stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רונית פלוטניק
ביוגרפיה

פלוטניק נולדה וגדלה  בקיבוץ משמר השרון. למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים שם גם עשתה את לימודי הדוקטורט. פלוטניק הייתה היועצת החינוכית של מחלקת החינוך בתנועה הקיבוצית במשך כ-20 שנה. הייתה ממקדמות המודל הפסיכו-פדגוגי-התפתחותי-אקולוגי-מערכתי בעיקר במערכת החינוך הקיבוצית הישראלית. כמו כן עסקה בהכשרת מנהלי חינוך בסמינר הקיבוצים וכן בייעוץ ברשת הטיפול "ת.ל.מ" ובמכוני טיפול נוספים. פלוטניק הנחתה סדנאות להורים, טיפלה בילדים והדריכה הורים בקליניקה הפרטית.
פלוטניק הייתה אם לשלושה, בהם בן ובת תאומים. בנה יהל נהרג בתאונה בגיל 8.
ספריה

"לגדול אחרת – עולמם הרגשי והחברתי של ילדים בעלי לקויות למידה קשב וריכוז", הוצאת יסוד, 2008. (פרק המבוא באתר פסיכולוגיה עברית). (יצא גם באנגלית ב-2012, "Growing Up differently").
"ספר הגן: תוכנית פסיכופדגוגית-אקולוגית על פי שלבי ההתפתחות של הילד וההורה מלידה עד שש, ברוח החינוך הקיבוצי", עם מירה אשל. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
"שנינו ביחד – וכל אחד לחוד ספר הדרכה להורי תאומים בגיל הרך", הוצאת יסוד, 2003
"סטפה: האשה מאחורי קורצ'אק (1886–1942)", עם שמעון זקס. הוצאת פפירוס, 1986
הערות שוליים

↑  רענן בן צור, ילד בן 8 נתקל בדלת זכוכית ומת, באתר ynet, 20 בספטמבר 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281261605171  PLWABN: 9810533514005606  BnF: cb162131414 (data)  ISNI: 0000 0000 8001 9916  LCCN: no93003245  NKC: jo2014848554  VIAF: 70959846   WorldCat (עם VIAF): 70959846
זנזיבר

ערך זה עוסק באי באוקיינוס ההודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
זנזיבר (בערבית: زَنْجِيّ بَرَّا, תעתיק: זנג'י ברא, زنجبارا, זנג'בארא; בסוואהילי: Zanzibar) הוא חבל-ארץ ברפובליקה המאוחדת של טנזניה שבמזרח אפריקה, הכוללים גם את האי זנזיבר-אונגוג'ה שהוא חלקו הנודע ביותר של ארכיפלג זנזיבר וכן את האי פמבה, השוכנים כ-25–50 ק"מ מחופי טנזניה. בעבר הייתה זו טריטוריה עצמאית, אם כי בשנת 1964 היא אוחדה ביחד עם הטריטוריה של טנגניקה.
בירת זנזיבר והעיר הגדולה בה היא זנזיבר סיטי ששוכנת על האי זנזיבר. העיר העתיקה של הבירה היא סטון טאון. התעשייה העיקרית באי היא תעשיית התבלינים (בעיקר קינמון, פלפל ואגוז מוסקט) ותיירות. כמו כן, זנזיבר היא ביתם היחיד של קופי הקולובוס האדום הזנזיברי והנמר הזנזיברי, ומצויים בה בעלי חיים נוספים כצביון אדרס, צביון כחול, דלקרן המושק, גחן סרוולניה, זבד אפריקאי וזבד דקלים אפריקני. אוכלוסיית האי מונה כ-1,303,569 בני אדם (2012). גודל קבוצת האיים הוא 2,643 קמ"ר.
לעיתים איי זנזיבר נקראים, יחד עם האי מפיה, בשם "איי התבלינים", למרות שלרוב הכוונה בביטוי הזה דווקא לקבוצת איי מאלוקו. השם הפרסי زَنْجِيّ بَرَّا، "זנג'י בר", משמעו "ארץ הכושים". זאת משום שזנזיבר הייתה מרכז לסחר עבדים שחורים, שנוהל על ידי מוסלמים. על המטבעות הישנים של זנזיבר מימי שלטאן ברגש מוטבע השם במלה אחת בתוספת ا 'אלף' ובלי يّ 'יאא' באמצע. כך: زنجبارا 'זנג'בארא'.
בזנזיבר כ-99% מהאוכלוסייה הם בני דת האסלאם.
היסטוריה

