stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית
היסטוריה

המפלגה ירשה את המפלגה הקומוניסטית ששלטה במדינה בשנים 1956–1989. ההחלטה המפלגתית לראות עצמה כיורשת המפלגה הדיקטטורית עדיין שנויה במחלוקת. מקור נוסף למחלוקת הוא שחלק מחברי האליטה הקומוניסטית לשעבר שמרו על השפעה פוליטית ב- MSZP. בהונגריה נוצר מצב מעט אבסורדי כאשר המפלגה הסוציאליסטית נטתה לדעות ליברליות בתחומי הכלכלה, כאשר הימין דווקא תמך בהתערבות ממשלתית במשק.
לאורך שנות ה-90 הייתה המפלגה למאוד דומיננטית במפה הפוליטית הלאומית, ולרוב זכתה בבחירות למעל ל-30% מהקולות. בשנת 2009 המפלגה נכנסה למשבר, לאחר שמרבית ממנהיגיה התפטרו בטענה שנכשלו בניהול המשבר הכלכלי. באותה השנה התקיימו בחירות לפרלמנט האירופי, בהן כוחה של המפלגה הצטמצם בחצי (4 מושבים לעומת 9 ערב הבחירות). בחירות אלו סימנו את החלשות המערכת הדו-מפלגתית בהונגריה, מערכת שהתקיימה מאז 1998. בבחירות שנערכו בשנת 2010 נחלשה מאוד, דבר שחזר על עצמו בשנת 2014 וב-2018.
החברה למורשת הלאומית של איראן

| --- | --- |

 תחום:  ארכאולוגיה, מורשת תרבותית, שפה
 שפה רשמית:  פרסית
 מקום פעילות:  איראן
 תקופת הפעילות:  1922–הווה (כ־102 שנים)
 http://anjom.ir
 
סמל החברה למורשת הלאומית של איראן
החברה למורשת הלאומית של איראן (בפרסית: انجمن آثار و مفاخر فرهنگی) הייתה אגודה שהוקמה על ידי קבוצת איראנים משכילים בשנת 1922, לקראת סוף השלטון הקאג'ארי באיראן. החברה כללה אנשי מפתח שמטרתם הייתה לשמר ממצאים ואתרים ארכאולוגיים ולהגן על התרבות האיראנית.
רקע

תחילת המאה ה-20 באיראן הייתה תקופה של גילוי וחקר בארכאולוגיה האיראנית, כמו גם תקופה של שינוי חברתי ופוליטי. המהפכה החוקתית של 1906 זעזעה את תפיסת השליטה המוחלטת של המלך בחברה. היא יצרה פרלמנט איראני והפחיתה את כוחו של המונרך.
המהפכה החוקתית הייתה במובנים מסוימים הביטוי הפוליטי הראשון של המרחב הציבורי, אותו ניסחו בשקידה ובנחישות המשוררים והמשכילים, שהיו אז מחוץ תחומי החצר הקג'ארית.
העניין הזר בארכאולוגיה ובהיסטוריה האיראנית הגיע לשיאו עם כמה חוקרים ידועים מצרפת, אנגליה ורוסיה שהתחרו על השליטה. צרפת בפרט הייתה בעלת השפעה רבה בשימור החפצים האיראניים ולמעשה הגופים הצרפתיים המעורבים הפגינו עניין בהיסטוריה ובארכאולוגיה הפרסית, ובמקביל חששו שהחפצים הללו יתפזרו וימכרו.
צרפת מילאה תפקיד חשוב בהגנה על חפצי אמנות איראניים, אך למרבה האירוניה היא גם רצתה מונופול מוחלט עליהם.
הארכאולוג הצרפתי הנודע ז'אק דה מורגן הוא זה שהציע בשנת 1897 לנאסר א-דין שאה את הרעיון של הקמת המוזיאון הלאומי של איראן בטהראן.
מטרות והישגים

מטרת החברה הייתה לשמר את המורשת האיראנית, להגן עליה ולקדמה באופן כללי, אך היא התמקדה בשלושה היבטים: 1) הקמת מוזיאון וספרייה בטהראן והפסקת הפעילות הארכאולוגיה הצרפתית באיראן; 2) זיהוי ורישום תקינים של כל הפריטים והמבנים שהיו זקוקים לתיקון או לקטלוג; 3) הכנה ורישום של כל העתיקות שברשות הממשלה או קבוצות אחרות הנוגעות להיסטוריה של איראן העתיקה.
מטרה נוספת הייתה גיוס כספים מהפרלמנט האיראני כדי לסייע בהשלמת יעדע החברה.
מטרות והישגים > פרויקטים אדריכליים

