תוכנית חברי הוועדה (1811)
תוכנית חברי הוועדה > התהוות

הפוליטיקה היא שגרמה, ככל הנראה, למועצה המשותפת לבטל רשמית את תוכניתו של מנז'ן להרחבתה של העיר, אבל בכל זאת היה זה צעד קדימה בפיתוח העיר. ב"תווית האזהרה" שהחליטה המועצה להציב על עותקי המפה של מנז'ן הייתה ההצהרה כי הרחבת העיר, כפי שמוצגת במפה, "כפופה להסדרים עתידיים כפי שהחברה תמצא לנכון, וכי היא מתאימה לקידום בריאות, הצגת סדירות, ותרומה לנוחיות העיר." כאן הראתה המועצה את נכונותה לשקול תכנון פעיל כיצד תתפתח העיר.
בשנת 1806 עשתה המועצה צעד ראשון בכך ששכרה את שירותיו של פרדיננד הסלר (אנ'). הסלר, מתמטיקאי וסוקר גיאודטי שווייצרי שנודע בעבודתו בסקר טופוגרפי של שווייץ, היגר לפילדלפיה ב-1805, שנתיים לאחר שהצרפתים פלשו לארצו והפכו את עבודתו שם לבלתי אפשרית. בחסות קשר עם חבר שהיה סוחר עם חבריו בניו יורק, באביב 1806, הזמינה המועצה המשותפת את הסלר להכין מפה מדויקת של האי מנהטן, שתשמש בסיס לתכנון פיתוח עתידי; היה זה החוזה המשמעותי הראשון של הסלר בארצות הברית. הוא קיבל את התפקיד, והתנאים: תשלום שכר של 5 דולר ליום (שווה ערך ל-87 דולר ב-2021), 4 דולר ליום לעוזרו (שווה ערך ל-69 דולר ב-2021), ו-1 דולר לכל יום עבור הוצאות (שווה ערך ל-$17 בשנת 2021), ובתוספת תקציב המספיק לשכירת צוות מדידה. הוא היה אמור לעזוב את פילדלפיה ביולי, ולעבוד לפחות בחלק מעונת המדידות של 1806, אך הוא מעולם לא הופיע לעבודה. לבסוף, באוקטובר, הוא שלח את חרטותיו: גם הוא וגם אשתו חלו ביום שבו התכוונו לעזוב. מדוע הם לא שלחו הודעה קודם לכן, מדוע הסלר לא המשיך בשלב מסוים לפני אוקטובר, ומדוע המועצה המשותפת מעולם לא חשבה לברר את מקום הימצאו של המודד הנעדר שלהם, אינה ידועה. מכל מקום, עד אוקטובר, או קרוב לכך, הסתיימה עונת המדידות לשנת 1806. הסלר קיבל עד מהרה מינוי פדרלי - בסופו של דבר הוא יעמוד בראש סקר החופים (אנ') הראשון - כך שהמועצה חזרה לנקודת המוצא.
בשנת 1807 הם החלו לפעול שוב. האופטימיסטים באותה תקופה ציפו שאוכלוסיית העיר, אז כ-95,000 איש, תתרחב ל-400,000 עד 1860, כאשר, למעשה, היא הגיעה ל-800,000 לפני תחילת מלחמת האזרחים. מול התנגדות וסכסוך מצד פלגים פוליטיים שונים, לרבות בעלי נכסים שמעשיהם הפרטיים מתנגשים עם קווי הרכוש של תוכנית מנז'ן-גורק, והמציאות שכל תוכנית שהמועצה המציאה עלולה להתבטל על ידי תוכנית שתבוא אחריה, לא היה מנוס מלבקש עזרה מבית המחוקקים של המדינה. המועצה מסרה כי מטרתה היא "פריסת רחובות... באופן שיאחד סדירות וסדר עם הנוחות והתועלת הציבוריים, ובפרט לקידום בריאות העיר". באותה עת, אוויר מזוהם, או "מיאזמה", הקשורה לביוב, למים עומדים ולאור שמש נמוך, נחשבה כגורם למחלות רבות, והעיר חוותה עשרות שנים של מגפת קדחת צהובה.
