stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירי מימון
ביוגרפיה > 2014–2020: אלבום שישי - "נשימה"

ב-21 באוגוסט 2014 הוציאה סינגל חדש, "מי שפוי מי משוגע", וב-16 בספטמבר יצא הקליפ לשיר. ב-25 בינואר 2015 הוציאה מימון את הסינגל "זכוכיות". השיר היה לשיר העשירי המושמע ביותר באותה שנה, וכן הגיע למקום העשירי במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-28 במצעד השנתי של גלגלצ. ב-23 ביולי הוציאה את הסינגל "אוויר".
ב-26 בינואר 2016 הוציאה סינגל קאבר ל-"Chandelier" של הזמרת סיה, לאחר שנבחר על ידי מעריציה של מימון ברשתות החברתיות. הסינגל הוקלט בהופעה חיה וזכה לביקורות חיוביות ואוהדות ממבקרי מוזיקה ומהקהל. בדצמבר 2016 נבחרה להוביל את קמפיין "רוצה. שווה. יכולה" של ערוץ הילדים לשוויון זכויות ולהעצמה נשית בקרב ילדים וילדות, ובמסגרתו ביצעה את שיר הקמפיין "תאמיני לי".
ב-6 בספטמבר 2017 הוציאה את הסינגל "יש לי הכול", וב-23 באוקטובר יצא הווידאו קליפ לשיר. ב-2 בדצמבר, הופיעה מימון עם הדיג'יי והיוצר קייגו בהופעתו בישראל, וביצעה את "It Ain't Me". ב-11 בינואר 2018 הוציאה מימון את הסינגל "אחותי". לסינגל לווה קליפ, בו היא מופיעה עם אחותה הגדולה. בקליפ משתתפות אחיות נוספות, אשר נבחרו על ידי מימון עצמה, לאחר שביקשה מעוקביה ברשתות החברתיות לשלוח אליה סיפורים וחוויות בין אחיות.
ב-22 במאי 2018 הוציאה את הסינגל "ככה פשוט". ב-13 באוגוסט 2018 הוציאה את הסינגל "אהבה מקוללת". בסמוך לכך, כתבה והלחינה עם אבי אוחיון את השיר "כבר סלחתי", שנכלל באלבומה ה-3 של נסרין קדרי, לומדת ללכת.
ב-12 במרץ 2019 הוציאה את הסינגל "נשימה". ב-22 ביולי 2019, הוציאה מימון את השיר "האם זה להתראות", מתוך "לנצח נשאר" - ערב לזכרו של אמיר פרישר גוטמן, שנערך ביום השנה השני לפטירתו. ב-7 באוקטובר 2019, הוציאה מימון גרסת כיסוי לשיר "לשוב הביתה" של ישי ריבו, כפסקול הסרט "מחילה", שבו גם השתתפה.
ב-1 בינואר 2020 הוציאה את הסינגל "ויטני", ולווה בקליפ שצולם בשני טייקים בלבד. ב-16 במרץ 2020, השתתפה בשיר "הכוכבים בוכים בלילה" ביחד עם הזמר דודו אהרון במסגרת הפרויקט המוזיקלי של צמד המפיקים והיוצרים דולי ופן. ב-10 ביוני 2020, הוציאה מימון את אלבומה השישי, "נשימה", כשמונה שנים לאחר אלבומה הקודם, אותו הקדישה לגיטריסט שלה יונתן פריג' שנפטר שבוע קודם ליציאת האלבום. יחד עם האלבום, יצא הסינגל "עד שתגדל".
ביוגרפיה > 2020–הווה: סינגלים, אלבום הופעה חיה ואלבום שמיני - "שקופה"