הקבוצה הצליחה להשיג מספיק כספים מהפרלמנט האיראני כדי לשפץ ולבנות את קבר פירדוסי וכן להיות גורם משפיע בעיצובו ובשימוש בסגנון האדריכלי האחמני. הפרויקט החל ב-1928 והסתיים ב-1934 במועד המתאים כדי לחגוג את חגיגת האלף לכבוד פרדוסי (אנ'). הקבוצה התרחבה והיה לה קשר הדוק לדמויות חילוניות, ביניהם עבד אל-חוסיין תימורתאש וקיי-ח'וסרו שאהרוח'. חברי הקבוצה הרשמיים והשותפים הנלווים היו חיוניים לתהליך קבלת ההחלטות ולמעשה השפיעו זה על זה לעיתים קרובות. לחברה למורשת איראן הייתה גם מעורבות רבה בהקמת קברו של אבן סינא (מאוזוליאום של אבן סינא) בהמדאן בשנת 1944.
הקבוצה הייתה מעורבת גם בהקמת המאוזוליאום של סעדי שיראזי בשיראז, איראן, המאוזוליאום נאדיר שאה ומוזיאון במשהד, המאוזוליאום של באבא טאהר, בהמדאן, וקברו של עומר ח'יאם בנישאפור.
מטרות והישגים > השפעה לשונית

למרות שבעיקרה עסקה באדריכלות ובארכאולוגיה, החברה למורשת הלאומית של איראן דגלה גם בהחייאת השפה הפרסית. מהלך מרכזי אחד היה ניסיון להוציא מן השימוש מילים שנשאלו מערבית והחלפתן במילים פרסיות ישנות או חדשות. למרות שהחברה הייתה מעורבת בפרסומים והסברה למען שפה פרסית אחידה יותר, היו אלה אינטלקטואלים כמו צאדק כיא ואבראהים פורדאווס שבאמצעות פרסומיהם, וההתמקדות שלהם בשאהנאמה של פרדוסי יצרו אוצר מילים פרסי שהיה מבוסס בעיקר על פרסית עתיקה, פרסית אמצעית ופרסית חדשה.
מטרות והישגים > עבודות ארכאולוגיות

הטבלה הבאה מציינת את רשימת האתרים שהוקמו או שוקמו על ידי החברה למורשת הלאומית באיראן:
| אישיות | מיקום המאוזוליאום | מצב נוכחי | תאריך בנייה | פירוט שינויים/שיפורים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פירדוסי | טוס |  | 1934 | הקבר הישן היה מבנה קטן בצורת כיפה עם בעיות יסוד. הוקם מבנה מרובע חדש עבור קבר פירדוסי |
| סעדי שיראזי | שיראז |  | 1952 | היה צורך בחיזוק יסודות המבנה ושיפוצו הכללי |
| באבא טאהיר | המדאן |  | 1970 | המבנה הישן היה קטן, והיו לו בעיות מבניות |
| עומר ח'יאם | נישאפור |  | 1962–1963 | בניית מתחם הקבר החדש עם גן פרסי סביב לו |
| נאדיר שאה | משהד |  | שנות ה-40 | תיקון נרחב והוספה של מבנים ופסלים חדשים בהוראת רזא שאה פהלווי בשנות הארבעים, בעיקר כדי לשקם את הנזקים שנגרמו למבנה בעקבות ההפצצות האוויריות הרוסיות ב-1912 |
| אבן סינא | המדאן |  | 1952 | בניית מתחם קבר חדש במרכז כיכר אבו עלי סינא |
| כמאל אל-מולכ | נישאפור |  | 1940 | בניית ממבנה קבר חדש |
| פריד א-דין עטאר | נישאפור |  | שנות ה-50 | תיקון מבנה הקבר הקיים שנבנה על ידי עלי-שיר נוואי במאה ה-16 |
| סאיב תבריזי | אספהאן |  | שנות ה-50 | שיפוץ מבנה קבר קיים |
| רוזביהאן בקלי | שיראז | - | שנות ה-50 | שיפוץ היקפי |
| מולא חוסיין ועז כשפי | סבזוואר |  | שנות ה-50 | שיפוץ ותוספת |
הערות שוליים

