stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וליאנו מר
הערות שוליים

1 2  בוקי נאה, שמו עלינו איקסים בהפגנה באום-אל-פאחם, מעריב, 7 בספטמבר 1984
↑  המידע נלקח מעיתון הארץ מתאריך 17.5.1998 כתבה מאת ליטל לוין שפורסמב בגיליון הארץ 17 במאי 2011 עמוד 4
↑  שלומי ליברמן ג'וליאנו מר: חצי ערבי חצי יהודי חצי הומו חצי סטרייט, באתר האגודה, 1 בנובמבר 2000
↑  אביב לביא, אביב הדוקו, באתר הארץ, 2 ביוני 2004
↑  ורד לי, מר מרים מסך, זביידה מתרגש, באתר הארץ, 13 בפברואר 2006
↑  איתמר ענברי, רוב הישראלים הם גזענים מלידה, באתר nrg‏, 31 בינואר 2006
↑  איתמר ענברי, זה לא מה שאמרתי, באתר nrg‏, 6 בפברואר 2006
↑  אבי יששכרוף, מלחמת התרבות בג'נין: האסלאם הקיצוני נגד התיאטרון החילוני, באתר הארץ, 21 באפריל 2009
↑  שרון רופא אופיר ומרב יודילוביץ', ג'וליאנו מר: מעבירים כסף לכיבוש, לא לתרבות, באתר ynet, 18 במרץ 2003
↑  נוה יוסף, השחקן ג'וליאנו מר ישלם פיצויים למפגין ימין, באתר "חדר החדשות", 18 בדצמבר 2005
↑  מתוך אתר התיאטרון
גדעון לוי, גם ביום בהיר לא רואים את קהיר, באתר הארץ, 10 בפברואר 2011
↑  עודד שלום, כתבה "זעם ותהילה", המוסף לשבת, ידיעות אחרונות, 8 באפריל 2011, עמ' 10
↑  ג'קי חורי, אנשיל פפר, השחקן ג'וליאנו מר נרצח ביריות בג'נין, באתר הארץ, 4 באפריל 2011
↑  יאיר אשכנזי, יוצרים ישראלים ופלסטינים דורשים לחדש את חקירת רצח ג'וליאנו מר-חמיס, באתר הארץ, 8 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310949505171  PLWABN: 9811520187005606  BIBSYS: 7022098  BnF: cb14206279b (data)  GND: 1011184125  ISNI: 0000 0001 1951 2776  LCCN: no98095698  NKC: xx0282965  NTA: 314441166  SUDOC: 085618950  VIAF: 211187571   WorldCat (עם VIAF): 211187571 
תיאטרון החופש במחנה הפליטים ג'נין
ארונו של מר מוצב בתיאטרון אלמידאן בחיפה לקראת מסע הלוויה
מסע הלוויה ברחוב ח'ורי בחיפה
האנדרטה לזכר דב גרונר

תבנית:מבנה
האנדרטה לזכר דב גרונר (מאחוריה נמצא קונסרבטוריון רמת גן)
האנדרטה לזכר דב גרונר היא אנדרטה שהוקמה ברמת גן בשנת 1954 ועוצבה על ידי האמנית חנה אורלוף.
האנדרטה

האנדרטה מנציחה את זכרם של דב גרונר ושל חבריו ישראל פיינרמן, יעקב זלוטניק ויצחק בילו. שלושת הראשונים נטלו חלק ב-23 באפריל 1946 בהתקפת האצ"ל על בניין המשטרה הבריטית ברמת גן, כדי להחרים נשק ממחסניה. פיינרמן וזלוטניק קיפחו בה את חייהם. גרונר נפצע קשה במהלכה, נישבה והועלה לגרדום בעכו על ידי הבריטים ב-16 באפריל 1947. יצחק בילו נפל בפעולת הסחה הקשורה בהתקפה זו. כמו כן מונצחים 14 חברי מחתרות נוספים שהוצאו אף הם להורג.
האנדרטה מציגה מאבק בין שני אריות עשויים ברונזה: הבוגר מסמל את האימפריה הבריטית ואילו הכפיר מסמל את היישוב העברי. בפאה הראשית כתובים שמו דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על המשטרה. בצדה השני מצוינים עולי הגרדום ותאריכי מותם, הכותרת: "לזכרם של עולי הגרדום שלחמו בשלטון הזר למען תקומת ישראל" וסמלי המחתרות: ההגנה, אצ"ל, לח"י, וניל"י. על שתי הפאות הנותרות מצוטטים מנהיגי המחתרת: על אחת זאב ז'בוטינסקי: "בלהב המרד שא אש להצית", ועל השנייה דוד רזיאל: "ההולכים למות מקימים אותך מולדת".
היסטוריה