בנובמבר 2020 הוציאה דואט באנגלית עם רד בנד, בשם "Let Me Down".
בשנת 2021 הוציאה את "טיפה". ב-25 באוקטובר 2021 הוציאה יחד עם אקו ואניה בוקשטיין את השיר "בנות" שכתבו השלוש, והלחינו מימון ובוקשטיין יחד עם המפיק המוזיקלי ג'ורדי.
בפברואר 2022 הוציאה את השיר "גן עדן". ביולי 2022 הוציאה את השיר "בא מזמן לזמן".
בפברואר 2023, בסמוך ללידת ביתה, הוציאה את השיר "אמא". באפריל אותה השנה, הופיעה בטקס הדלקת המשואות. באוגוסט 2023 הוציאה את השיר "רגל על רגל", אותו כתבה והלחינה יחד עם אור מילשטוק ועמרי קסטן. השיר הגיע למקום החמישי במצעד השבועי של מדיה פורסט. ב-10 בספטמבר הוציאה את השיר "שקוף" יחד עם אבי אבורומי, שהגיע למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הקליטה יחד עם תמיר גרינברג גרסת כיסוי לשיר, "Coming Home", משנת 2010, שבוצע על ידי ההרכב דידי – דירטי מאני והזמרת סקיילר גריי. הקליפ המלווה את השיר צולם, לצד בני משפחות החטופים, במיצג 'אורות של תקווה', הממוקם ברחבת היכל הפיס ארנה ירושלים.
ב-15 בינואר 2024 הוציאה שיר בשם "שמור עליי", המוקדש לחטופים שנלקחו לרצועת עזה על ידי מחבלי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר. השיר שוחרר בתגובה ל-100 הימים לציון החטיפה. מימון כתבה והלחינה את השיר עם אור מילסטוק, כשהעטיפה כוללת ציור של הקומיקאי ציון ברוך. ב-9 במאי של אותה השנה יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", שם ביצעה מימון את השיר "היא בדיוק כמוני" לצד נועה קירל..
ב-2 ביוני הוציאה אלבום הופעה חיה, מתוך הופעה שביצעה בחורף יחד עם הפילהרמונית הישראלית, ממנו יצא הסינגל "אחותי" בהופעה חיה.
ב-8 בספטמבר הוציאה את אלבומה השביעי, "שקופה", בה רוב השירים מימון כתבה והלחינה. מתוך האלבום יצא הסינגל "ניסע רחוק", דואט עם ברי סחרוף אותה כתבה והלחינה מימון בעצמה.
ביוגרפיה > משחק והנחיה

ב-2004 השתתפה מימון במחזמר "מאמה מיה", והצטרפה לצוות המנחים של תוכנית הנוער היומית "אקזיט" של ערוץ 10.
במרץ 2006 החלו שידורי הטלנובלה "ילדות רעות" בערוץ המוזיקה 24, בה גילמה מימון את דמותה של מאיה גולד, זמרת מוכשרת בחברת התקליטים "מונוקול", המנסה לשמור על מעמדה ועל זוגיותה המסובכת תוך ניסיון לטפל באחיה שמכור לסמים. האלבום שיצא לסדרה כולל שני שירים שמבצעת מימון, "מנהרת הזמן" ו"אתה". באותה שנה שיחקה בסרט "NO אקזיט" שיצא לאקרנים בקיץ 2006. במאי של אותה שנה עלה בתיאטרון הבימה מחזמר המבוסס על הסרט "הלהקה" בהשתתפותה של מימון. במחזמר גילמה את דמותה של נעה, אותה גילמה בסרט דפנה ארמוני. המחזמר זכה לתשבחות רבות, ולמעלה ממאה אלף צופים צפו בו. המחזמר ירד מהבמה בחודש נובמבר 2007 לאחר כ-200 הצגות.
ב-8 במרץ 2011 הנחתה מימון את הקדם-אירוויזיון, לצד אקי אבני.
מימון השתתפה ארבע פעמים בפסטיגל - פעם אחת כאחת מילדי הפסטיגל בשנת 1991 ושלוש פעמים בתור חלק מהקאסט הראשי: ככוכבת אורחת בשנת 2005 ופעמיים כדמות ראשית - ב-2008 (בו זכה השיר אותה ביצעה, "אשיר לך" במקום השני בתחרות) וב-2012 (עם השיר "שרה מהלב"). בשלוש הפעמים מימון ביצעה את שיר הנושא של הפסטיגל בפתיחת המופע, ואת שיריה בחלקו השני. בשנת 2020 השתתפה מימון בפסטיגל בפעם החמישית שלה (ארבע פעמים בתור משתתפת ראשית ופעם אחת כילדת פסטיגל), וביצעה חידוש לשיר "בוא אל החגיגה" מפסטיגל 1985 יחד עם רן דנקר ואילנה אביטל, המבצעת המקורית של השיר.
במאי 2013 החלה לשמש כשופטת בתוכנית "אקס פקטור ישראל" המשודרת בערוץ 2, והייתה המנטורית של נבחרת הבוגרים בעונה הראשונה, והמתמודדת מקבוצתה רוז פוסטאנס זכתה במקום הראשון בתחרות.
בדצמבר 2013 השתתפה במחזמר לחג החנוכה "אלאדין ויסמין", יחד עם הראל סקעת ואלי יצפאן, ובו גילמה את יסמין.
ב-2015 השתתפה בעונה השנייה של "אקס פקטור ישראל", והייתה המנטורית של נבחרת הבנות, והמתמודדת מקבוצתה אנה טימופיי הגיעה למקום השלישי בתחרות.
בספטמבר 2015 החלה לגלם את אווה פרון בהצגה "אוויטה" של תיאטרון "הבימה", לצד אקי אבני ורן דנקר. בסוף אותה שנה זכתה ההצגה בתואר "הצגת השנה" מטעם עכבר העיר. באוקטובר 2016 קיבלה זכתה בפרס שחקנית השנה ע"ש אלה דן, בטקס השנתי של תיאטרון "הבימה", על משחקה בהצגה "אוויטה". מימון השתתפה בהצגה כ-200 פעמים, עד לירידתה מהבמות במרץ 2017.
בין החודשים אוקטובר 2017 לפברואר 2018 השתתפה בעונה השלישית של "אקס פקטור ישראל", בתור המנטורית של נבחרת הבנות.
מימון לוהקה לתפקיד הראשי במחזמר "שיקגו" בברודוויי, ומילאה אותו במשך שבועיים מה-21 בספטמבר 2018. המחזמר בכיכובה הוצג גם בישראל, מ-7 במרץ עד ל-11 במרץ 2019 בהיכל התרבות בתל אביב..
ב-28 ביוני 2018 פורסם שמימון עזבה את תפקידה כשופטת בתוכנית "אקס פקטור ישראל" כדי לעבור לשפוט בתוכנית של הערוץ המתחרה, "הכוכב הבא לאירוויזיון", ומשתתפת מעונה 6 של התוכנית, משנת 2018 עד לעונה הנוכחית (עונה 11, 2025).
ב-2019 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטם של גיא עמיר וחנן סביון "מחילה" וגם שרה את שיר הנושא של הסרט, "לשוב הביתה" (חידוש לשירו של ישי ריבו).
ב-2021 השתתפה בסדרת הדרמה "השוטרים" שמבוססת על פרשת השוטרים הנוקמים.
בשנים 2022–2024 דובבה את החסידה בפרסומות של קופת חולים לאומית שירותי בריאות.
בשנים 2023–2024 השתתפה בפאנל תוכנית המציאות "רואים את הקול" בקשת 12. בנוסף באותן שנים שיחקה בעונה השנייה של "מלכת היופי של ירושלים".
בנובמבר 2024 יצא לקולנוע הסרט "מרשעת", שם דיבבה את אלפבה תרופ, שלימים הופכת למכשפה המרשעת מן המערב.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשואה ליוני רג'ואן מ-2011, ולהם שני בנים (2013 ו-2017 בהתאמה) ובת (2023). מימון ומשפחתה מתגוררים בתל מונד.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2005: שירי מימון
2008: רגע לפני ש...
2008: Standing on My Own
2012: שלג בשרב
2020: נשימה
2024: שקופה
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