↑  Bianca Devos; Christoph Werner (2013). Culture and Cultural Politics Under Reza Shah: The Pahlavi State, New Bourgeoisie and the Creation of a Modern Society in Iran. pp. 129–136.
↑  Hamid Dabashi (2012). The World of Persian Literary Humanism. Harvard University Press. ISBN 9780674070615.
↑  Hamid Dabashi, The World of Persian Literary Humanism, Harvard University Press 2012, ISBN 9780674070615.
↑  Devos & Werner, Culture and Cultural Politics Under Reza Shah, pp. 129–136.
↑  Prudence Oliver Harper; Joan Aruz; Françoise Tallon; Metropolitan Museum of Art (1992). The Royal City of Susa: Ancient Near Eastern Treasures in the Louvre. Metropolitan Museum of Art. pp. 16–18. ISBN 9780870996511.
↑  Devos & Werner, Culture and Cultural Politics Under Reza Shah, pp. 129–136.
↑  Sadiq, I (15 דצמ' 1985). "Anjoman-e Āsar-e Melli". Encyclopedia Iranica. Columbia University. נבדק ב-24 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ʿĪ. Ṣadīq, “ANJOMAN-E ĀṮĀR-E MELLĪ,” Encyclopædia Iranica, II/1, p. 83, available online at http://www.iranicaonline.org/articles/anjoman-e-aar-e-melli-aam-the-national-monuments-council-of-iran-established-in-1301-s
1 2  Ṣadīq, “ANJOMAN-E ĀṮĀR-E MELLĪ,” Encyclopædia Iranica, II/1, p. 83
↑  Kathryn Babayan (2002). Mystics, Monarchs, and Messiahs: Cultural Landscapes of Early Modern Iran. Harvard CMES. pp. 490–493. ISBN 9780932885289.
↑  Jacques Duchesne-Guillemin (1978). Acta Iranica. Brill. p. 409. ISBN 9004039023.
↑  Trudy Ring; Robert M. Salkin; Sharon La Boda, International Dictionary of Historic Places: Middle East and Africa, Taylor & Francis 1994, pp. 480–3. ISBN 9781884964039.
↑  Paul Smith, 'Attar: Selected Poems, New Humanity Books, pp. 10–13. ISBN 9780980858396.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603742205171  LCCN: no99023248  VIAF: 144571400   WorldCat (עם VIAF): 144571400
הלמוט הירש

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 בינואר 1916 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  4 ביוני 1937 (בגיל 21) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה הנאצית
 מקום מגורים:  שטוטגרט, פראג 
 השכלה:  אוניברסיטת קארל בפראג  Dillmann-Gymnasium Stuttgart 
 
הלמוט (הלל) הירש (בגרמנית: Helmut Hirsch;‏ 27 בינואר 1916, כ"ב בשבט ה'תרע"ו, שטוטגרט - 4 ביוני 1937, כ"ה בסיון ה'תרצ"ז, ברלין) היה משורר וצייר יהודי גרמני, שהואשם בידי השלטון הנאצי בניסיון לרצוח את היטלר, והוצא להורג בעריפת ראשו.
הניסיון לפגוע במשטר הנאצי

הירש חי בגרמניה ללא אזרחות, בעקבות שלילת אזרחותו האמריקנית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1935, בגיל 19, היגר לפראג בירת צ'כוסלובקיה, ונרשם ללימודים במכון הגרמני לטכנולוגיה שם, לאחר שחוקי נירנברג לא אפשרו לו לימודים בארצו. סמוך להגעתו, הוא הצטרף לכוחות החזית השחורה (אנ'), קבוצת מורדים גרמנים פורשי המפלגה הנאצית מתנגדי היטלר. הירש היה מלא מרץ והנעה לפעול נגד גרמניה הנאצית. ראשי החזית השחורה שכנעו אותו להטמין פצצה או פצצות במשרדים מרכזיים של התנועה הנאצית בגרמניה. בכך הוא היה אמור לעורר את הגאווה היהודית בארצו ובעולם
התוכנית לא ברורה עד תומה, אך ממסמכים והפרסומים עולה, שהיה עליו לשוב מפראג לשטוטגרט עיר הולדתו, בתואנה שאמו שם חולה. בחצי הדרך היה עליו לרדת בנירנברג, לקבל שתי מזוודות נפץ ולהטמין אותן במשרדי המפלגה הנאצית בעיר, ובמשרדי ההוצאה לאור של העיתון דר שטירמר.
ב-20 ביולי 1936 (ראש חודש אב ה'תרצ"ו) יצא לדרך, וסיפר למשפחתו שהוא נוסע לחופשת סקי. הוא חצה את הגבול, כשסוכני הגסטפו עוקבים אחריו, בעקבות הלשנה (כפי שעולה מהעדות במשפטו) ונפגש עם הסוכן המפעיל שלו היינריך גרונוב (המכונה 'דוקטור ביר'). במקום לרדת בנירנברג המשיך לשטוטגרט, לצורך פגישה עם חבר, שלא הגיע לפגישה. הוא ישן באותו הלילה בבית מלון, שם עצרו אותו סוכני הגסטאפו, למחרת בבוקר, ב-21 בדצמבר 1936 (ז' בטבת ה'תרצ"ז). יש הטוענים שהחזית השחורה העדיפה את הפרסום העולמי בעניין, על פיצוץ הבניינים עצמם, והם אלו שהסגירו את הירש.
הירש עונה ונחקר בשטוטגרט, ואחר כך בכלא פלצנזה בברלין. במרץ 1937 הוא נידון בחשאי בפני "בית הדין העממי", ובמשפט זה הודה בעובדות ועמד בתוקף על עמדותיו. בין היתר נשאל אם היה רוצח את היטלר אם היה ניתן הדבר, והוא השיב בחיוב. תשובתו זו גרמה לשמועות בעיתונות בעולם, שהיה מדובר בניסיון התנקשות בהיטלר, על אף שדבר זה לא תוכנן כלל. בית משפט זה גזר את דינו למוות בעוון בגידה, והדבר פורסם בעיתונות וברדיו, ממנה למדו בני משפחתו לראשונה על הקורות את הירש.
בני המשפחה גייסו עורך דין בארצות הברית, שהצליח להשיג להירש את אזרחותו לאחר מאמצים רבים, כולל דחייה של הבקשה הראשונה והמתנה של חודש. עם קבלת האזרחות ב-22 באפריל (י"א באייר), קונסול ארצות הברית פנה לדרגים בכירים בממשל הנאצי, אך ב-4 ביוני 1937 (כ"ה בסיון ה'תרצ"ז) הוא הוצא להורג בעריפת ראש, וגופתו נשרפה.
קורות חייו ומשפחתו