במרץ 1950 בקש נציג חרות בעיריית רמת גן מהעירייה להקצות את המגרש מול תחנת משטרת רמת גן לצורך הקמת אנדרטה לזכר דב גרונר. בקשה זאת נדחתה, אולם בינואר 1952, לאחר שסיעת חרות הצטרפה לקואליציה העירונית, ההקצאה אושרה ברוב של נציגי הציונים הכלליים, חירות והנציג הדתי. נציגי מפלגות הפועלים ונציג הפרוגרסיבים התנגדו להקצאה בטענה שאין להקים אנדרטה לאדם יחיד ושאין להקים אנדרטה לפורשים.
ביולי 1952 החליטו הנהלת ומועצת של"ח, שיקום לוחמי חופש, על הקמת מפעל להקמת אנדרטה לדב גרונר. בין האישים שהוזכרו כעומדים בראש המפעל נמנו יהודה לייב פישמן מימון, ראש עירית רמת גן אברהם קריניצי, אליהו אלישר, עורך דין מקס זליגמן והאדריכל מאיר רובין. הרב יהודה לייב פישמן מימון הודיע שהוא אינו שותף במפעל כי הוא מתנגד להקמת פסלים. רוב הכסף להקמת האנדרטה נאסף מחוץ לישראל.
בסוף אוגוסט 1952 הוחלט שהאנדרטה תוקם על ידי חנה אורלוףתבנית:הערה, ויכלול כן מאבן בגובה 5-6 מטרים ופסל מברונזה, בגובה 2-3 מטריםתבנית:הערה. ב-5 באוקטובר 1952 התקיים טקס התחלה רשמית של גיוס הכספים להקמת האנדרטהתבנית:הערה. בתחילה הציעה אורלוף פסל שבו גור אריות, המייצג את העם יהודי, נאבק נגד חד קרן, המייצג את האימפריה הבריטית. אולם תוכנית זאת נגנזה בגלל שהוועד לא רצה להרגיז את הבריטיםתבנית:הערה. בינואר 1954 ביקר מנחם בגין את אורלוף בפריס כדי להתרשם מהקדמות הקמת הפסלתבנית:הערה. בפברואר 1954 נשלח הפסל ליציקה בברונזה בפריסתבנית:הערה. האנדרטה הוצגה למשך שעתיים במוזיאון רודן ולאחר מכן הועברה למרסיי, והעלתה על האונייה "ארצה" והגיעה לנמל חיפה ב-21 במאי 1954תבנית:הערה. ב-24 במאי 1954 התקיימה במלון סבוי מסיבה לכבוד הפסלתתבנית:הערה.
טקס הסרת הלוט מהאנדרטה התקיים ב-27 במאי 1954 בהשתתפות עשרות אלפי אנשיםתבנית:הערה בכיכר גרונר שברמת גן. נשיא המדינה הוזמן אך לא הגיע לטקסתבנית:הערה. העיתונות בישראל התפלגה בדרך סיקור האירוע. העיתון חרות הקדיש לאירוע את הכותרת הראשית שלה וטען ל-50,000 משתתפיםתבנית:הערה. הארץ דיווח על האירוע בכתבה בגודל בינוני בעמוד 8, ודיווח על 30,000 משתתפיםתבנית:הערה. עיתון דבר הקדיש לאירוע ידיעה קטנה בתחתית עמוד 9, ללא כותרתתבנית:הערה. זמנים של המפלגה הפרוגרסיבית הקדישה לאירוע ידיעה בעמוד 4תבנית:הערה, והסביר שהגם שהמחלוקת עם האצ"ל נמשכת, "כיחידים תמיד נעמוד ברטט ובכבוד לזכרונם של אלה שבעוז נפש ומתוך אהבת המולדת הלכו בשירה לקראת המוותתבנית:הערה.
האנדרטה הופיעה על בול דואר כחלק מסדרת אמנות הפיסול של דואר ישראלתבנית:הערה ולצדה נערכים טקסי ימי זיכרון.
ראו גם