2011: המופע המשותף (עם שמעון בוסקילה)
2024: אלבום הופעה חיה 2024 (עם הפילהרמונית הישראלית)
2024: הופעות במפעל הפיס (Live)
פרסים ותארים

אשת השנה במוזיקה לשנת 2005 – טקס פרסי "אנשי השנה" של "שידורי קשת" (ערוץ 2) ועיתון מעריב
זמרת השנה לשנת 2005 – מטעם רשת ג', רדיו לב המדינה, רדיו אמצע הדרך, רדיו חיפה, רדיו ירושלים, המגזין לנוער "ראש 1" ואתר האינטרנט "וואלה"
זמרת השנה לשנת 2005 – טקס נבחרי הילדים מטעם ערוץ הילדים
שיר השנה לשנת 2005 – "השקט שנשאר" מטעם רשת ג', רדיו אמצע הדרך, המגזין לנוער "ראש 1" ואתר האינטרנט ynet
בשנת 2005 זכתה במקום 7 בחצי הגמר ובמקום 4 בגמר האירוויזיון, עם השיר " השקט שנשאר".
שיר השנה לשנת 2005 – השיר "אהבה קטנה", מטעם רדיו לב המדינה
זינוק השנה לשנת 2006 – טקס פרסי עמ"י
זמרת השנה לשנת 2008 – טקס נבחרי הילדים מטעם ערוץ הילדים, המגזין לנוער "ראש 1" ותחנת הרדיו "ClickFM"
מקום ראשון בקטגוריית "Israeli Act" לשנת 2008 – טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה (EMA)
מקום שלישי בקטגוריית "Favorite Act" לשנת 2008 – טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה (EMA)
זמרת השנה לשנת 2009 – טקס נבחרי הילדים מטעם ערוץ הילדים
הרכב השנה לשנת 2011 – מטעם רשת ג' וגלגלצ (יחד עם שמעון בוסקילה)
המופע הישראלי של השנה לשנת 2014 – מטעם עכבר העיר
שחקנית השנה ע"ש אלה דן לשנת 2016 - מטעם תיאטרון "הבימה" (על תפקידה כאווה פרון בהצגה "אוויטה")
דיוקן