לפני לידתו של הלמוט, אביו, זיגפריד, היגר לארצות הברית במשך 10 שנים, התאזרח והתחתן שם, וחזר לגרמניה, לצורך עבודה, עם כוונה לחזור לארצות הברית. הוריו רשמו את הלמוט, שנולד בגרמניה, כאזרח ארצות הברית בקונסוליה בעירם, אך בהמשך, עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצידה של בריטניה, הדרכון שלו ושל בני משפחתו נשלל, ולא חודש. מכיוון שכך, הם חיו כאזרחים חסרי נתינות בגרמניה.
עוד קודם לכן, סבו של הלמוט, שלמה (סלומון), היגר לארצות הברית, התאזרח שם ב-1877 ונישא. אך שלמה הירש חזר לבוואריה באותה שנה עם משפחתו, ואביו של הלמוט זיגמונד נולד בגרמניה ב-1878 (ה'תרל"ח).
בצעירותו ובנעוריו הלמוט היה מופנם מאוד אך יצירתי, והחל בכתיבת שירה וציור עוד בגיל מוקדם. בגיל 15, ב-1931 הצטרף לתנועת הצופים הגרמנית, היוגנדשאפט - שם הפך חברתי ופעיל פוליטית.
אחותו קתי (כיום שוגרמן) שרדה את המלחמה, היגרה לארצות הברית והקימה מצג לזכרו בספריית ברנדייס, הכולל את איוריו ושיריו, קורות חייו - פרשת מזוודות הנפץ המשפט ומותו, וכן עדויות ועיתונות מהתקופה לגבי הפרשה. תקציר מן המצג הועלה למרשתת.
ראו גם

רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר
הערות שוליים

↑  אתר הלמוט הירש - אתר מקוון המכיל תמצית מן המוצגים במצג ההנצחה לזכרו של הלמוט הירש בספריית ברנדייס (אנגלית)
↑  אתר הלמוט הירש, 'מותו'
↑  אתר הלמוט הירש, 'מותו' (בהמשך)
↑  אתר הלמוט הירש, 'מותו' - עמוד ראשון
↑  אתר הלמוט הירש, 'מותו' - עמוד אחרון
↑  אתר הלמוט הירש, 'הקדמה' וכן 'מותו' - עמוד אחרון
↑  אתר הלמוט הירש, דף הפתיחה
↑  היוגנדשאפט נוסד ב-1929 והוחלף על ידי הנאצים בהיטלר יוגנד בשנת 1934. -- מתוך אתר הלמוט הירש, ילדותו (על פי עדות אחותו)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262750305171  GND: 142431966  ISNI: 0000 0000 8452 4215  LCCN: no2004002907  SNAC: w60g6krt  VIAF: 53851865   WorldCat (עם VIAF): 53851865
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית

| --- | --- |
 מדינה:  בולגריה
 מייסד:  Aleksandar Lilov 
 מנהיגים:  קרונליה נינובה
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־34 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  סופיה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי   מפלגת הסוציאליסטים האירופאים
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 האספה הלאומית הבולגרית:  80 / 240
 הפרלמנט האירופי:  4 / 75117 מושבים מוקצים לבולגריה
 http://www.bsp.bg
 