מלבד לתקופה קצרה בשנת 1963, זנזיבר מעולם לא הייתה מדינה חופשית ומשוחררת. היא הייתה בשליטת הסולטאן של עומאן מ-1698. עוד לפני כן שלטו באי הפורטוגזים משנת 1503. הבריטים הפכו את האי לארץ חסות, ומינו וזירים לאי בין 1890 ל-1913. מאוחר יותר תושבים בריטיים השתקעו באי עד לשנת 1963. ב-27 באוגוסט 1896 התמרדה זנזיבר נגד בריטניה, המרד הסתיים בכניעתה לאחר 38 דקות ונחשב למלחמה הקצרה בהיסטוריה.
האי קיבל את עצמאותו בשנת 1963 והצטרף לטנגניקה כדי ליצור את טנזניה בשנת 1964.
האי השתתף בסחר העבדים במאות ה-17–19 (תחת שלטון הסולטאנים), הבריטים כפו את סיום הסחר לקראת סוף המאה ה-19 בעזרת הסולטאן חמוד בין מוחמד. עד לעצמאות קניה בשנת 1963, מומבסה הייתה תחת שלטון זנזיבר.
פוליטיקה

חבל-הארץ זנזיבר הוא חלק ממדינת טנזניה. יש בחבל אוטונומיה חלקית, והוא ריבון לעצמו בענייני פנים הקשורים לאי עצמו (ובלבד שאינם נוגעים לכלל מדינת טנזניה). באי מתקיימות בחירות לנשיאות, והנשיא מנהל את ענייניו הפנימיים של האי. הנשיא המכהן, מאז נובמבר 2010, הוא ד"ר עלי מוחמד שיין. קדם לו אמאני עביד קארומה, שכיהן כנשיא במשך עשר שנים. בית הנבחרים של זנזיבר אחראי לחקיקת חוקים ייחודיים לאי, ויש בו 50 מושבים. חבריו נבחרים אחת לחמש שנים.
זנזיבר הייתה חברה באו"ם מ-16 בדצמבר 1963 עד לאיחוד עם טנגניקה בשנת 1964.
תרבות

תרבותה הרב-גונית של זנזיבר הושפעה מהפרסים, מהערבים, מהפורטוגלים ומתושבי יבשת אפריקה. דוגמה לכך היא סגנונה הארכיטקטוני של סטון טאון המלאה בשבילים ציוריים, מגדלים עגולים, דלתות עץ מגולפות, מרפסות מוגבהות ומסגדים.
מקומות חשובים באי הם: בית ליווינגסטון, גשר גוליאני ובית הפלאים – ארמון שנבנה בידי הסולטאן בארגאש בשנת 1883.
ב-2004 הוציאה זנזיבר מחוץ לחוק קיום יחסי מין הומוסקסואליים, וקבעה על הפרת האיסור עונשים חמורים.
דתות ודמוגרפיה

האוכלוסייה בזנזיבר מורכבת מ-98.9% מוסלמים, בעיקר מזרם האיבאדיה, הדומיננטי גם בעומאן. את האחוז הנותר חולקים נוצרים ובני דתות ילידיות.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2012, בזנזיבר יש מעל ל-1.3 מיליון תושבים.
מרבית האוכלוסייה הם אפריקאים שחורים ממוצא סוואהילי, בני עם הבנטו. בנוסף ישנם גם מיעוטים ערביים והודיים.
ראו גם

סטון טאון
טנזניה
אבן בטוטה - תיאורו של הנוסע המוסלמי שתייר באזור במאה ה-14
הערות שוליים