ערך זה עוסק בייצוג אמנותי של אדם. אם התכוונתם לציור של רנה מגריט, ראו .
.
דיוקן עצמי של וינסנט ואן גוך
דיוקן מפיום רומאי-מצרי של נער צעיר
דיוקן או פורטרט הוא ציור, צילום או כל ייצוג אמנותי אחר של אדם. דיוקנאות מציגים לרוב את פלג הגוף העליון ובדרך כלל אינם מקושטים מאוד. מטרתם היא להציג את החזות הכללית של האדם, ולעיתים להוסיף לו תובנה אמנותית לגבי אישיותו.
הדיוקן המפורסם ביותר בעולם הוא פרי מכחולו של לאונרדו דה וינצ'י, המכונה ה"מונה ליזה".
כאשר אדם יוצר דיוקן של עצמו, מכונה היצירה דיוקן עצמי. רבות מיצירותיו המפורסמות של רמברנדט הם הדיוקנאות העצמיים שלו.
היסטוריה

אמנות הדיוקן פרחה בפיסול הרומי, שם דרשו המפוסלים פורטרטים מדויקים, גם אם לא מחמיאים. במאה ה-4 נסוגה חשיבות הדיוקנאות ועלתה מגמה של ייצוג סמלי של מראה האדם. באירופה שבו לצייר דיוקנאות ריאליסטיים בסוף ימי הביניים, בבורגונדי ובצרפת.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר המוכרים לנו של אנשים פרטיים, שלא היו מלכים או קיסרים, הם דיוקני לוויות ששרדו באקלים היבש של אזור אל-פיום במצרים ונקראות דיוקנאות המומיות מפיום. אלו הם הציורים היחידים ששרדו מהתקופה הרומית, חוץ מהפרסקאות. דיוקנאות אלה תוארכו לתקופה שבין סוף המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-3.
במאה ה-17 החלו ביצירת דיוקנאות מיניאטוריים ששימשו כאמצעי להיכרות בין אנשים שאינם נמצאים בסמיכות אחד לשני, או כמזכרת קטנה.
דיוקנאות בפוליטיקה

בפוליטיקה משתמשים בדיוקנאות של מנהיגים כדי לסמל את המדינה. במדינות רבות מופיע דיוקן של העומד בראש המדינה במשרדים ממשלתיים. במקומות בהם יש שימוש מוגזם בדיוקנאות המנהיג נוהגים לומר שיש פולחן אישיות.
דיוקנאות מצולמים

צילומי דיוקן היא תעשייה נפוצה בכל העולם. אנשים רבים מבקשים ליצור "פורטרט משפחתי", אותו יוכלו לתלות על הקיר בביתם, במיוחד לציון טקסי מעבר חשובים בחייהם כמו למשל חתונות. דיוקנאות מצולמים קיימים מאז שחר ימי הצילום. באמצע המאה ה-19 החלו לצוץ בערים בתי עסק המתמחים בצילום דיוקנאות, שלעיתים הגיעו עד 500 לוחות צילום ביום. סגנונם של אותם דיוקנאות מוקדמים משקף את היכולת הטכנית של אותה תקופה - זמן חשיפה של 30 שניות וערכי האסתטיקה שהיו נהוגים אז. המצולמים הושבו אל מול רקע אחיד והוארו באור רך שנבע מצווהר בתקרה או כל מקור אור שניתן היה להכניס לחדר בעזרת מראות.
ככל שהתפתחו טכניקות הצילום, בחרו כמה מהצלמים האמיצים במיוחד להצטייד בכישרונם ובמצלמתם, לצאת מהסטודיו שלהם, ולפנות לשדות הקרב, לארצות רחוקות מעבר לים, ולישימון. ה-Daguerreotype Saloon של ויליאם שו (אנ'), ה-Photographic Van של רוג'ר פנטון ועגלת ה-What-is-it? של מת'יו בריידי קבעו את הרף לצילום דיוקנאות וצילומי חוץ באופן כללי.
לקריאה נוספת

גיליון המוקדש לנושא "דיוקן", משקפיים 3, פברואר 1988
West, Shearer, Portraiture (Oxford History of Art), Oxford University Press, 1st Edition, 2004. ISBN 978-0192842589
Jennifer Van Horn, Portraits of Resistance: Activating Art During Slavery, Yale University Press; 1st Edition, 2022. ISBN 978-0300257632
דיוקנה של המלכה אנה יגיילונקה באלמנותה; ציור משנת 1586
דיוקנאות מצולמים בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים
רודולף דילס

| --- | --- |

דילס ב-1933
 לידה:  16 בדצמבר 1900 Berghausen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 נהרג:  18 בנובמבר 1957 (בגיל 56) קצנלבוגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  גסטפו, המדינה החופשית פרוסיה 
 תפקיד:  district president (1934–1936)  district president (1936–1941)  אוברגירונגסרט 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
רודולף דילס (בגרמנית: Rudolf Diels;‏ 16 בדצמבר 1900 – 18 בנובמבר 1957) היה המפקד הראשון של הגסטפו, בן חסותו של הרמן גרינג.
קורות חיים