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית (בבולגרית - Българска социалистическа партия, בראשי תיבות : БСП) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בבולגריה, וממשיכתה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית שהייתה מפלגת השלטון בבולגריה בין 1946 ל-1990. המפלגה היא בין הגדולות והחשובות בבולגריה, ובתקופה שלאחר נפילת הקומוניזם הרכיבה את הממשלה מספר פעמים. נשיא בולגריה הרביעי גאורגי פרבאנוב, הוא אחד ממנהיגי המפלגה בעבר. כיום מנהיג את המפלגה סרגיי סטאנישב. המפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג של הסוציאליסטים באיחוד האירופי מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
היסטוריה

המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית נוסדה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה ב-1989 כאשר המפלגה הקומוניסטית החליטה לנטוש את דרך המרקסיזם-לניניזם. באפריל 1990 קיבלה המפלגה את שמה החדש, וביוני 1990 זכתה בבחירות החופשיות הראשונות שהתקיימו במדינה מאז שנת 1931, והרכיבה את הממשלה בהנהגתו של אנדריי לוקאנוב. כהונתו של לוקאנוב לוותה בקשיים כלכליים, שהביאו לתסיסה אזרחית, ולנפילת הממשלה בדצמבר של אותה שנה. המפלגה שהתה באופוזיציה במשך כחמש שנים, ובשנת 1995 שבה וזכתה בבחירות בהנהגת ז'אן וידנוב. בסוף שנת 1996 נפלה ממשלת וידנוב, בשל כישלון כלכלי שהביא להיפר-אינפלציה, ולאחר שהפגנות ענק בערים ושביתה כללית דרשו את התפטרות הממשלה.
בשנת 2005 זכתה המפלגה בבחירות (עם 31% תמיכה מהציבור), והקימה קואליציה עם מפלגת המרכז התנועה הלאומית סמיון השני. בראשות הממשלה שימש ראש המפלגה סרגיי סטאנישב. בבחירות של שנת 2009 איבדה המפלגה את רוב כוחה (18% בלבד, לעומת 37% בבחירות הקודמות), ונותרה באופוזיציה. נכון לאותה השנה, 50 אלף איש חברים במפלגה, לעומת חצי מיליון חברי מפלגות בכל המדינה.
בבחירות שנערכו בשנת 2013, המפלגה קיבלה 26.6% מהקולות, והייתה המפלגה השנייה בגודלה.
הטלאי הצהוב

אשה יהודייה ובתה ברחוב בברלין, 1941
יהודים בגטו לודז', 1940, נושאים טלאי צהוב על בגדיהם
הטלאי הצהוב הוא צורת מגן דוד מבד צהוב, ידוע בעיקר כסימן מזהה ואות קלון. במרכז המגן דוד הייתה מודפסת המילה יהודי, בהתאם לארץ שבה אולצו היהודים לענוד את הטלאי, למשל בארצות דוברות גרמנית הודפסה המילה Jude בהולנד הודפסה המילה Jood וכדומה. היו ארצות שבהן היהודים אולצו לענוד סיכות עם אות מקומית שסימנה את המילה יהודי. בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית בתקופת השואה חייבו השלטונות את היהודים לשאת אותו על בגדיהם, בחלק ממדינות אירופה ענדו היהודים "סרט לבן" על הזרוע עם מגן דוד בצבע כחול או שחור. הטלאי הצהוב או כל אות זיהוי אחר הונהג כסימן מזהה ליהודים על ידי שלטונות האסלאם והנצרות בימי הביניים, כחלק מחקיקה אנטי-יהודית והשפלה אנטישמית.
היסטוריה