1 2  The World Factbook: Tanzania, United States Central Intelligence Agency, last updated 22 October 2012
↑  רויטרס, זנזיבר: 25 שנות מאסר על יחסים הומוסקסואליים, באתר ynet, 21 באוגוסט 2004
↑  MWACHANG`A, DEVOTA (23 במאי 2014). "Kikwete to grace launch of 2012 statistics report". IPP Media. נבדק ב-2014-07-03. {{cite news}}:  (עזרה)
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557220605171  BIBSYS: 13009907  BNE: XX451733  BnF: cb11953030j (data)  GND: 4051641-6  LCCN: n80121277  NARA: 10038256  NDL: 00574576  SUDOC: 027505405  VcBA: 497/21994  VIAF: 312799169   WorldCat (עם VIAF): 312799169 
רחוב טיפוסי בסטון טאון שבזנזיבר סיטי עם נשים מוסלמיות הלובשות חיג'אב
כדור מיני

סוגים שונים של כדורי מיני. הארבעה בצד ימין מצוידים בחריצי כדור ליציבות אווירודינמית.
עיצוב כדור המיני של ג'יימס ה. ברטון משנת 1855 ( קליבר .58 ) מנשקיית הארפרס פרי ארמורי
כדור מיני (בצרפתית: Balle Minié) הוא סוג של קליע בעל בסיס חלול שתוכנן על ידי קלוד-אטיין מיני, ממציא רובה המיני הצרפתי לשימוש ברובי מוסקט הנטענים דרך לוע הקנה. הקליע הומצא ב-1846 והתפרסם במהלך מלחמת קרים ומלחמת האזרחים האמריקנית, שם נמצא כי הוא גורם לפצעים חמורים משמעותית מאשר כדורי מוסקט עגולים שהיו בשימוש קודם לכן. רובי המוסקט ספרינגפילד דגם 1861 ומוסקט ה אנפילד דגם 1853 שני כלי הנשק הנפוץ ביותר בשימוש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, השתמשו בכדור מיני.
ברובים אלו נוספו חריצים ספירליים בתוך הקנה, וכתוצאה נוספו לקליע יציבות בעת המעוף ותכונות בליסטיות (External ballistics) משופרות שהגדילו את הטווח האפקטיבי והדיוק של האקדח. לפני הצגת כדור המיני, היה צריך לדחוף כדורים במורד הקנה, לפעמים עם פטיש, מכיוון ששאריות אבק שריפה היו מצטברות בקדח הקנה לאחר מספר קטן יחסית של יריות, ונדרש ניקוי תכוף של האקדח. הפיתוח של כדור המיני היה משמעותי מכיוון שהוא היה סוג הקליע הראשון שניתן היה לייצר עם התאמה רופפת מספיק כדי להחליק בקלות במורד הקנה של רובה, אך לשמור על דיוק טוב במהלך הירי עקב חסימה על ידי הרחבת בסיס הכדור בעת ירי.
עיצובים

כדור המיני הוא קליע שצורתו גלילית - קונית עם חריצים בהיקפו שנמשכו בגריז (חומר סיכה) בסיס הקליע חלול וקעור. מיניה עיצב את הקליע עם פקק ברזל קטן, וחצאית עופרת שתתרחב תחת לחץ של הפיצוץ של אבק שריפה, לחצים אלו גרמו לכדור להתרחב ולמלא את החריצים בקנה הרובה. אטימה זו הקטינה את אבדן הלחץ בנה בעת הירי וגבירה את מהירות הלוע המקסימלית. הכדורים כללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר אשר שומן באופן נכבד כדי למנוע רטיבות ולהקל על טעינת הרובה. כדי לטעון את האנפילד החדש, על החייל היה לקרוע את תחתית התרמיל בעזרת שיניו ולשפוך את אבק השריפה במורד הקנה, את התרמיל והקליע שבתוכו היה עליו לדחוף במורד הקנה אחרי אבקת השריפה.
חרש הנשק קפטן ג'יימס ה. ברטון פיתח שיפור משמעותי בעיצוב של קליע המיני כשהוסיף חלל חרוטי עמוק בבסיס הכדור, אשר התמלא ביתר יעילות בגז והרחיב את חצאית הקליע עם הירי. אחוז גבוה יותר של כוח הנפץ דחף את הקליע קדימה ואחוז קטן יותר שימש להרחבת קוטר הקליע בתוך הרובה. כדור המיני המשונה של ברטון הפחית מסה והגדיל את המהירות.
תוצאות השימוש