דילס היה בן של חקלאי. הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג. צלקת סיף ארוכה עיטרה את לחיו הימנית, אות לקרבות הדו-קרב שניהל באוניברסיטה בהיותו סטודנט כהוכחה לגבריותו.
ב-1930 הצטרף למשרד הפנים של ממשלת פרוסיה וב-1932 הצטרף כיועץ למשטרת פרוסיה בתפקיד מעקב אחרי קיצונים ימנים וקומוניסטים.
כבר בשלב מוקדם חבר אל גרינג. כאשר עלה היטלר לשלטון, התמנה גרינג לראש ממשלת פרוסיה. ב-אפריל 1933 הוא מינה את דילס כמפקד אגף A1 של משטרת פרוסיה שעד מהרה נקראה Geheime Staatspolizei (משטרת המדינה החשאית) או בקיצור - גסטפו. בדרגת אוברפיהרר.
לאחר שריפת הרייכסטאג חקר את מרינוס ואן דר לובה והביא להרשעתו. הוא הרבה לבלות עם מרתה דוד, בתו של שגריר ארצות הברית שתיארה אותו כאדם מקסים ונעים הליכות.
דילס נקלע למאבק בין היינריך הימלר להרמן גרינג בנוגע לשליטה על הגסטפו. הימלר סבר שדילס רך מדי ואינו מתאים לתפקידו. דילס נמלט לצ'כוסלובקיה ובתיווכו של גרינג חזר באוקטובר 1933 לברלין והועלה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
המאבק בין הימלר וגרינג הסתיים ב-20 באפריל 1934 לאחר שגרינג נכנע והסכים להעביר להימלר את השליטה על הגסטפו. הימלר מינה את ריינהרד היידריך ב-22 באפריל 1934 לראש הגסטפו. דילס מונה ל"נציג אזורי" בקלן.
לפני ליל הסכינים הארוכות הוזהר על ידי גרינג וברח לשווייץ עד יעבור זעם.
לאחר קשר ה-20 ביולי נאסר אך שרד.
קורות חיים > לאחר המלחמה

דילס זומן מטעם התביעה במשפטי נירנברג אבל נתן גם עדות למען פטרונו גרינג. הוא שירת בממשלת סקסוניה התחתונה ולאחר מכן במשרד הפנים של ממשלת מערב גרמניה עד לפרישתו בשנת 1953. ב-18 בנובמבר 1957 בעת מסע ציד כאשר לקח רובה מרכבו, נפלט ממנו כדור והרג אותו.
לקריאה נוספת

אריק לארסון: בגן חיות הטרף, הוצאת בבל וידיעות ספרים, 2015.
יום טוב ליפמן בסליאנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1821 תקפ"א סלוצק 
 פטירה:  דצמבר 1892 (בגיל 71 בערך) כסלו תרנ"ג
 תקופת הפעילות:  ? – דצמבר 1892 
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה
 תלמידיו:  רבי איסר זלמן מלצר
 חיבוריו:  "מלבושי יום טוב"
 
רבי יום טוב ליפּמַן (ליפא) הכהן בַּסליאנסקי (או בַּסלַבסקי; מכונה: ר' ליפא מירֶר (מירער; כלומר ליפא ממיר); תקפ"א, 1821 – כסלו תרנ"ג, דצמבר 1892) היה רב ליטאי, רב ואב"ד מיר. נודע על שם ספרו, ה"מלבושי יום טוב".
ביוגרפיה

יום טוב ליפמן (ליפא) בן יהודה זאב הכהן נולד בשנת תקפ"א, אחיינו (בן אחותו) של הרב אליעזר ליפמן רבינוביץ ממינסק ונינו של הרב יום טוב ליפמן הלפרין, אב"ד קאפולי (קאפוליא), בעל "קדושת יום טוב", "תוספת קדושה" ו"מלאכת יום טוב".
בגיל 17 נישא בזיווג ראשון לבתו של הגביר שמעון זימל מהלוסק, והמשיך בלימודיו. לאחר תקופה התמנה כרבה של שומיאץ, שבה כיהן 11 שנים. בשומיאץ נפטרה אשתו, והוא נישא בשנית לבתו של הרב יעקב לייב ממלסטבקה. תקופה קצרה כיהן ברבנות חסלביץ', ולאחר שרפה גדולה שהתחוללה בה, התקבל כרבה של העיר מיר. ברבנות מיר כיהן 18 שנים, והוציא בה את שני כרכי ספרו "מלבושי יום טוב", שהקנו לו שם של גאון בתורה.
ידועה הייתה בקיאותו בכל חלקי הש"ס; לפי הרב מ"מ ישר, הביוגרף של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (ה"חפץ חיים"), כאשר נשאל האחרון לאחר שיחה בענייני "קדשים" עם הרב אלעזר משה הורוויץ שהיה אף הוא בקיא גדול בתחום: "האם פגשת במישהו נוסף שמכיר את התחום ברמת הידע שלך?", השיב: "רבי ליפא מירר, אף הוא כהן, בקיא ממני. הוא יכול היה להיכנס לבית המקדש ולעבוד את העבודה בעיניים עצומות".
הוא עסק גם בצורכי ציבור, והשתתף באספות רבנים שנערכו בעניינים אלו. ידועה השתתפותו בישיבה שכינס שמואל פוליאקוב, ובה דנו גדולי רבני ליטא בשאלת הנהגת לימודי חול בישיבת וולוז'ין. כמו כן היה מן הרבנים שחתמו על כרוז גילוי הדעת בעניין כולל הפרושים בקובנה, במהלך פולמוס המוסר.
יחסו לתנועת חיבת ציון היה מורכב: מחד גיסא השתדל לסייע לעולים לארץ ישראל; ומאידך, לאחר הצטרפות האינטליגנציה היהודית החילונית לתנועה, הסתייג ממנה. הוא היה בין האוסרים את היתר המכירה, שנועד להסדיר את החקלאות היהודית בשנת השמיטה.
לקריאה נוספת