הרעיון לסימון יהודים בצבע נבדל על בגדיהם מופיע כבר בקובץ חוקים אסלאמי המכונה "חוזה עומר", המיוחס לאחד הח'ליפים המוסלמים הקדומים, עומר בן אל-ח'טאב (המאה ה-7) או עומר בן עבד אל-עזיז (המאה ה-8).
עומר השני (ח'ליפה בשנים 717–720) ציווה על היהודים לענוד סימן מזהה ליהדותם (שנקרא giyār).
אל-מתוכל הראשון (ח'ליפה בשנים 847–861) תמך בפקודה המקורית והרחיב אותה.
המושל הסרצני של סיציליה בשנת 887/8 הורה ליהודים לענוד טלאי בצורת חמור על בגדיהם, ללבוש חגורה בצבע צהוב ולחבוש כובע מיוחד.
במשך הדורות היו צורות רבות של סימון היהודים על ידי לבוש מיוחד, כגון כובע היהודים, או נשיאת סמל על בגדיהם. בדומה לטלאי הצהוב כאות קלון בתקופת השואה, בחלק ממדינות אירופה ענדו היהודים "סרט לבן" על הזרוע עם מגן דוד בצבע כחול או שחור.
הצבע הכתום/חרדל בטלאי בגרמניה הנאצית הגיע במקורו מאיראן של ימי הביניים בשם אותו עיקרון תפיסתי: בשתי הארצות אוכלוסיית הרוב היא הגזע הארי שצבע עורו הוא לבן. ולכן ליהודים הנחותים ייחסו את הצבע הכתום/חרדל לאמור שהם לא שייכים לגזע.
במאה ה-13 הנהיגה האינקוויזיציה של האפיפיור גרגוריוס התשיעי חובת לבישת צלב צהוב על בגדיהם החיצוניים של הקתרים בדרום צרפת. באותה התקופה חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת ושליטים של מספר ממלכות נוצריות נוספות באירופה, וטלאי צהוב בצורת לוחות הברית על לבושם על ידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה. באמצע המאה ה-16, לאחר גירוש יהודי העיר וירצבורג, על ידי הקיסר פרדיננד הראשון, הותרה כניסתם של יהודים לעיר, לצורכי מסחר בלבד, והם חויבו לשלם "מכס גוף" ולשאת על בגדיהם טלאי צהוב בצורת עיגול לצורכי זיהוי.
במאה ה-16 האימפריה הספווית ששלטה באזור איראן חוקקה חוקים מפלים נגד היהודים בהם חיוב לבישת בטלאי צהוב[דרוש מקור].
הפילוסוף הגרמני יעקב פרידריך פריז, אחד ההוגים הליברלים הבולטים של זמנו, פרסם במחצית הראשונה של המאה ה-19, בכתב העת של אוניברסיטת היידלברג, חיבור בשם "על הסכנה הנשקפת לרווחתו ולאופיו של העם הגרמני מצד היהודים", בו הציע בין היתר לחייב את היהודים לענוד על בגדיהם אות מיוחד, שיבחין אותם מהאוכלוסייה הכללית.
היסטוריה > במאה ה-20

ברומן "אלטנוילנד" מאת תאודור הרצל, שפורסם בשנת 1902, במהלך שיחה על מצב היהודים אומרת אחת הדמויות: "רואה אני שיהיה על כולנו לחזור ולענוד את הטלאי הכתום".
מאידך, חברי "מסדר הכבוד היהודי" סומלו - בחזונו של הרצל - בסרט צהוב, שאמור היה להזכיר את "הזמנים הקשים ביותר בתולדות עמנו...". את הסרט הצהוב ש"אבותינו האומללים והנאמנים נאלצו לענוד כאות קלון, הפכנו לאות כבוד".
הטלאי הצהוב הפך לאחד מסמליה העגומים של השואה. ההצעה לשים אות היכר ביהודים הועלתה לראשונה על ידי ריינהרד היידריך בדיון שהתקיים בעקבות פרעות ליל הבדולח, בנובמבר 1938.
היהודים חויבו לענוד אותו בראשונה ב-1939 בפולין, לאחר כיבושה על ידי הנאצים, על פי התקנות - על הבגד העליון. הוא עוצב בצורת מגן דוד, עליו נכתבה המילה "יהודי" בשפה המקומית: בגרמנית:‏ Jude‏, בצרפתית:‏ Juif‏, בהולנדית:‏ Jood‏. הכתב היה בדרך כלל בגופן שנראה כלקוח מספרים עתיקים. הטלאי היה אות קלון שמטרתו הייתה לסמן את היהודים, להבדילם מן האוכלוסייה המקומית ולהשפילם. בתקנות נקבע שהטלאי הצהוב יהיה לפחות בגודל עשרה סנטימטרים או בגודל אגרוף. בתחילה השתנו התקנות ממקום למקום, ובמקומות אחדים חויבו היהודים לענוד על הזרוע סרט לבן ועליו מגן דוד. יהודים שלא ענדו את הטלאי או הסימן היו צפויים לעונשי קנס, מאסר והוצאה להורג ללא משפט באמצעות ירי מיידי.
בספטמבר 1941 הונהגה חובת הטלאי הצהוב על יהודי גרמניה.
גרמניה הנאצית ניסתה להשליט את חובת ענידת הטלאי הצהוב בארצות שכבשה, אך נתקלה בחלק מהן (צרפת, דנמרק ובולגריה) בהתנגדות מסוגים שונים. במקרה שהייתה התנגדות חזקה מדי כמו בצרפת ובדנמרק - לא כפו נציגי השלטון המקומי של גרמניה הנאצית בחוזקה את הטלאי הצהוב (ובדנמרק לא הונהגה חובה זו כלל).
הסופר יחיאל די-נור תיאר את הפעם הראשונה שיצא מן הבית לרחובות הגטו כשטלאי צהוב תפור למעילו: "נדמה היה לי שמכל הבתים, מכל החלונות, מכל הצדדים, אפילו אבני הרחוב, מורים עלי באצבע ואומרים: 'הריהו מסומן!'".
בספרו "בית הבובות" תיאר די-נור את תהליך ההסתגלות של היהודים לענידת הטלאי:
הנערה אווה היימן תיארה ביומנה ב-5 באפריל 1944 את היום בו נאלצה לענוד את הטלאי: "היום באה מארישקה [העוזרת של המשפחה] לקחתני מאצל האננים ותפרה כוכב-טלאי על מעיל האביב השחום שלי, במהודק היטב, בדיוק מעל לבי... בדרכי אל סבתא לואיזה, נפגשתי עם המכוכבים. אנשים אלה הלכו ברחוב נוגים כל-כך, בראש מורכן".
כחלק מהסכם השילומים ופיצויים ששולמו ליהודים נפגעי הנאצים, החלו הגרמנים בשלב מסוים לשלם פיצוי על שחייבו יהודים לשאת בגטאות טלאי זיהוי על בגדיהם. במסמכים הגרמניים הוא כונה "הכוכב היהודי" או "כוכב היהודים".
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הורה משטר הטליבאן באפגניסטן על חובת נשיאת טלאי צהוב להינדים.
ייצוגיו בתרבות הישראלית