הפצעים שנגרמו על ידי כדור המיני החרוטי היו שונים מאלה שנגרמו על ידי הכדורים העגולים ממוסקטים חלקים, שכן לכדור הקוני היה מהירות לוע גבוהה יותר ומסה גדולה יותר, והוא חדר בקלות לגוף האדם. כדורים עגולים נטו להישאר תקועים בבשר, ולעיתים קרובות סטו מנתיב התנועה בגוף כאשר נתקלו בשרירים או עצמות, כדור המיני נטה לחתוך נתיב ישר ולרוב עבר את גוף האדם ולעיתים רחוקות הכדור נשאר תקוע בגוף. אם כדור מיני פגע בעצם, הוא בדרך כלל ניפץ אותה. הנזק לעצמות והשברים המורכבים כתוצאה מכך היו בדרך כלל חמורים מספיק כדי לחייב קטיעה.
ראו גם

רובה מיני
לקריאה נוספת

Keegan, John. The American Civil War: a military history. New York: Alfred A. Knopf (2009) . ISBN 978-0-307-26343-8
Wound Ballistics: Minié Ball vs. Full Metal Jacketed Bullets—A Comparison of Civil War and Spanish-American War Firearms
BATTLEFIELD ODDITIES: EXPLAINING TWO MINIÉ BALLS FROM PEA RIDGE NATIONAL MILITARY PARK
הערות שוליים

↑  Shoop, Isaac (2019-04-30). "Small but Deadly: The Minié Ball". The Gettysburg Compiler.
↑  Manring, M. M.; Hawk, Alan; Calhoun, Jason H.; Andersen, Romney C. (14 בפברואר 2009). "Treatment of War Wounds: A Historical Review". Clinical Orthopaedics and Related Research. 467 (8): 2168–2191. doi:10.1007/s11999-009-0738-5. PMC 2706344. PMID 19219516. {{cite journal}}:  (עזרה)
שבר ירי של עצם הירך השמאלי לאחר פגיעה של כדור מיני, 1863
מלכה מרגלית

אין תמונה חופשית
מלכה מרגלית (נולדה ב-1940) היא פסיכולוגית חינוכית ושיקומית וחוקרת ישראלית בפסיכולוגיה ובחינוך. כלת פרס ישראל בחקר החינוך לשנת תשע"ז. משמשת ראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
ביוגרפיה