חברי הוועדה
גוברנר מוריס
סימאון דה ויט
ג'ון רתרפורד
במרץ 1807 הגיב בית המחוקקים של המדינה בכך שמינה כוועדה את שלושת האנשים שהוצעו על ידי המועצה המשותפת לכונן תוכנית רחובות מקיפה למנהטן: גוברנר מוריס, מהאבות המייסדים של ארצות הברית; עורך הדין ג'ון רתרפורד, סנטור לשעבר של ארצות הברית המייצג את ניו ג'רזי וקרוב משפחה של מוריס בנישואים; והמפקח הכללי של מדינת ניו יורק (אנ'), סימאון דה ויט, בן דודו של דוויט קלינטון, שהיה ראש עיריית ניו יורק, סנטור של המדינה, והפוליטיקאי החזק ביותר בניו יורק.
חודש לאחר מכן, העניק המחוקק לחברי הוועדה "סמכות בלעדית לפרוס רחובות, כבישים וכיכרות ציבוריות, ברוחב, היקף וכיוונים כפי שייראו בעיניהם מתאימים ביותר לתועלת הציבור, ולבטל, או לכוון לביטול, כל רחוב או חלקים מהם שנקבעו עד כה... [אך] לא התקבלו על ידי המועצה המשותפת." תחום השיפוט של הנציבות היה כל מנהטן מצפון לרחוב האוסטון, ולתוך נהרות ההדסון והאיסט 183 מטרים מעבר לקו המים הנמוכים. הוקצבו להם ארבע שנים לסקירת האי, ולאחר מכן להכין מפה המציגה את מיקום הרחובות העתידיים. מפרטים מעטים ניתנו להם לגבי אותם רחובות, ומלבד זאת הגדרות לרוחב הרחובות שיהיה 15 מטר לפחות, בעוד שרוחב "הרחובות המובילים" ו"השדרות הגדולות" יהיה לפחות 18 מטרים.
קו הבסיס לתפקידו של חבר הוועדה נקבע ברחוב האוסטון – "רחוב צפון" בזמנו – "רחוב האמנות", שהיה ממוקם בערך במקום בו נמצאת היום וושינגטון סקוור נורת' (אנ'), ו"דרך גריניץ'", כיום רחוב גריניץ' (אנ'). גריניץ' וילג', שהייתה אז עצמאית מניו יורק, והווסט וילג' (אנ') הנוכחית לא היו חלק מהאזור שהוועדה הייתה אמורה לטפל בו.
מוריס לא מונה לנשיא הוועדה, אך פעל ככזה. רוב חברי הוועדה נדרשו לקבל החלטות. חברי הוועדה הורשו לקבל תשלום של 4 דולר ליום עבור עבודתם (שווה ערך ל-74 דולר ב-2021) - אף שמוריס ורות'רפורד, שניהם עשירים, ויתרו על שכר הטרחה שלהם - והוסמכו להיכנס לרכוש פרטי באזור בשעות היום כדי לבצע את תפקידיהם; הדבר התקבל בעוינות רבה מצד בעלי נכסים, אך סמכות הוועדה הייתה מפורשת. הם החזיקו, למשל, ב"כוח הבלעדי" לסגור רחובות המפריעים לתוכניתם, תוכנית שבעלי הקרקע, כמו גם לראש העיר, למועצה המשותפת ולכל שאר אזרחי העיר לא נותר אלא לקבל.
בישיבות הוועדה, שהיו נדירות ובדרך כלל לא נכחו בהן כל שלושת חבריה, דאגתם העיקרית הייתה איזו מתווה צריך להיות לאזור החדש של העיר, רשת ישרה כמו שהייתה בשימוש בפילדלפיה, בניו אורלינס, בסוואנה שבג'ורג'יה, ובצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, או מערכת מורכבת יותר המשתמשת במעגלים, קשתות או דפוסים אחרים, כמו התוכנית שבה השתמש פייר שארל ל'אנפן בפריסת וושינגטון די. סי.. בסופו של דבר החליטה הוועדה על הרשת הישרה כפתרון המעשי והחסכוני ביותר, שכן "בתים ישרי צד וישרי זווית הם הזולים ביותר לבנייה והנוחים ביותר למגורים".