הטלאי הצהוב הפך לאחד מסמליה המובהקים והעגומים של השואה, לצד תאי הגזים, המשרפות ומחנות ההשמדה, והוא מיוצג גם בהקשרים אחרים בתרבות הישראלית:
המחזה 'מבדולח לעשן' שעלה בתיאטרון הקאמרי ומתאר את קורותיה של הישיבה שהתקיימה ב-1938 לאחר ליל הבדולח, חושף כיצד קורם הרעיון עור וגידים והופך להיות חלק בלתי נפרד מהתקנות הגרמניות שיושתו אחר-כך על כל היהודים בארצות הכבושות תחת הרייך.
אנדרטת "הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה" של האמן גרשון קניספל (הממוקמת בחיפה) מעוצבת בצורת טלאי צהוב תלת-ממדי.
צבע החולצה של שחקני קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב נקבע לצהוב בעקבות רעיון של השחקן יוסף מרימוביץ' כאות הזדהות עם יהדות אירופה.
לעיטור הגבורה של צה"ל נבחר הצבע הצהוב בשל הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים במזרח אירופה במהלך השואה. בראש הוועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל עמד האלוף אפרים בן ארצי, אשר נימק את בחירת הצבע לעיטור באומרו כי: "בחירת הרקע הצהוב לעיטור הגבוה ביותר בא כמשקל שכנגד לניסיון להטיל קלון בצבע זה על יהודים מאז המאה השביעית והרצל חוזה המדינה כתב כי אות הגבורה היהודי צריך לשאת את הצבע הצהוב".
בגדי להקת הליווי של עופרה חזה, כאשר יצגה את ישראל בשנת 1983 באירויזיון שהתקיים במינכן גרמניה עם השיר "חי", נבחרו להיות בצבע צהוב, כהתרסה על הטלאי הצהוב.
שימוש בטלאי הצהוב בשיח הפוליטי בישראל

בעבר היו גורמים פוליטיים שונים בישראל שעשו שימוש בסמל הטלאי הצהוב על מנת לזעזע את דעת הקהל בארץ ובכך להעביר את מסריהם הפוליטיים:
בהפגנה נגד הסכם השילומים שנערכה ב-7 בינואר 1952 בכיכר ציון בירושלים, רבים מהנאספים נשאו תגים דמויי הטלאי הצהוב, כאשר מתחת למלה JUDE, הודפסו המילים "זכור את אשר עשה לך עמלק".
במהלך מאבקם נגד פינוי ימית, ענדו תושבי העיירה לבגדיהם טלאים צהובים דוגמת הטלאי של הגטו.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, וכן במהלך הפינוי עצמו, ענדו חלק ממתנגדי ההתנתקות טלאי כתום בצורת מגן דוד, כדי להשוות את פינוי היהודים מרצועת עזה לגירוש יהודים במהלך השואה, ובכך לזעזע את דעת הקהל בארץ. צבע הטלאי היה כתום, כיוון שצבע זה סימל את המאבק נגד הפינוי. בגלל הביקורת הציבורית הרבה הן מהימין והן מהשמאל ביקשה מועצת יש"ע לעצור את יוזמת הטלאי הכתום.
ב-31 בדצמבר 2011 הפגינו חרדים בכיכר השבת בירושלים, כשחלקם עונדים טלאי צהוב ולובשים מדי אסירים במחנות ריכוז, להעברת המסר: "החילונים מתנהגים אלינו כמו נאצים".
סוגי טלאים

