דיג
דיג יתר

"דיג יתר" הוא מונח המתאר את הדלדלות אוכלוסיית הדגים בים עקב דיג אינטנסיבי, אשר לא מאפשר לאוכלוסיית הדגים להתאושש ולצמוח חזרה. אחד המאפיינים של דיג יתר הוא שכמות הדגים שניתן לדוג יורדת גם כאשר מגבירים את אינטנסיביות הדיג, וכך למעשה פוגע דיג היתר לא רק בדגים אלא גם בפרנסתם של הדייגים עצמם, אולם סכנה נוספת של דיג יתר של מין מסוים היא שהכחדתו של המין תגרום לערעור של המערכת האקולוגית המקומית כולה ותפגע גם במינים נוספים.
הדוגמה המוכרת ביותר הממחישה תופעה זו היא ציד הליוויתנאים (אף כי ניתן להגדיר זאת כציד יתר ולא כדיג יתר). במשך שנים רבות ניצודו מינים שונים של ליוויתנאים לצרכים שונים של האדם. באמצע המאה ה־19 החלה התפתחות מהירה בטכניקות הציד. שוק המוצרים המיוצרים מליוויתנאים גדל במהירות ואיתו היקף הציד, שהפך יעיל ומתועש. באמצע המאה ה־20 הגיעו מספר מינים לסף הכחדה ולאחר מכן נחתמו אמנות בינלאומיות המגבילות את ציד הליוויתנאים.
השינויים במאה ה־20 גרמו לכך שהדיג מתבצע בצורה תעשייתית ויעילה ביותר. כפי שמוזכר לעיל, קיימות שיטות רבות לדיג מסחרי בכמויות גדולות. מאז שנות ה־90 של המאה העשרים נצפית ירידה בכמויות ובגודלי הדגים שתופסות חברות הדיג. לתופעה זו עדיין אין ביטוי משמעותי בזמינות הדגים בשוק, שכן חברות הדיג מחליפות את הזנים הישנים, שנתמעטו, בזנים חדשים, "נמוכים" יותר בשרשרת המזון. נצפו כבר מקרים של אוכלוסיות דגים שהוערך שלא יצליחו להתאושש, כמו דגי האנשובי בפרו, ודגי הקוד האטלנטיים, אולם בטווח הארוך כן נמדד בפועל שיקום קל של אוכלוסיית דגי האנשובי.
ישנן הערכות מדענים לפיהן אם הדיג לא יעבור מהלך של ריסון משמעותי, תתמוטט כל הדגה העולמית עד 2048.[דרושה הבהרה]
מטא אנליזה שפורסמה בכתב העת Nature Ecology & Evolution ניסתה לבחון את שיקום אוכלוסיית הדגים באזורים ימיים מוגנים (אנ') עליהן חלו תקנות להגנת החי באזור ספציפי. מטא האנליזה הראתה שהמינים שנמצאים בשולי האזורים המוגנים פגיעים ב־60% יותר לעומת מינים הנמצאים בלבו של האזור המוגן, כך שכאשר גודל האזור היה מוגן היה קטן במיוחד, למשל, כקילומטר רבוע אחד, אפקט הפגיעות האופייני לאזורי השוליים היה רלוונטי כמעט לכל שטח האזור המוגן והאפקטיביות שלו ירדה. בנוסף נמצא שבתוך האזורים המוגנים מתרחש קצב גבוה יותר של תופעת "גלישה", בה מינים באזור משוקם נודדים לאזורים אחרים ומסייעים לשיקומם. תופעת הגלישה חיונית עבור דייגים הפועלים באזורים בהם הדגה פגיעה, מכיוון שקיומה מאפשר לשמור על אזור מוגן מרכזי שיסייע לאזורי הדיג הסמוכים להשתקם גם מבלי שיוטלו עליהם תקנות דומות. לצד זאת, עדויות שונות מראות שדיג אינטנסיבי על גבולות האזור המוגן מגדיל משמעותית את "אפקט השוליים" ומחליש את תופעת ה"גלישה". עדויות אלו קיבלו חיזוק מכך שאזורים מוגנים שהוגדר סביבם "אזור חיץ" שגם בו אסור לדוג ואזורים שבוצעה בהם אכיפה יעילה, הראו יעילות גבוהה משמעותית בתופעת "גלישה" ובצמצום "אפקט השוליים" בהשוואה, בהתאמה, לאזורים בהם לא קיים כלל אזור חיץ ושהתקבלו בהם דיווחים על דיג לא חוקי.
הקושי בהתמודדות מול דיג היתר חמור במיוחד במים בינלאומיים, בהן נותרו נפוצות מאוד הפרות של תקנות וחוקים בינלאומיים. בעיה זו גרמה להקמתן של ארגוני Regional Fisheries Management Organizations (אנ'), שהם ארגונים אזוריים בהם מדינות האזור מגדירות יחד מכסות לדיג של מיני דגים מקומיים. עם זאת, הארגונים האזוריים אינם מספיקים למנוע את דיג היתר, והתארגנויות בינלאומיות של חוקרים ומדענים בוחנים פתרונות שונים לתופעה.
היותם של הדגים נחלת הכלל מקשה על ההתמודדות עם תופעה זו. עקב כך, קיים קושי להסדיר את הנושא ולהכניסו תחת פיקוח ויהיה קשה לעשות זאת טרם משבר משמעותי, שיותיר את כל המעורבים במצב בו כמעט ואין להם מה להפסיד.
גם הדיג בים התיכון נפגע מאוד מדיג יתר, והחשש הוא כי ללא רפורמה משמעותית ייגרם נזק בלתי הפיך אשר עלול להביא לקריסת ענף הדיג בישראל. בשנת 2015 סיפק הדיג בים התיכון כ־14% מהייצור המקומי של דגה בישראל (כ־2,700 טון). המשך הדיג ללא ניהול יוביל לקריסת הדגה ובעקבותיה לקריסת הענף, עם צפי ל־1,500 טון בשנה בלבד, פגיעה סביבתית נרחבת, ואבדן מקור פרנסה ונופש. לעומת זאת נטען כי רפורמה לאישוש הדגה והענף צפויה להכפיל את כמות השלל השנתית לכדי כ–5,000 טון בשנה, תוך מזעור הפגיעה הסביבתית, וביסוס הענף כמקור משמעותי לדגי איכות עבור הציבור הישראלי.