ההתקפה על משטרת רמת גן
עולי הגרדום
קונסרבטוריון רמת גן
חנה אורלוף
לקריאה נוספת

אנדרטת זיכרון למחתרת ולדב גרונר - ישראלה שרון, חנה אורלוף, אוניברסיטת חיפה, 1994
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:אתרי הנצחה
↑  יוסף קלוזנר, ליד מצבת הזכרון של דב גרונר, חרות, 28 במאי 1954
↑  הפסלת חנה אורלוף, באתר www.palyam.org
↑  מבקשים להקים מצבה לגרונר בר"ג, מעריב, 14 במרץ 1950
↑  מצבת זכרון לדוב גרונר תוקם, חרות, 17 במאי 1950
האנדרטה לזכר דוב גרונר קום תקום, חרות, 23 במאי 1950
↑  סערה במועצת רמת גן, הצופה, 25 בינואר 1952
↑  עירית רמת גן הקצתה מגרש להקמת מצבה לד. גרונר, דבר, 23 בינואר 1952
↑  לקראת המועצה הארצית של של"ח, חרות, 18 ביולי 1952
החלטות מועצת של"ח לקראת הגברת הפעולות, חרות, 25 ביולי 1952
↑  לחברי הסתדרות העובדים הלאומית, חרות, 7 בנובמבר 1952
↑  אנדרטה לדב גרונר הי"ד, הַבֹּקֶר, 13 באוגוסט 1952
↑  הוקם ועד ציבורי להקמת האנדרטה לזכר דב גרונר, הארץ, 1 בספטמבר 1952
↑  הרב מימון לא ישתתף בועד להקמת אנדרטה לדב גרונר, שערים, 4 בספטמבר 1952
↑  תבנית:עיתונות יהודית היסטורית 2
ההתקפה על משטרת רמת גן

התחנה של משטרת רמת גן
לוחית זיכרון בכניסה למשטרת רמת גן
ההתקפה על משטרת רמת גן הייתה פעולה של האצ"ל שבוצעה ב-23 באפריל 1946, ובה תקף כוח של הארגון את תחנת המשטרה הבריטית ברמת גן במטרה להחרים נשק. בפעולה נהרגו שלושה לוחמים ולוחם אחד, דב גרונר, נפצע, נשבה, ומאוחר יותר הוצא להורג.
רקע היסטורי

ריבוי ההתקפות וגידול מתמיד במספר הלוחמים המשתתפים בהן חייב את האצ"ל לבצע פעולות שיספקו את הכמויות הנדרשות של נשק וחומרי נפץ. היה צורך מתמיד להחליף כלי נשק שהתבלו ולמלא את המחסנים שהתרוקנו מנשק ותחמושת. על פי הסכם תנועת המרי העברי, היו פעולות של החרמת נשק פטורות מאישור המפקדה המשותפת, והיו רובן התקפות על מתקני צבא ומשטרה.
ההתקפה על משטרת רמת גן הייתה בתקופת תנועת המרי העברי והייתה נועזת - התקפה בצהרי-יום על תחנת משטרה מוגנת היטב, בסמיכות לעורק תחבורה ראשי (דרך תל אביב - פתח תקווה), תוך הימנעות מפגיעה באזרחים ובמינימום נפגעים. באמצעות אחד השוטרים בתחנה הושג מידע על מבנה התחנה וסידורי השמירה בה.
בהתקפה השתתפו 40 לוחמים שהתחלקו לארבע קבוצות: שתי קבוצות חסימה שתפקידן היה לעצור כוחות בריטים מלהגיע למשטרה המותקפת, קבוצת "סבלים" בפיקודו של דב גרונר שתפקידה היה להעמיס את הנשק המוחרם על משאית וקבוצת פריצה לתחנת המשטרה. כמו כן, תוכננה התקפת הסחה על תחנת הרכבת תל אביב.
ההתקפה