מרגלית נולדה ב-1940 ברמת גן. אביה מאנשי העלייה השלישית, ואמה בת לעולי העלייה הראשונה.
מגיל צעיר האמינה בכוח החינוך, ותמיד הייתה רגישה למצוקות אנושיות. היא שאפה להיות מחנכת, ובשנים 1958- 1960 למדה בסמינר לוינסקי לתעודת הוראה בתחומי המדעים. היא עבדה כמחנכת לכיתות ז-ח במשך 5 שנים. כבר אז חשה עניין ואתגר לא רק להקנות ידע ולקדם מצוינות של תלמידיה, אלא לסייע לילדים מתקשים. ניסיון זה בהוראה, בחינוך ובקשר רצוף עם משפחותיהם ביסס בה את האמונה כי ללא שותפות עם התלמידים והעצמת משאבי האישיות שלהם, הם יתקשו להתגבר על קשיים ומכשולים במימוש יכולותיהם ומטרותיהם. אהבתה לתלמידים, האמון ביכולותיהם גם כשהם מתקשים, ורצונה להעמיק להבין תהליכים הגורמים לילדים ובני נוער להתייחס לקשיים כאל אתגרים, שניתן וראוי להתמודד איתם, החזירו אותה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1962-1969 (תואר ראשון בפסיכולוגיה ומקרא שסיימה בהצטיינות, במקביל לעבודתה כמורה; ותואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, שסיימה בהצטיינות).
סיימה תואר שלישי בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת לונדון ב-1975. לאחר מכן חזרה לישראל ומ-1976 שימשה כמנהלת מכון שניאורסון בשירות הפסיכולוגי בתל אביב, עד 1983. מ-1980 הוכרה כפסיכולוגית חינוכית ושיקומית מומחית ומדריכה.
במסגרת עבודתה במכון שניאורסון, הפכה אותו למרכז מומחיות, שהתמקד בשלושה תחומים:
אבחון, ייעוץ וטיפול בילדים בחינוך המיוחד.
מרכז להדרכת מחנכים, פסיכולוגים ומשפחות ולייעוץ במקרים קשים.
ייעוץ למינהל החינוך בעירית תל אביב בהתייחס לפיתוח מערכות חינוך חדשניות בעיר שעונות על הצרכים המיוחדים המתפתחים, ולמתן מענה פסיכולוגי גלובלי לבעיות המתעוררות במערכות החינוך.
ב-1994 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2000–2004 שימשה שם כראש בית הספר לחינוך.
משמשת כיום כראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
מחקריה עסקו לאורך השנים בהשפעת רגשות על התפתחות ילדים והסתגלותם במסגרת המשפחה ובית הספר, תוך התמקדות במודל התקווה; גורמי סיכון וגורמי חוסן בהתמודדות של ילדים ומשפחות מול אתגרים; הפסיכולוגיה של תלמידים עם ליקויי למידה, הפרעות התפתחות והתנהגות; תחושת בדידות של ילדים והורים והקשר שלה לתקשורת וחברות וירטואלית, ועוד. פרסמה לאורך השנים 5 ספרים ומאות מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
מכהנת כעורכת בכתב העת "Journal of Learning Disabilities".
מרגלית כיהנה בתפקידים מרכזיים במספר ארגונים בינלאומיים בתחומה, בהם סגנית נשיא באקדמיה הבינלאומית למחקר בליקויי למידה (IARLD), וחברה בוועד המנהל של החברה הבינלאומית למחקר בהתערבות מוקדמת (ISEI), סגנית יו"ר הארגון הבינלאומי לחינוך מיוחד, ויו"ר הוועדה ללקויות ולשיקום בארגון הפסיכולוגים הבינלאומי.
בישראל כיהנה מרגלית בעבר כיו"ר מועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות. משמשת גם כיועצת מדעית בארגונים ועמותות בתחום החינוך, כגון "ניצן".
ב-1997 עמדה בראש "ועדת מרגלית", ועדה ציבורית לבחינת מיצוי יכולתם של תלמידים עם ליקויי למידה. בשנת 2000 עמדה בראש ועדה ציבורית לבחינת היישום של חוק החינוך המיוחד וקידום השילוב של תלמידים עם צרכים מיוחדים. משרד החינוך אימץ את מסקנות שתי הוועדות, והן הוחלו על כלל מערכת החינוך.
ב-3 במאי 2017, יום העצמאות תשס"ז זכתה בפרס ישראל לחקר החינוך, על תרומתה לחקר החינוך המיוחד ותחום ליקויי הלמידה, והובלת שינויים תפיסתיים ומערכתיים בתחומים אלו בחינוך בישראל.
מתגוררת ברמת אפעל, ולה שני ילדים.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

1985: פרס אנוך לתרומה מדעית בחינוך מיוחד
2015: אות יקירת ניצן על תרומה אקדמית בתחום לקויות למידה
2017: כלת פרס ישראל בתחום חקר החינוך
ספריה

Margalit, M. (2010). Lonely children and adolescents: Self perceptions, social exclusion and Hope. New York: Springer.
Margalit, M. (2000). Learning Disabilities in the classroom: Educational dilemmas in new realities. Mofet Institute, Tel-Aviv.
Margalit, M. (1994). Loneliness among children with special needs: Theory, research, coping and intervention. New York: Springer-Verlag.
Margalit, M. (1990). Effective technology integration for disabled children: The family perspective New York: Springer-Verlag.
Margalit, M. (1984). The hyperactive child: Psychological perspectives. Sifriat Hapoalim. Tel Aviv.
הערות שוליים

