניו של מרמון. הקולונל נשא מכתב מטעמו של מרמון עבור המלך שארל:
אדוני, אין זו עוד מהומה, הרי שזאת מהפכה. נדרש באופן דחוף כי הוד מעלתך ינקוט באמצעים לרגיעה. עדיין ניתן להציל את כבוד הכתר. מחר, אולי, לא יהיה עוד זמן לכך... אני מחכה בקוצר רוח לפקודות הוד מלכותך.
בבוקר היום השלישי למהפכה התארגנו המורדים היטב והתחמשו לקראת יום נוסף של קרבות. בתוך יום אחד הפילו המהפכנים מעל ל-4,000 מחסומים של המשמר המלכותי ברחבי העיר. בסופו של היום השלישי למהפכה השתלטו המהפכנים על פריז ומטעם גורמים מתונים יצא המרקיז דה לה פאייט לרחובות פריז להסדיר שקט ברחובות. לואי פיליפ, דוכס אורליאן וראש בית אורליאן, נבחר מטעמם של המהפכנים לכהן כמונרך החוקתי החדש של ממלכת צרפת לנוכח הדחתו של שארל העשירי מהכתר. שארל, לאחר שכשל במינוי בנו לואי אנטואן, דוכס אנגולם למלך לואי התשעה עשר, יצא לגלות מחוץ לצרפת. לצידו של שארל יצא גם מרמון לגלות.
ביוגרפיה > שנים אחרונות בגלות

במהלך מהפכת יולי 1830 מרמון עצמו התנגד למדיניות חצר המלוכה האוטוקרטית בהנהגת המלך שארל העשירי, אך עדיין ניסה למלא את חובתו עבור הכתר הבורבוני. במהלך יומה האחרון של המהפכה, עקב החשדות שנסובו אודות מרמון, הורה דוכס אנגולם לעצור אותו והציג בפניו את השאלה: "האם תבגוד בנו כפי שבגדת בו [בנפוליאון]?" מרמון לא בגד במלוכה הבורבונית; ביציאת שארל העשירי לגלות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד יצא מרמון אחריו. בהמשך נע מרמון אחרי שארל העשירי לגלות באימפריה האוסטרית. רצונו לחזור לצרפת מעולם לא היה סופק ומרמון הסתובב במרכז ובמזרח אירופה, והתיישב לבסוף בווינה, שם התקבל על ידי ממשלת אוסטריה. מרמון מונה בידי הממשלה האוסטרית למורהו האישי של דוכס רייכשטאט, נפוליאון השני. מרמון נפטר לבסוף בגלות בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה, האימפריה האוסטרית, בגיל 77.
את חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות מילא מרמון בכתיבת ספר הזיכרונות (Mémoires) שלו, שהיו בעלי ערך עבור מחקר ההיסטוריה הצבאית של תקופתו, אם כי מספר פעמים מנסה מרמון להגן על עמדתו במסגרת פעילותו במלחמות הנפוליאוניות. במותו של מרמון הועברה גופתו חזרה למקום הולדתו בשאטילון-סור-סן. גופת מרמון הושבה לצרפת זמן קצר לאחר הקמתה של הקיסרות השנייה בראשותו של נפוליאון השלישי, שבנוסף על כך גם העניק למרמון תארים רבים במותו בניסיון להחיות את מורשתו ואת ההכרה העממית בפועלו.
המרשל מרמון רכוב על סוסו. איור ידי ז'אק-לו ברבייר-וואלבו.
אוף שימחעס