אנשי האצ"ל התכנסו ב-7:00 בבוקר בגן הנשיא בפתח תקווה.
ראשית יצאו קבוצות החסימה. קבוצה אחת חסמה את צומת דרך פתח תקווה ורחוב ביאליק, ליד קולנוע רמה. הלוחמים עצרו כלי רכב, הורו לנוסעיהם לעזוב, והעמידו את כלי הרכב כחסימה לרוחב הכביש. קבוצה שנייה חסמה את צומת הכניסה לבני ברק (כיום צומת רחוב רבי עקיבא) באופן דומה.
מעט אחרי 12:00 נכנסה משאית צבאית "בריטית" במשקל 3 טון לתחנת המשטרה ובתוכה לוחמי אצ"ל שהתחפשו לשוטרים בריטיים ואסירים ערבים. ה"שוטרים בריטים" הובילו כתריסר "אסירים ערבים" שנתפסו כביכול בעת גנבה במחנה תל ליטוינסקי (כיום מחנה תל השומר). המשאית הורשתה להיכנס לבניין. הבריטים פתחו את דלת תא המעצר ואז שלפו ה"אסירים" וה"שוטרים" כלי נשק וכלאו את הבריטים בתא המעצר. הלוחם ישראל פינרמן התמקם עם מקלע ברן מול המשטרה לשם חיפוי. עד כאן הכל פעל לפי התוכנית, אך הפעולה השתבשה בגלל שתי בעיות:
האלחוטן היהודי במשטרה חשב שמדובר בהתקפה של ערבים, סגר את דלת חדרו ושידר בקשר בקשת עזרה לתחנות המשטרה בפתח תקווה ובשרונה.
לא נמצאו המפתחות למחסן הנשק וצריך היה לפוצץ את דלת הברזל. הפיצוץ הזעיק את השוטרים שהיו בקומה השנייה, שפתחו באש.
ה"אסירים" שהפכו לסבלים בפיקודו של דב גרונר החלו מיד בהעברת הנשק למשאית: מקלעים כבדים, תת-מקלעים,  רובים, מדוכות (מטולי רימונים מוברגים על רובים) וארגזי תחמושת לרוב. ישראל פינרמן ירה בעזרת המקלע שלו בפתחי הירי של הבריטים והשתיק את אש היורים הבריטים.
התגבורת הבריטית משרונה לא הצליחה לעבור את החסימה בכביש.
לקראת סיום ההעמסה חלה החמרה במצב. הלוחם המחפה, ישראל פינרמן, נהרג מאש הבריטים. תגבורת בריטית ממשטרת פתח תקווה עקפה את החסימה ושטפה את הכניסה למשטרה באש. התוקפים העבירו את המשאית לרחוב צדדי ונסוגו דרך הדלת האחורית וגדר התיל המקיפה את הבניין. בנסיגה נהרג מפקד הפורצים, יעקב זלוטניק וגופתו נתלתה על גדר התיל. דב גרונר נפצע קשה בלסתו וצנח לתוך תעלה ליד הגדר. שאר הלוחמים, בהם מספר פצועים, הצליחו להגיע למשאית. הנהג שהיה פצוע בלחיו ובזרועו הצליח להביא את המשאית לפרדס בין רמת גן ורמת יצחק. הנשק הוסתר זמנית בשני בורות שהוכנו מראש.
התקפת ההסחה על תחנת הרכבת בתל אביב נכשלה. אחד הלוחמים, יצחק בילו, ניסה לזרוק פצצה אבל בגלל פציעה קודמת נשמטה הפצצה מידו וכדי למנוע את התפוצצותה ליד חומרי התבערה שבידי חבריו הוא הטיל עצמו עליה, נפצע קשה בבטנו ונפטר כעבור שעתיים בבית החולים.
עם סיום תקיפת תחנת המשטרה ברמת גן היה מתוכנן על ידי לוחמי הלח"י לפוצץ את מחסן הנשק שהיה במגדל השמירה הצפוני של המצודה, במקום אף הונחו כבר חומרי הנפץ אך בשל פגיעת כדור במי שהיה אמור לבצע את הפעלת הנץ נותר חומר הנפץ במקומו מבלי שהופעל.
תוצאות ההתקפה

הבריטים לא הצליחו לתפוס את הנשק ואת מבצעי ההתקפה, פרט לדב גרונר שנפל בשבי. הוא הועבר לבית החולים הדסה לניתוח בלסתו ובהמשך הועמד לדין, נידון למוות והועלה לגרדום בכלא עכו ב-16 באפריל 1947.
מול המשטרה הוקמה האנדרטה לזכר דב גרונר של חנה אורלוף המציגה את "גור אריה יהודה" הקטן הנאבק ב"אריה הבריטי" הגדול.
על האנדרטה חקוקים שמותיהם של דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על משטרת רמת גן. בצד אחר של האנדרטה חקוקים שמותיהם של עולי הגרדום מכל המחתרות.
לוחית זיכרון, לזכר ההתקפה, נמצאת בכניסה למשטרה.
עיריית תל אביב הציבה שלט זיכרון ללוחם האצ"ל יצחק בילו ברחוב הרכבת מול בית המכס של תחנת הרכבת הישנה.
לקריאה נוספת

דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי, כרך רביעי, ע' 361 - 363, 1973.
מנחם בגין, המרד, הוצאת אחיאסף, ע' 341 - 345, 1978.
יעקב חורגין, ההתקפה על משטרת רמת גן; ההתקפה על רכבת הכסף, ספריית המרד, הוצאת הדר 1975
הערות שוליים

↑  היום - יום השנה להתקפת האצ"ל על המשטרה הבריטית ברמת גן, חרות, 24 באפריל 1957
↑  לאחר הפעולה התברר שהאלחוטן היה חבר אצ"ל אבל בגלל מידור מחתרתי הוא לא שותף בסוד הפעולה. טעות קשה שפגמה בתוצאות הפעולה.
האנדרטה לזכר דב גרונר ולנופלים בהתקפה על משטרת רמת גן (נראית ברקע)
לוחית זיכרון ישנה בכניסה למשטרת רמת גן לזכר התקפת האצ"ל על התחנה ב-1946
שלט זיכרון ליצחק בילו שנפל במסגרת ההתקפה על משטרת רמת גן
ולדימיר ווקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1898 זאגרב, ממלכת קרואטיה-סלבוניה 
 פטירה:  18 בנובמבר 1975 (בגיל 77) זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי מ-1950
 מקצוע נוסף:  מהנדס מכונות
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, יוגוסלביה
 הערות:  יהודי
 