משה צינוביץ, "רבני קהלת מיר", בתוך: אנציקלופדיה של גלויות: מיר, ירושלים: היכל שלמה, תשכ"ג, עמ' 63–67.
הערות שוליים

↑  הרב משה מאיר ישר, החפץ חיים: חייו ופעלו, בני ברק: נצח, תשי"ח, ח"א, עמ' רעד-רעה.
↑  עוד השתתפו בישיבה זו: רבי יצחק אלחנן ספקטור ובנו רבי צבי הירש רבינוביץ, רבי אליהו חיים מייזל, רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, רבי אליהו אליעזר גרודזינסקי מווילנה ורבי ראובן הלוי לוין מדננבורג.
↑  חתומים נוספים: רבי חיים ברלין, רבי יחיאל מיכל אפשטיין, רבי חיים סולובייצ'יק, רבי מאיר מיכל רבינוביץ ורבי חיים עוזר גרודזינסקי.
↑  הוא היה בין אלו שאסרו את אתרוגי קורפו, דבר שהועיל להתיישבות היהודית בארץ ישראל.
עמונה

| --- | --- |
הכניסה לעמונה
הכניסה לעמונה
 טריטוריה:  יהודה ושומרון
 מחוז:  יהודה ושומרון
 תאריך ייסוד:  1996
 גובה:  901 מטרים
 סיבת נטישה:  פינוי
 תאריך נטישה:  1 בפברואר 2017
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  300 לפני הפינוי בפברואר (2017)
 קואורדינטות:  31°57′04″N 35°16′31″E﻿ / ﻿31.9512°N 35.2752°E﻿ / 31.9512; 35.2752
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) עמונה(למפת דרום השומרון רגילה) עמונה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמונה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עמונה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עמונה היה מאחז ויישוב קהילתי, שהוקם בנובמבר 1996, על שלוחה של הר בעל חצור, בגובה של 901 מטרים מעל פני הים, כקילומטר מזרחית לעפרה. היישוב השתייך למועצה אזורית מטה בנימין. מקור השם ביישוב "כפר העמונה" הנזכר בספר יהושע כחלק מרשימת יישובים בצמוד לעפרה המקראית בנחלת שבט בנימין. מן היישוב תצפית לירושלים, לים המלח, לעבר הירדן המזרחי ולהרודיון שבמדבר יהודה.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע בעמונה לאחר שנקבע על ידי בבית המשפט כי אינם חוקיים, לאחר שכוחות משטרה פינו אלפי מפגינים שהתבצרו במקום. בשנת 2013, בעקבות עתירה לבג"ץ של כמה בעלי הקרקע הפלסטינים, הרסו התושבים מיוזמתם בית נוסף. בג"ץ פסק שיש לפנות את המאחז כולו.
בתחילת 2015 היו ביישוב כחמישים משפחות שהתגוררו בקרוואנים, והוא היה המאחז הגדול ביותר ביהודה ושומרון. לאחר דחיות אחדות החל הפינוי ב-1 בפברואר 2017, והושלם יום לאחר מכן. למפונים הובטח[דרושה הבהרה] הקמת היישוב על אותה גבעה מעט צפונה, אך ההבטחה בוטלה על ידי הממשלה[דרושה הבהרה] ובמקומה הוקם יישוב חדש בעמק שילה: עמיחי.
הקמה