↑  שחר חי, פרס ישראל בחינוך לפרופ' מרגלית החוקרת ליקויי למידה, באתר ynet, 30 בינואר 2017
↑  פנקס הפסיכולוגים, באתר משרד הבריאות
↑  הדוח המלא של הוועדה, באתר מקום מיוחד
↑  הדוח המלא של הוועדה
↑  קורות חיים, באתר אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528369105171  ISNI: 0000 0001 1649 7531  LCCN: n85014470  NKC: utb2018981124  NTA: 089375661  ORCID: 0000-0001-7967-8567  SUDOC: 16191957X  VIAF: 57266149   WorldCat (עם VIAF): 57266149
פיליפ גסטון

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1913 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  7 ביוני 1980 (בגיל 66) וודסטוק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין לאמנים וודסטוק 
 מקום לימודים:  מכללת אוטיס לעיצוב ואמנות  תיכון מניואל ארטס 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, נאו-אקספרסיוניזם 
 יצירות ידועות:  Late Afternoon 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1971)  מלגת גוגנהיים 
 בן או בת זוג:  מוסא גסטון 
 חתימה:   
 
פיליפ גסטון באנגלית: Philip Guston (נולד בשם פיליפ גולדשטיין) 27 ביוני 1913 – 7 ביוני 1980) היה צייר, צייר של ציורי קיר וגרפיקאי אמריקאי. "גסטון עבד במספר תחומים אמנותיים, מציורי דמויות בהשראת הרנסאנס ועד לציור מופשט", הוא נחשב לאחד "הציירים האמריקאים החשובים, החזקים והמשפיעים ביותר ב-100 השנים האחרונות." הוא תיאר לעיתים קרובות גזענות, אנטישמיות, פשיזם וזהות אמריקאית, כמו גם, בעבודתו המאוחרת ביותר - את הבנאליות של הרוע.
גסטון היה דמות מייסדת באסכולת ניו יורק של אמצע המאה ה-20, שהפך למרכז של עולם האמנות העולמי, ועבודותיו הופיעו בתערוכת הרחוב התשיעית, ובכתב העת לאמנות מופשטת. בשנות ה-60, גסטון ויתר על האקספרסיוניזם המופשט ועזר לייצור צורה שונה של אמנות ייצוגית הידועה בשם נאו-אקספרסיוניזם. "כשהוא קורא לאמנות המופשטת האמריקאית 'שקר', הוא פנה ליצירת ציורים בסגנון אפל ופיגורטיבי, כולל רישומים סאטיריים של ריצ'רד ניקסון במהלך מלחמת וייטנאם.
ציורים דמויות של אנשי הקו-קלאס-קלאן היו אמורים להיות חלק מרטרוספקטיבה בינלאומית בחסות, הטייט מודרן, המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון והמוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון ב-2020, אבל בסוף ספטמבר, המוזיאונים דחו במשותף את התערוכה לשנת 2024, בנימוק שזה "הזמן שבו אנו חושבים שניתן לפרש בצורה ברורה יותר את המסר החזק של צדק חברתי וגזעי העומד במרכז עבודתו של פיליפ גסטון."
ההכרזה תגובת נגד במכתב פתוח, שפורסם באינטרנט על ידי The Brooklyn Rail וחתום על ידי יותר מ-2,000 אמנים. היא מבקרת את הדחייה ואת חוסר האומץ של המוזיאונים להציג או לנסות לפרש את עבודתו של גסטון, כמו גם את "ההיסטוריה של דעות קדומות" של המוזיאונים עצמם. הוא מכנה את נושאי ה-KKK של גסטון כזרז בזמן ל"התחשבנות" עם עליונות לבנה תרבותית וממסדית, וטוען כי זו הסיבה שהתערוכה חייבת להתבצע ללא דיחוי. ב-28 באוקטובר 2020, המוזיאונים הכריזו על תאריכי תערוכות מוקדמים יותר החל משנת 2022.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