ולדימיר ווקוביץ' (בקרואטית: Vladimir Vuković;‏ 26 באוגוסט 1898, זאגרב – 18 בנובמבר 1975, זאגרב) היה שחמטאי יהודי-יוגוסלבי-קרואטי, עיתונאי ומחבר ספרי שחמט.
קריירה

במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות שחמט רבות. בשנת 1921 בווינה הוא חילק מקומות 4–7. באותה שנה הוא ניצח בתחרות נוספת בווינה. בשנת 1924 באליפות הונגריה הוא חילק מקומות 4–5.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה עורך ירחון שחמט ונבחר לסגן נשיא של איגוד השחמט היוגוסלבי.
בשנת 1963 וויקוביץ' פרסם ספר בנושא המתקפה בשחמט – The Art of Attack in Chess (Oxford-London 1963) ובשנת 1968 ספר נוסף – The Chess Sacrifice.
בשנת 1950 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
ולדימיר ווקוביץ' באולימפיאדת השחמט

בשנת 1927 השתתף ולדימיר ווקוביץ' באולימפיאדת שחמט הראשונה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1927 |  | יוגוסלביה |  | 8 מ-15 | 7+ 2= 6- | 53.3 | 9 קבוצתי, 29 אישי |
הערות שוליים

↑  Vuković, Vladimir - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית) (הקישור אינו פעיל, 11 במאי 2024)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810617603905606  BIBSYS: 90183902  ISNI: 0000 0001 0991 6347  LCCN: no98086602  NKC: mzk2006317939  NTA: 068507798  VIAF: 78399048   WorldCat (עם VIAF): 78399048 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שקר (משחק קלפים)

שקר או צ'יט הוא משחק קלפים עממי, שבו מטרת כל שחקן היא להיפטר מהקלפים שבידיו באמצעות שקרים אמינים. למשחק יש גרסאות שונות.
סידור המשחק

שקר הוא משחק לשני משתתפים או יותר, בו משתמשים בחפיסה רגילה של קלפי משחק. בחלק מהגרסאות מחלקים גם את שני קלפי הג'וקר. את קלפי החפיסה מחלקים באופן שוויוני בין השחקנים. בחלק מהגרסאות. מחלקים את כל הקלפים ובחלקן מחלקים כמות מסוימת של קלפים בהתאם לכמות השחקנים. יש המתחילים את המשחק עם אחד הקלפים שלא חולקו במרכז השולחן כקלף המתחיל את הערימה.
מטרת המשחק

על השחקנים להיפטר במהלך המשחק מהקלפים שבידיהם על ידי הנחתם בתורם בערימה במרכז השולחן.
מהלך המשחק

כל שחקן בתורו מניח קלף אחד בערימה המרכזית כשפניו למטה. על השחקן להכריז מהו ערך הקלף שהניח. על ההכרזה לעמוד בכללי המשחק ולהיות גבוה באחד מהערך שהוכרז במהלך הקודם. בגרסאות שונות מותר להכרזה להיות נמוכה באחד מן הערך הקודם או שווה לו, אך בכל הגרסאות מותר להניח קלף הגבוה באחד. ההכרזה על ערך הקלף לא חייבת להתאים לערך הקלף בפועל, אלא רק למספר הקלפים. בתחילת תורו של השחקן הבא יורשה לו במקום להניח קלף לערער על אמיתות הכרזתו של השחקן הקודם ולחשוף את הקלף ששיחק. במקרה שאכן שיקר, יאסוף השקרן את הערימה ויוסיפה לקלפים מהם עליו להיפטר, אם הסתבר שההכרזה תאמה לקלף שהונח, הקלפים שבערימה עוברים לשחקן שחשד בשקר. בגרסאות שונות מותר לכל שחקן לערער ולא רק לשחקן הבא.
לאחר ערעור על הנחת קלפים מתחילים השחקנים את הערימה מחדש. הקביעה מיהו השחקן שמתחיל את המשחק מחדש משתנה מגרסה לגרסה.
בתרבות

המשחק שוחק על ידי הדמויות הראשיות בעונה הראשונה של "האי". כמו כן, המשחק שווק כאחד המוצרים הנלווים של הסדרה שכלל שתי חבילות קלפים ולוח משחק.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  הג'וקרים יכולים להיות כל קלף
רדיה סלטאנה

| --- | --- |

 לידה:  1205 בודאון, סולטנות דלהי 
 פטירה:  13 באוקטובר 1240 (בגיל 35 בערך) Kaithal, סולטנות דלהי 
 מדינה:  סולטנות דלהי 
 מקום קבורה:  קבר רזייה בגום 
 בן או בת זוג:  מאליק אלטוניה  ג'מאל א-דין יאקות 
 
 
 