המאחז הוקם בשנת 1995, תחילה כאתר ארכאולוגי ואתר מכלי מים של "מקורות", ובנובמבר 1996 הוצבו במקום שלושה קרוואנים, בהנחיית ראש המועצה האזורית, פנחס ולרשטיין. ולרשטיין בחר את המקום הזה עקב מיקומו השולט על עפרה. גם שר הביטחון, יצחק מרדכי, ייחס לעמונה חשיבות אסטרטגית. ב-1997 התיישבו במקום צעירים מבני היישוב עפרה. עם הזמן הצטרפו למאחז משפחות, ולקראת סוף שנת 2005 היו בעמונה כ-30 משפחות על שטח של כ-400 דונם.
משרד השיכון חתם על חוזים עם קבלנים לפיתוח היישוב בשווי של כ-2 מיליון ש"ח, בין השאר להקמת תשתיות לבתי קבע, מימן את רכישתם של חמישה קרוואנים שהוצבו במקום ב-2004 בעלות של כ-275 אלף ש"ח. בסוף שנת 2002 קיבלה חברת אמנה הלוואה מהמדינה בסך 5 מיליון שקלים בתיווך בנק טפחות למימון הצבת מבנים במאחז. כבטוחה להלוואה משכנה חברת אמנה קרקעות שלאחר מכן פסק בג"ץ כי הן בבעלות פרטית של פלסטינים. ההלוואה נפרעה מאוחר יותר. חברת החשמל חיברה את המאחז לרשת החשמל הארצית לאחר שהתקבל אישורו של קמ"ט חשמל במנהל האזרחי לטענת תושבי המקום, בשנת 2001 עודד ראש הממשלה אריאל שרון את התושבים להתחיל בבניית בתי קבע במקום, ומנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור יצחקי, ביקר במקום ב-2002 על מנת לבחון אפשרויות ודרכים לסיוע ליישוב.
התפתחות

בספטמבר 1998 העביר משרד השיכון 300 אלף ש"ח, לסלילת כביש גישה לאתר הארכאולוגי במקום.
בי"ט בשבט ה'תשס"ג, (21 בינואר 2003) נערך טקס חנוכת המקווה של היישוב. באירוע השתתף הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע לא חוקיים בעמונה, לאחר שכוחות משטרה פינו בכוח אלפי מפגינים שהתבצרו במקום, בשונה מהפינוי בתוכנית ההתנתקות זמן קצר קודם לכן. לפי טענת אריה אלדד, פינוי הבתים בעמונה היה אמור להוות פתיח לתוכנית ההתכנסות של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, במטרה להביא לפינוי היהודים מיהודה ושומרון. בעקבות הפינוי טען אולמרט ששימוש המשטרה היה בכוח סביר, ושהמפגינים היו האלימים, כשזרקו לבנים על השוטרים.
בסוכות תשס"ח, ספטמבר 2007, הוקם מרכז מבקרים בעמונה ביוזמת צעירים מעפרה. המרכז כולל מגדל תצפית, שלטי הדרכה וחיזיון אורקולי. בנוסף מוצגת במרכז תערוכה המנציחה את המאבק בעמונה בפברואר 2006. בתחילת 2015 נערך ביישוב מעמד הכנסת ספר תורה לבית הכנסת המקומי
בשנים שלאחר מכן התפתחה בעמונה פעילות חקלאית ענפה. ניטעו בה כרמי זיתים, כרמי ענבים ומטע גודגדנים. בין שאר תחומי התעסוקה במקום: דיר כבשים, אומנות בברזל, בנייה בעץ, חברת הפקה והוצאה לאור. אוכלוסיית היישוב הטרוגנית, וכללה סטודנטים, בעלי מקצועות חופשיים, מורים, אברכים, חקלאים ואמנים.
מוסדות היישוב כללו בית כנסת, מקווה, מעון, גן ילדים, תלמוד תורה, משחקייה לילדים וגני שעשועים. עפרה הסמוכה סיפקה לתושבי עמונה בתי ספר, מרכז מסחרי, קופת חולים ושירותי דואר.
בנובמבר 2008 עתרו פלסטינים וארגון יש דין לבג"ץ בדרישה לפינוי היישוב. בדצמבר 2014, במענה לעתירה, הורה בג"ץ למדינה לפנות את היישוב תוך שנתיים. יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין ושרים ביקרו בחריפות את הוראת בג"ץ.
בתחילת שנת 2016, וביתר שאת לקראת חודש סיוון, נערכו תומכי היישוב עמונה למאבק ציבורי פוליטי כשטענתם היא שמערכת הביטחון כפופה לממשלה, והיא זו שיכולה להחליט בסופו של דבר על דרך למנוע את הריסת היישוב. הוגשה עצומה ונערכה הפגנה מול הכנסת, והוחל בקמפיין שלפיו פירוק עמונה הוא למעשה תחילת פירוק ההתיישבות בכל יהודה ושומרון. במאי 2016 התפטרותו של משה יעלון מתפקיד שר הביטחון וכניסתו של אביגדור ליברמן לתפקיד, חיזקה את תקוות התושבים שהיישוב לא ייהרס. בספטמבר 2016 התייחס ליברמן, בתיאום עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, לסוגיית פינוי עמונה ואמר: "אין שום סיכוי להשאיר את עמונה במקום שבו היא נמצאת היום זאת מאחר שיש נגדה פסק דין חלוט. אנחנו מדינת חוק ונכבד את החלטת בית המשפט".
הריסת הבתים בעמונה (2006) > ההליך המשפטי