| --- | --- |
 סוגה:  מוזיקה חסידית 
 
להקת אוף שימחעס (באיות פונטי ביידיש: בשמחות) היא להקה ישראלית המנגנת מוזיקה חסידית בסגנונות מודרניים. נחשבת לאחת מהלהקות המצליחות בהיסטוריית המוזיקה החסידית. חברי הלהקה היו: ישי לפידות (סולן), שמשון דלבקוביץ', בני שוולב ויענקי אלפא.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1996, והייתה הראשונה ששילבה מוזיקה חסידית עם מקצבים מודרניים כדאנס, האוס וראפ. 
הלהקה הופיעה לראשונה בקדם-אירוויזיון 1996 עם השיר "אוי אוי אוי" שזכה במקום השישי.
כדי להימנע מבעיות שיכולות לנבוע מסתירה בין סגנונות אלו להלכה ולאופיה הדתי של הלהקה התייעץ לפידות עם רבנים לעיתים (אך לא תמיד, כך למשל, הופעתה הראשונה של הלהקה בקדם אירוויזיון הייתה ללא התייעצות עם רב). לפידות הגדיר זאת "לכל זמר חסידי יש בעצם שני אמרגנים - האמרגן של ההופעות ואמרגן העל, שהוא הקדוש ברוך הוא".
תחנות הרדיו הממלכתיות ממעטות להשמיע את הלהקה, אך היא זכתה לפופולריות בתחנות רדיו הפונות לציבור הדתי כ"קול חי", שהרבו להשמיע את שיריה באותה תקופה. על אף שחברי הלהקה הם חרדים, הלהקה מוכרת יותר בקרב הציבור הדתי והחילוני, ופחות בציבור החרדי המתנגד לסגנון המוזיקה שלה.
בנוסף לשירים שנכתבו והולחנו על ידי חברי הלהקה עשתה הלהקה גם מספר גרסאות כיסוי לשירים ישראלים עם התאמה מבחינת התוכן לקהל היעד של הלהקה.
"אוף שימחעס" הוזכרו פעמים רבות בתוכנית "גור ואוח" ואף השתתפו באחד הפרקים.
בשנת 2010 יצא דואט של הזמר הים-תיכוני קובי פרץ עם אוף  שימחעס לשיר "ישראל", שזכה להצלחה.
ב-27 במרץ 2014 הלך לעולמו בגיל 46 חבר הלהקה שמשון דלבקוביץ' ממחלה.
דיסקוגרפיה

עם ישראל חי
דאנס אוף שימחעס
דאנס אוף שימחעס - עליכם ועלינו
אוף שימחעס וחברים
מחרוזת פורים (שני דיסקים)
אוף שימחעס בהופעה חיה
הערות שוליים

↑  רביד אורן, דאנס למהדרין, באתר nrg‏, 11 במאי 2005
↑  ישראל כהן, ‏ברוך דיין האמת: הזמר שמשון דלבקוביץ ז"ל, באתר כיכר השבת, 27 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302711805171  MusicBrainz: 693a31b4-2673-47bf-8db4-28863c98c393
אה"מ ניו זילנד (1904)

| --- | --- |
אה"מ ניו זילנד בין 1904–1911
אה"מ ניו זילנד בין 1904–1911
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי בפורטסמות' 
 תחילת הבנייה:  3 בפברואר 1903
 הושקה:  4 בפברואר 1904
 תקופת הפעילות:  11 ביולי 1905 – 20 בספטמבר 1917 (12 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-8 בנובמבר 1921
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,835–16,140 טון, מקסימלי: 17,282–17,567 טון
 אורך:  138.3 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  777 איש
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  16 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 18,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–305 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 127–229 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203–305 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 4 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 14 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 14 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ ניו זילנד הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת קינג אדוארד השביעי. כמו כל אוניות הסדרה (מלבד אה"מ קינג אדוארד השביעי) היא נקראה על שם חלק חשוב מהאימפריה הבריטית. האונייה נבנתה על ידי מספנת פורטסמות' בין 1903 ל-1905. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
לאחר כניסתה לשירות ביולי 1905, היא שירתה לזמן קצר בצי האטלנטי מאוקטובר עד מרץ 1907 לפני שעברה לצי התעלה. לאחר מכן הצטרפה לצי הבית ב-1909. שמה שונה לאה"מ זילנדיה ב-1911. בשנת 1912, היא, יחד עם ספינות אחיותיה, שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית, חלק מצי הבית. באותה שנה יצאה השייטת לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כחלק ממצור בינלאומי על מונטנגרו. ב-1913 חזרה האונייה למים הבריטים.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, זילנדיה הועברה בחזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הגדול, הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה. במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך זילנדיה לא ראתה כל פעולה בתקופה זו. עד סוף השנה הפסיק הצי הגדול לפעול עם אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית, ובנובמבר 1915 נותקה זילנדיה לשרת במערכת גליפולי. אולם המערכה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן, וכך חזרה זילנדיה לבריטניה בינואר 1916 והצטרפה מחדש לשייטת אוניות המערכה השלישית במרץ. האונייה, שיצאה משירות בסוף 1917, הוסבה לספינת אימונים של תותחנים בתחילת 1918, אך היא מעולם לא שירתה בתפקיד זה. ב-1919 היא שימשה כספינת בסיס לפני שנמכרה ב-1921 והתפרקה ב-1923.
תכנון

בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר 8 אינץ' (200 מילימטרים) בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות. הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים) לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים). האוניות החדשות, אף שהתבססו על הטיפוס הכללי של סדרת מג'סטיק שהיוו את הבסיס לארבעת תכנוני אוניות המערכה הקודמים, סימנו את השינוי המשמעותי הראשון בסדרה. כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם ניו זילנד הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטרים). אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של 15,585–15,885 טונות ארוכות (15,835–16,140 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,009–17,290 טונות ארוכות (17,282–17,567 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה מנה 777 קצינים ומלחים. האוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי 16 דוודי צינור מים. הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט).
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה. אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב. האוניות כללו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף ל-14 תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ו-14 תותחי 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 8–12 אינץ' (203–305 מילימטרים). לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'. התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'. סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
היסטוריית שירות > קריירה מוקדמת

ניו זילנד, על שם מושבת ניו זילנד, הוזמנה לפי הערכות הצי 1902/1903 ונבנתה במספנת פורטסמות'. היא הונחה ב-9 בפברואר 1903, הושקה ב-4 בפברואר 1904 והושלמה ביוני 1905. ניו זילנד נכנסה לשירות ב-11 ביולי במספנת דבונפורט לשירות בצי האטלנטי. היא עברה שיפוץ בגיברלטר מאוקטובר עד דצמבר 1906, ועברה לצי התעלה ב-4 במרץ 1907. באותה שנה, האונייה עברה שיפוץ שכלל התקנת ציוד בקרת אש וזרקורים חדשים. תחת ארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית, וניו זילנד הפכה ליחידת צי הבית באותה פלגה.
כדי לשחרר את שמה לשימוש על ידי סיירת המערכה החדשה ניו זילנד, שנמסרה לצי המלכותי על ידי ממשלת ניו זילנד, היה צורך לשנות את שמה של ניו זילנד ב-1911. בהתחלה השם קלדוניה, השם הרומי של סקוטלנד, היה מועדף, אבל הוא נתקל בהתנגדות בניו זילנד. בסופו של דבר, הוסכם על השם זילנדיה, האנשה של ניו זילנד, והאונייה שונתה לשם אה"מ זילנדיה ב-1 בדצמבר 1911.
תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, זילנדיה וכל שבע אחיותיה (אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וקינג אדוארד השביעי) הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית. השייטת נותקה לים התיכון בנובמבר 1912 בגלל מלחמת הבלקן הראשונה (אוקטובר 1912 - מאי 1913); היא הגיעה למלטה ב-27 בנובמבר 1912 ולאחר מכן השתתפה, כחלק מכוח בינלאומי, במצור על מונטנגרו ובכיבוש של סקוטארי כדי לאלץ את המקדונים לוותר על העיר לאלבניה החדשה שהוקמה. השייטת חזרה לבריטניה ב-1913 והצטרפה מחדש לצי הבית ב-27 ביוני 1913.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