קברה של רזיה סלטאנה בבולבול-אי-ח'אן (Bulbul-i-Khan), דלהי
רצ'יה (או רזיה) בנת אלתותמיש (באורדו: رضیہ سلطانہ; 1205 - 13 באוקטובר 1240), הידועה בתואר ג'לאלת א-דין סלטאנה, שלטה בדלהי בשנים 1236–1240 והייתה האישה הראשונה מבין שלוש נשים ששלטו בשמן בעולם המוסלמי בימי הביניים.
רצ'יה עלתה לשלטון לאחר מות אביה, שמס אל-דין אלתותמש. בנו הבכור נאצר א-דין מחמוד נפטר, ובנו הצעיר רוכן א-דין עלה לשלטון ב-30 באפריל 1236. כיוון שהיה שליט רופס (שהיה למעשה כלי בידיה של אלמנת אלתותמיש) ונהנתן, הוא הופל לאחר שבעה חודשים על ידי הממלוכים שלו, ב-9 בנובמבר. אז מונתה רצ'יה לשליטה, וקבלה את התואר סלטאנה.
רצ'יה שלטה כמצביאה מוצלחת, ולמדה לרכוב על סוס וללבוש שריון של גבר. היא גם הייתה פוליטיקאית ממולחת וידעה לאזן את מאבקי הכוח בין הממלוכים, למנות את נאמניה, גם אם מוצאם לא היה מן הממלוכים, והנהיגה מדיניות שאיפשרה למתאסלמים-מקרוב להתקדם במעלה הסולם הפוליטי וכן הנהיגה סובלנות כלפי ההינדואיזם. היא ניהלה יחסים אישיים קרובים, עד כדי טענות לקשר רומנטי, עם עבד חבשי בשם יאקות, ודבר זה היה לצנינים בעיני הממלוכים, או לפחות עילה בידם להתקומם נגדה, וזאת בשל מעמדם הנחות של שחורים אפריקנים בראייה הבינימית.
בהנהגת מושל חבל הפנג'ב, מלכ אלטוניה, המרד נגד רצ'יה התגבר ומחשש למרד, היא ויאקות יצאו בראש צבא מדלהי ונפגשו עם יריבם לקרב נטוי. אפס הקרב נטה לתבוסתם ויאקות נפל במהלכו. רצ'יה נשבתה ולבסוף נאלצה להתחתן עם אלטוניה וכך למעשה לאפשר לו לעלות לשלטון בדלהי. אבל שלטונם המשותף לא ארך זמן רב בטרם התקומם אח נוסף של רצ'יה, בהראם א-דין, ונטל את כס השלטון. ניסיונם של רצ'יה ואלטוניה להחזיר לידם את השלטון כשל והם ניגפו בפני שערי העיר וצבאם נסוג עד קיתהאל, שם ערקו מעליהם שרי הצבא והם נהרגו מידי שודדי דרכים ממוצא ג'אטי ב-13 באוקטובר 1240.
אחרי ככלות הכל, הייתה תקופת שלטונה של רצ'יה טובה, ולא קצרה במיוחד מזו של שליטים אחרים בשושלת הממלוכית שהייתה בעלת נטייה כאילו טבעית לחתרנות תחת השליט. במיוחד חשובה העובדה שהיא ירשה את אביה ואחיה ונורשה על ידי אחיה האחר, לאחר שכל שליט אחר בתולדות השושלת עד ימיה ואף אחריה לא הצליח להוריש את שלטונו לצאצאיו. עובדת היותה אישה חשובה אף יותר, אך לא בראייה הפמיניסטית המודרנית, שכן רצ'יה עצמה אימצה את הסגנון הגברי של העולם המסלמי ובין השאר לבשה שריון קרב של גברים.
בשל נסיבות מותה, מקום קבורתה המדויק של רצ'יה לא נודע. קבר אחד המיוחס לה נמצא בסיואן שליד מקום הירצחה בקיתהאל, אתר אחר נמצא בדלהי הישנה, שייתכן שגופתה הועברה לשם כדי להיקבר לצד אחותה, שאזיה, וקבר נוסף המיוחס לה וליאקות, נמצא בטונק שברג'יסתאן.
הערות שוליים

↑  Satish Chandra, History of Medieval India (800–1700), Orient Longman, 2007, p.100.
↑  Pennington, Reina, Amazons to Fighter Pilots: a Biographical Dictionary of Military Women, Greenwood press, 2003, p. 356.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266957405171  GND: 119154188  ISNI: 0000 0000 9722 2814  LCCN: n89104848  VIAF: 23726702   WorldCat (עם VIAF): 23726702
משולם ליבונטין

| --- | --- |

 לידה:  1884 מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 בספטמבר 1957 (בגיל 73 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 תפקידים:  רופא 
 
ד"ר משולם לֶיבונטין (כ' באייר תרמ"ד, 15 במאי 1884 – 18 בספטמבר 1957) היה רופא, מנהל בית החולים הדסה (תל אביב) ומייסד ארגון מגן דוד אדום בתל אביב.
לקריאה נוספת

נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 (עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: א. בחור, 2008, עמ' 220
נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799–1948, הקיבוץ המאוחד והפקולטה לרפואה ע"ש ברוך רפפורט – הטכניון, חיפה, 1998
ברוך הורוויץ, ׳רפואה צבאית עברית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי׳, בתוך: יהושע בן אריה (עורך), ירושלים בתקופת המנדט: העשייה והמורשת, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, משכנות שאננים, תשס"ג 2003, עמ' 331
הערות שוליים

↑  משולם ליבונטין באתר GRAVEZ
↑  אורית נבו ואברהם גרוס, "המלחמה בגרענת", Medicine – עיניים: רבעון בנושא רפואת עיניים 1, 2007, עמ' 6–11
↑  אורית נבות ואברהם גרוס, ‏המלחמה בגרענת: ראשית בריאות הציבור בארץ ישראל, קתדרה 94, דצמבר 1999, עמ' 89–114
↑  יהושע בן-אריה, עורך, ירושלים בתקופת המנדט – העשייה והמורשת, הוצאת משכנות שאננים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2003, פרק: "התפתחות שירותי הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי", פרופ' שמואל ניסן (כצנלסון), עמ' 331
↑  לכבוד ד"ר ליבונטין, דבר, 8 באוגוסט 1933
↑  היסטוריה בתמונות-מגן דוד אדום
↑  ערך: אביגדור ליבונטין, הספרייה הלאומית
↑  גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), דוד בן-גוריון מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח–תש"ט), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986, עמ' 27, "הקמת שירות רפואי", 19 בדצמבר 1947
↑  ד"ר משולם ליבונטין הובא למנוחות, דבר, 20 בספטמבר 1957
| מגן דוד אדום |
| --- | --- | --- |
| מייסדים | משולם ליבונטין • חיים אלפרין • משה רבינוביץ' • ישעיהו אליהו • חיים לייבוביץ • משה פרנקל • ברוך ניסנבוים • אריה אלוטין |  |
| נשיאים | יהודה סקורניק • נועם יפרח • אבי זהר |  |
| מנכ"לים | מרדכי פן • יצחק שני • בן-ציון טחן • אשר דר • אריאל יהלומי • חיים דגן • עמיצור כפיר • רוני ליכטנשטיין • יחיאל חמי •  נתן כהן •  יעקב אדלר • יוחנן גור • עמוס לוריא • אבי זהר • אלי בין |  |
| שונות | קריית מד"א • חוק מגן דוד אדום • נוער מד"א • יחידת האיתור הבינלאומית |  |
| מיזמים | נאמן חיים • פרויקט מחויבות אישית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504549105171  VIAF: 308279899   WorldCat (עם VIAF): 308279899
טיבור סקיי (אספרנטיסט)

| --- | --- |

טיבור סקלי, 1983
 לידה:  14 בפברואר 1912 פופרד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 בספטמבר 1988 (בגיל 76) סובוטיצה, סרביה 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), יוגוסלביה הדמוקרטית-פדרלית, ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מקום מגורים:  סובוטיצה 
 השכלה:  אוניברסיטת זאגרב 
 בן או בת זוג:  Maria Reznik  Erzsébet Sekelj 
 פרסים והוקרה:  Fine Arts Competitions of UEA 
 
טיבור סקיי (בסרבית וקרואטית Tibor Sekelj, בהונגרית: Székely Tibor;‏ 14 בפברואר 1912, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 20 בספטמבר 1988, סובוטיצה, יוגוסלביה) היה חוקר ארצות, איש תרבות אספרנטו, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי.
ערך מסעות ביבשות דרום אמריקה, אסיה ואפריקה. שלט בשפות הונגרית, קרואטית, גרמנית, ספרדית, אנגלית, צרפתית ואספרנטו. הוא היה חבר האקדמיה לאספרנטו (La Akademio de Esperanto) וחבר כבוד בארגון האספרנטו העולמי (UEA), לאחר שחיבר מספר ספרים בשפה זו. ספרו "קומוואוה, בן הג'ונגל" (באספרנטו: Kumeŭaŭa, la filo de la ĝangalo), ספר ילדים על חיי הילידים הברזילאים, תורגם לשפות רבות.
תולדות חייו