ב-18 ביולי 2000 גילו פקחי בנייה של משרד השיכון עבודות להכשרת הקרקע לצורך בניית קבע על ידי חברת אמנה, והוצא צו הפסקת עבודה, שבעקבותיו העבודות נפסקו למשך ארבע שנים.
בשנת 2004 נערכו מספר דיונים משפטיים בעניין עמונה. ב-18 באפריל ארגון 'יש דין' גילה כי העבודות חודשו, ושוב הוצאו צווים להפסקת עבודה, אך למרות זאת העבודות נמשכו כסדרן. לטענת "שלום עכשיו", תחילת בניית מבני הקבע בעמונה היא תולדה של הסכמות שבשתיקה בין הממשלה ותושבי המקום, שנוצרו במהלך הסכם לפינוי שבוצע באותה תקופה למאחז סמוך בשם גינות אריה.
בדיון מ-10 ביוני טענה המועצה כי הקרקע בבעלות יהודית, וכי נחוצים לה 30 יום לשם סיום הליך רכישת הקרקע ורישומה בטאבו. בעקבות זאת ניתנה ארכה נוספת וב-18 באוקטובר הוצאו צווים סופיים להפסקת העבודות ולהריסת המבנים, לאחר שלא הוצגו שום עדויות על התקדמות הליך הרכישה. למחזיקים בשטח ניתנה ארכה של 30 יום כדי לבצע זאת בעצמם, אולם גם לאחריהם המבנים עדיין עמדו על תילם.
בביקורים של רכז הפיקוח החל מ-24 בינואר 2005 ושלושה שבועות לאחר מכן, הוא הבחין בהמשך העבודות. ב-15 במאי 2005 הוחרמו כלי עבודה ששמשו לביצוע עבודות הבנייה. בעקבות המשך הבנייה ואי הריסת המבנים על ידי הבונים, החליטו הרשויות להרוס את המבנים בעצמן, אולם החליטו לדחות את הביצוע עד לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות, שנערכה בקיץ 2005. מנגד, בינתיים החל אכלוס הבתים בתושבים.
ב-3 ביולי 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי "שלום עכשיו", אשר דרשה את הריסת הבתים בנימוק שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים, וכי כבר הוצאו כנגד המבנים צווי הריסה. אנשי "שלום עכשיו" טענו מאוחר יותר שהתביעה נגד בנייה על אדמות פלסטיניות תקפה לגבי היישוב כולו והעתירה הוגשה רק ביחס לבתי הקבע, כיוון שהיחס אליהם בחוק היה ברור יותר, והסיכויים להצלחת העתירה היו גדולים יותר. מנגד, מועצת יש"ע ואנשי המאחז טענו כי אין תובע לבעלות על האדמות (בהסתמכם על הסכם הרכישה הבלתי פורמלי בתיווכו של אניס,[דרושה הבהרה] כאמור), ועל כן אין בעיה בהקמת הבתים. ב-7 ביולי 2005 הוציא בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס הבתים ויום לאחר מכן הוציא אלוף פיקוד המרכז צו בהתאם. בעקבות זאת יושבי הבתים התפנו מבתיהם ב-10 ביולי 2005, ופרקליטות המדינה התחייבה להרוס את הבתים, ובג"ץ מחק את העתירה.
בנובמבר 2005 הפרקליטות הציבה תאריך להריסת מבני הקבע, עד סוף חודש ינואר 2006.
ב-3 בינואר 2006, תחילת החודש שעד סופו נועדו הבתים להריסה, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי אגודה שיתופית עמונה בע"מ ושלושה מתושבי היישוב, המבקשת לדחות את ביצוע ההריסה בנימוק שלא צורפו כמשיבים לעתירה שהוגשה על ידי "שלום עכשיו". בעתירה נטען שוב כי הקרקע שעליה נבנו הבתים היא בבעלות תושבי עמונה, ולא בבעלות פרטית של פלסטינים, והוצא צו ביניים המונע את הריסת המבנים.
ב-29 בינואר 2006 יום טרם המועד להריסת הבתים, דחה בג"ץ את העתירה והסיר את צו הביניים, בשל היעדר הוכחות לקניית הקרקע על ידי תושבי המקום, היעדר היתר בנייה, וצו ההריסה שהוצא כנגד המבנים. בנוסף, תקף בג"ץ את ההכנות שכבר נעשו במקום למאבק בכוח כנגד הריסת הבתים.