ב-6 בנובמבר 1915, פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית, המורכבת מאוניות המערכה זילנדיה, היברניה (אוניית הדגל), ראסל ואלבמארל, נותקה מהצי הגדול כדי לשרת במערכת גליפולי. אלבמארל נאלצה לחזור לתיקונים, בסיוע היברניה ובליווי זילנדיה, לאחר שספגה נזק חמור בים סוער בלילה הראשון של ההפלגה היוצאת. זילנדיה ספגה נזק לאשנבי התותחים שלה, מה שגם הצריך תיקונים. לאחר השלמת העבודה על זילנדיה, היא, ראסל והיברניה המשיכו והגיעו לדרדנלים ב-14 בדצמבר 1915. בסוף ינואר 1916, זילנדיה והיברניה עזבו את מזרח הים התיכון כדי לחזור לבריטניה, והגיעו למספנת פורטסמות' ב-6 בפברואר 1916. זילנדיה עברה שם שיפוץ שנמשך עד מרץ 1916, ולאחר מכן הצטרפה האונייה לשייטת אוניות המערכה השלישית ולצי הגדול ב-26 במרץ 1916.
ב-29 באפריל 1916, שייטת אוניות המערכה השלישית הוצבה מחדש בשירנס, וב-3 במאי היא הופרדה מהצי הגדול והועברה לפיקוד נור. זילנדיה נשארה שם עם השייטת עד ספטמבר 1917, ועברה שיפוץ במספנת צ'טם מדצמבר 1916 עד יוני 1917, אשר בו הוסרו תותחי ה-6 אינץ' שלה והוחלפו בארבעה תותחי 6 אינץ' בתושבות ציר ממוגנים על הסיפון העליון שלה, היכן שהיו ממוקמים תותחי ה-12 פאונד. ב-20 בספטמבר 1917 עזבה זילנדיה את שייטת אוניות המערכה השלישית והוצבה בעתודה במספנת פורטסמות'. בזמן שהייתה בעתודה, היא הוחזרה בין ינואר לספטמבר 1918 לשימוש כספינת אימונים לתותחים, וקיבלה חלק גדול מציוד בקרת האש המשודרג שקיבלה אוניית האחות שלה קומונוולת', אם כי היא לא קיבלה בליטות נגד טורפדו. היא גם קיבלה זוג תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ'. אף על פי שמעולם לא יצאה לדרך או נכנסה לשירות כספינת אימונים לירי, היא נכללה בניסויים רבים, כולל שימוש בסוגים שונים של ציוד בקרת אש. היא שימשה כספינת בסיס בפורטסמות' החל מ-1919. זילנדיה הוכנסה לרשימת הפירוק ב-2 ביוני 1919, וב-8 בנובמבר 1921 היא נמכרה לגריטה לחברת סטנלי פירוק ספינות. היא נמכרה מחדש לחברת Slough Trading Company, ואז נמכרה שוב לחברת גריטה גרמנית, ועזבה את פורטסמות' ב-23 בנובמבר 1923 לגריטה בגרמניה.
תרשים אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
זילנדיה בפורטסמות'
מפת הים הצפוני
אורוטס (נהר)

| --- | --- |

נהר אורוטס מחוץ לעיר ספרטה
 מידע כללי
 אורך:  82 ק"מ
 מוצא:  הרי טייגטוס
 יובלים:  Oenus 
 שפך:  מפרץ לקוניה
 מדינות באגן הניקוז:  יוון
 
 
אורוטס (ביוונית: Ευρώτας, ביוונית עתיקה נהגה אֶוּרוֹטַס, בלטינית: Eurotas) הוא נהר בדרום הפלופונסוס שביוון.
מקור הנהר הוא בהרי טייגטוס, ואורכו הוא כ-82 ק"מ. שפכו של הנהר הוא בצפון מפרץ לאקוניה. הנהר עובר דרך העיר המודרנית של ספרטה. בעת העתיקה שימש הנהר כמוצא חילופי לים של הספרטנים לערי הנמל שלהם.[דרוש מקור]