טיבור סקיי נולד בשנת 1912 בספישקה סובוטה (Spišská Sobota) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מן העיר פופרד שבסלובקיה). אביו היה וטרינר, ומשפחתו נדדה במקומות רבים בילדותו. חודשים ספורים לאחר לידתו עקרה משפחתו לרומניה, ובשנת 1922 עקרה שוב לסרביה. לאחר שסיים את לימודי בית הספר היסודי עקרה משפחתו פעם נוספת למונטנגרו, שם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון. את לימודי המשפטים למד בעיר זגרב, שם עבד מאוחר יותר כעיתונאי.
בשנת 1939 נסע לארגנטינה כדי לדווח לעיתונו על מהגרים יוגוסלבים למדינה. סקיי נשאר בארגנטינה 15 שנה, שבמהלכן שימש כעיתונאי וחוקר ארצות בדרום אמריקה. בשנת 1944 הוא טיפס לפיסגת אקונקגווה, הגבוהה ביבשת דרום אמריקה. ניסיונו שימש השראה לספרו "סערה על האקונקגווה". הוא שב ליוגוסלביה בשנת 1954 וחי בבלגרד, אף שהמשיך לצאת למסעות בעולם. החל משנת 1972 התגורר בסובוטיצה ושימש מנהל מוזיאון בעיר עד יום מותו.
מחיבוריו

Tempestad sobre el Aconcagua. Buenos Aires: Ediciones Peuser, 1944, 274 pages.
Por tierras de indios. Buenos Aires: Ediciones Peuser, 1946.
Excursión a los indios del Araguaia. Buenos Aires: Instituto de Ciencias Antropológicas, 1948.
Window on Nepal. London: Robert Hale, 1959.
Kumeŭaŭa, la filo de la ĝangalo. Antwerp, 1979.
Nepalo malfermas la pordon. La Laguna: Régulo, 1959, 212 pages.
Ĝambo rafiki. La karavano de amikeco tra Afriko. Pise: Edistudio, 1991, 173 pages, ISBN 88-7036-041-5.
ז'יגה הירשלר

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1894 וליקה טרנוביטיצה(אנ'), סמוך לביילובאר, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  נובמבר 1941 (בגיל 47) מחנה ההשמדה יאסנובאץ,  המדינה העצמאית של קרואטיה
 מוקד פעילות:  ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 תקופת הפעילות:  1917–1941 (כ־24 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת זאגרב
 עיסוק:  מלחין, מעבד מוזיקלי, מבקר אמנות, עיתונאי
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, מוזיקה יהודית
 שפה מועדפת:  קרואטית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 
ז'יגה הירשלר (בסרבו-קרואטית: Žiga Hirschler;‏ 21 במרץ 1894, וליקה טרנוביטיצה(אנ'), סמוך לביילובאר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – נובמבר 1941, מחנה ההשמדה יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה מלחין, פסנתרן, מבקר אמנות ועיתונאי יהודי אשר פעל בממלכת יוגוסלביה ונודע בליקוט, תיעוד והפצה של מוזיקה יהודית עממית.
קורות חייו

ז'יגה הירשלר נולד בכפר וליקה טרנוביטיצה, השוכן סמוך לביילובאר. ב-1917 סיים את האקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת זאגרב. עבודתו של הירשלר נחלקה לשני תחומים. מוזיקה קלאסית ומוזיקה יהודית. הוא הלחין 44 יצירות מוזיקליות ובכללן 3 אופרות, 5 אופרטות, מוזיקה לתיאטרון, וקונצ'רטים לתזמורת. רבות מיצירותיו אבדו במהלך השואה וניתן ללמוד עליהן מכתבות בעיתונות התקופה, המציינים שיצירותיו נוגנו בפלזן, אוסייק, ליובליאנה וזאגרב וזכו להצלחה. כמו כן נוגנו יצירותיו באופן תדיר ברדיו זאגרב וברדיו בלגרד. יצירותיו שילבו מוטיבים עממיים קרואטיים לצד עיבודים מודרניים, זכו לאהדה בקרב הקהל הרחב ולביקורת בקרב מבקרי המוזיקה על היותם "מסחריים". ב-1938 הופיע עם מבחר מיצירותיו בפסטיבל המוזיקה שנערך בבריסל.
הירשלר ליקט, תיעד, עיבד והקליט מוזיקה עממית יהודית. מעבודתו זו נותר אוסף של 60 שירים ביידיש ובעברית אותם עיבד והקליט כאשר הוא מנגן על פסנתר. במקביל, היה מבקר מוזיקה וכתב 850 מאמרים בתחומי יצירתו בעיתונות היוגוסלבית. קיים תיעוד על שמונה ספרי מוזיקה שערך ופרסם, אך הם אבדו בשואה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור קרואטיה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה, ומיד הוחל ברדיפת יהודים ושילוחם למחנות ריכוז ומהם למחנות ההשמדה. מוזיקאים ועיתונאים מזאגרב ניסו לפעול מול שלטונות האוסטאשה למניעת מעצרו של הירשלר, ולהשיג לו אשרת מעבר לאזור הכיבוש האיטלקי. ב-21 בספטמבר 1941 כתב הירשלר את מכתבו האחרון מדירתו בזאגרב. הוא נעצר וגורש למחנה ההשמדה יאסנובאץ, ושם הוצא להורג ככל הנראה במהלך נובמבר 1941.