גסטון נולד להורים יהודים רוסים שנמלט מרדיפת הפוגרומים על ידי הגירה לקנדה מאודסה, גסטון נולד במונטריאול ב-1913 ועבר ללוס אנג'לס ב-1919. המשפחה הייתה מודעת לפעילויות הקבועות של קו קלוקס קלאן נגד יהודים ושחורים שהתקיימו ברחבי קליפורניה. בשנת 1923, אולי בגלל הרדיפה או הקושי להבטיח הכנסה למשפחתו, אביו התאבד, והילד הצעיר מצא את הגופה.
העניין של גסטון בציור הוביל את אמו לרשום אותו לקורס בהתכתבות בבית הספר לקריקטורה בקליבלנד. ב-1927, בגיל 14, החל גסטון לצייר ונרשם לתיכון לאמנויות בלוס אנג'לס, שם פגש את ג'קסון פולוק, שהפך לחבר לכל החיים. השניים למדו אצל פרדריק ג'ון דה סנט, ונחשפו לאמנות מודרנית אירופאית, פילוסופיה מזרחית, תיאוסופיה וספרות מיסטית. מאוחר יותר פרסמו השניים מאמר המתנגד להדגשת הספורט על פני האמנות בבתי הספר, מה שהוביל לגירושם, אם כי בסופו של דבר פולוק חזר וסיים את לימודיו.
מלבד השכלתו בתיכון ומלגה של שנה במכון לאמנות אוטיס בלוס אנג'לס, שהותירו אותו לא מרוצה, גסטון נשאר אמן אוטודידקט, שהושפע בין היתר מהצייר האיטלקי ג'ורג'יו דה צ'ריקו, שגסטון הודה בכך לאורך הקריירה שלו.
גסטון לימד במספר אוניברסיטאות. בן ארונסון היה בין תלמידיו.
פיליפ גסטון מת בשנת 1980 בגיל 66, מהתקף לב, בוודסטוק, ניו יורק.
ביוגרפיה > ציורי קיר פוליטיים

בשנת 1932, הפיק גסטון בן ה-18 ציור קיר עם האמן ראובן קדיש במאמץ של מועדון ג'ון ריד המזוהה עם הקומוניסטים מלוס אנג'לס, לצורך גיוס כסף לתמיכה בנאשמים מסקוטסבורו בויז. זה היה משפט, שבו תשעה בני נוער שחורים הואשמו באונס באלבמה ונידונו למוות." ציור הקיר הושחת על ידי כוחות משטרה מקומיים, שאורגנו בחוליות אנטי-קומוניסטיות אלימות. פסיקת בית המשפט שלאחר מכן, לא מצאה שום פגם מצד משטרת לוס אנג'לס, אף שנגרם נזק בלתי הפיך ליצירות אמנות רבות.
בשנת 1934, פיליפ גולדשטיין (כפי שהיה ידוע אז גסטון) וראובן קדיש הצטרפו לידידם המשורר ז'ול לנגסנר למסע למקסיקו, שם הוזמנו לצייר ציור קיר בגודל 93 מ"ר על קיר בארמון הקיץ לשעבר של הקיסר מקסימיליאן בבירת המדינה. הם הפיקו את "המאבק בטרור". הנושאים בציורים האנטי-פשיסטיים שלו הושפעו בבירור מעבודתו של דייוויד אלפארו סיקירוס. סקירה בת שני עמודים במגזין "טיים" ציטטה את התיאור של סיקוורוס לגביה: "הציירים המבטיחים ביותר בארצות הברית או במקסיקו." במקסיקו הוא גם נפגש ובילה עם פרידה קאלו ובעלה דייגו ריברה.
בשנים 1934 - 1935, גסטון וקדיש השלימו גם ציור קיר שנשאר עד היום במרכז הרפואי סיטי אוף הופ, בית חולים לשחפת באותה תקופה, הממוקם בדוארטה, קליפורניה.
ביוגרפיה > אקספרסיוניזם מופשט

בשנות ה-50 זכה גסטון להצלחה ולמוניטין כאקספרסיוניסט מופשט מהדור הראשון, אף על פי שהעדיף את המונח New York School. במהלך תקופה זו ציוריו כללו לעיתים קרובות משטחי צבע וציורי תנועות, וסימני צבע "צפים" בתוך מישור התמונה, כפי שניתן לראות בציוריו מ־1953–1954. יצירות אלה, עם סימנים המתקבצים לעיתים קרובות למרכז הקומפוזיציה, מזכירות את קומפוזיציות ה"פלוס ומינוס" של פיט מונדריאן או את בדי הנימפאה המאוחרים מאת מונה.
גסטון השתמש בפלטה מוגבלת יחסית, בהעדפה של שחור ולבן, אפורים, כחולים ואדומים. זו הייתה פלטה שתישאר בולטת בעבודותיו המאוחרות, למרות ניסיונותיו של גסטון להרחיב את פלטת הצבעים שלו ולהכניס מחדש את הפשטה לעבודותיו בשלב מאוחר בחייו.
ביוגרפיה > נאו-אקספרסיוניזם

ב-1967 עבר גסטון לוודסטוק, ניו יורק. הוא היה מתוסכל מהציור מופשט והחל לצייר שוב באופן פיגורטיבי, אך באופן אישי וקריקטוריסטי."השינוי בסגנונו הביא לאכזבה למעריציו הרבים. הוא חזר וצייר תמונות מסתוריות שבהן תוארו ספלים, ראשים, וכן חזיונות אחרים על רקע בד ריק.
אנשים התלחשו מאחורי גבו: "הוא יצא מדעתו, וזו לא אמנות", אמר האוצר מייקל אופינג. התערוכה הראשונה של הציורים הפיגורטיביים החדשים הללו, נערכה בשנת 1970 בגלריה מרלבורו בניו יורק. הוא זכה לביקורות נוקבות מרוב הממסד האמנותי. מבקר האמנות של ה״ניו יורק טיימס״ הילטון קרמר לעג לסגנונו החדש של גסטון במאמר בעיתון. הוא כינה את פעולת שינוי הסגנונות "כאשליה" ו"מלאכותית". התגובה הראשונית של רוברט יוז, מבקר מגזין "טיים", ששינה מאוחר יותר את דעותיו, כתב ביקורת בשם "קו קלוקס קומיקס"
הצייר וילם דה קונינג היה אחד הבודדים שהבינו מיד את חשיבותם של הציורים הללו, ואמר לגסטון בזמנו שהם טובים וחשובים. הציור שלו ״דובדבנים III״ משנת 1976, שנמצא באוסף מוזיאון הונולולו לאמנות, הוא דוגמה לציורי הפיגורטיבי החדש שלו. אף שדובדבנים הם נושא פופולרי בציור, גבעוליהם הקוצניים יכולים להוות מטפורה לגסות ולאכזריות של החיים המודרניים.
כתוצאה מהקבלה הדלה של סגנונו החדש, גסטון בודד את עצמו עוד יותר בוודסטוק, הרחק מעולם האמנות שכל כך לא הבין את האמנות שלו.
בשנת 1960, בשיא פעילותו בסגנון המופשט, אמר גסטון: "יש משהו מגוחך וקמצן במיתוס שאנו יורשים מאמנות מופשטת. הציור הזה הוא אוטונומי, טהור ועומד לעצמו, לכן אנו נוהגים לנתח את מרכיביו ולהגדיר גבולותיו… אנחנו יוצרים דימויים רוויים." משנת 1968 ואילך, לאחר שהתרחק מההפשטה, הוא יצר לקסיקון של תמונות חפצים כמו נורות, נעליים, סיגריות ושעונים. בסוף 2009, בעל גלריית מק'קי, מי שהיה הסוחר הוותיק של גסטון, ערך תערוכה שחשפה את הלקסיקון הזה ב-49 ציורי שמן קטנים על לוח שצוירו בין 1969 ל-1972 ומעולם לא הוצגו בפומבי.