הטלאי העגול בצו של הקיסר פרדיננד, 1551
טלאי צהוב במרחב הדובר גרמנית
טלאי צהוב במרחב הדובר צרפתית
ראו גם

אות קלון
כובע היהודים
הטלאי העגול (ימי הביניים)
סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים
לקריאה נוספת

יעקב גלר, הטלאי הצהוב ברומניה, ילקוט מורשת, ס"ב, תשנ"ז-1997, עמ' 53 - 65.
הערות שוליים

↑  Daniel M. Swetschimski, Julie-Marthe Cohen & Stephen Hartog, Irene faber, Mirjam Alexander, The Objects in History, Orphan Objects, Amsterdam: Joods Historisch Museum, 1997, עמ' 192-194, ISBN 9040099537. (באנגלית)
↑  טלאי צהוב - לבוש ובידול חברתי בהיסטוריה היהודית | הספרנים, באתר הספרנים, ‏4 ביוני 2019
↑  Jewish Badge, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
↑  נאום נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה באתר הרשות השופטת
↑  שלמה אבינרי, הרצל, עמ' 39–40.
↑  תיאודור הרצל, אלטנוילנד, ספר ראשון, פרק ב'.
↑  אלטונילנד, בבל, 2007, עמ' 200-201
↑  גזירת הטלאי הצהוב בגרמניה נכנסה לתקפה, הצופה, 24 בספטמבר 1941
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הקדמה: הטריפ של ק. צטניק, עמ' 7–8.
↑  ק. צטניק, בית הבובות, 10, ד, עמ' 131.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ד, 2, עמ' 229.
↑  זאב ברקן, אלבום הטלאי הצהוב, באתר nuritha.co.il, ‏ 9 במאי 2009.
↑  איי.פי, אפגניסטן: מאמיני ההינדו ייאלצו לענוד סמל מזהה, באתר ynet, 23 במאי 2001.
↑  שלי פריד, הרקע הצהוב של עיטורי הגבורה: המפגש בין שואה יהודית לגבורה ישראלית, זמנים גיליון 70, עמ' 35–47, 2000, כפי שהובא ב"אתר הגבורה".
↑  דניאל דונקלמן, לזכור ולא לשכוח - על בימת האירוויזיון, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 באפריל 2018
↑  תום שגב, המיליון השביעי, ד, 2, עמ' 198.
↑  תום שגב, המיליון השביעי, ז, 2, עמ' 373.
↑  טלי יצחקי, ניצולי שואה: איך הם מעיזים לענוד טלאי?, באתר ynet, 21 בדצמבר 2004
↑  אפרת וייס ומורן זליקוביץ', אנשי גוש קטיף מסירים את הטלאי הכתום, באתר ynet, 23 בדצמבר 2004
↑  בועז פיילר ויואב מלכה, ירושלים: הפגינו עם טלאי צהוב נגד "הדרת חרדים", באתר ynet, 31 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1037696549 
הפגנה בעד זכויות פליטים בארצות הברית, ניו יורק, 2017
המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר

העתק של המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר (SSEM) במוזיאון המדע והתעשייה במנצ'סטר
המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר (באנגלית: The Manchester Small-Scale Experimental Machine) או בשמה המקוצר SSEM, המכונה "בייבי" (Baby), הייתה המחשב הראשון מסוג Stored-Program. היא נבנתה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר על ידי פרדריק ס. ויליאמס, טום קילבורן וג'ף טוטיל, והופעלה לראשונה ב-21 ביוני 1948.
המכונה לא נועדה להיות מחשב פעיל אלא נבנתה כמצע ניסוי למכשיר שפופרת ויליאמס (אנ'), צורה מוקדמת של אחסון זיכרון המחשב. המכונה נחשבה קטנה ופשוטה בהשוואה לשאר המכונות שנבנו באותו זמן, אף על פי שהכילה את כל האלמנטים ההכרחיים למחשב אלקטרוני מודרני. מיד לאחר שהודגמו יכולות הביצוע של המכונה, פרויקט חדש החל באוניברסיטה במטרה לפתח אותה למחשב שימושי, "מנצ'סטר סימן 1". מנצ'סטר סימן 1 הפך במהירות לאב טיפוס של "פרנטי סימן 1", המחשב הרב-תכליתי המסחרי הראשון.
ל-SSEM היה אורך מילה של 32 ביט וזיכרון של 32 מילים. כיוון שהיא נועדה להיות מחשב ה-Stored Program הפשוט ביותר, הפעולה החשבונית היחידה שהיא ידעה לבצע הייתה חיסור.
ה'תרנ"א

ה'תרנ"א (5,651) ובקיצור תרנ"א – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-15 בספטמבר 1890, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 2 באוקטובר 1891.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 15 שעות ו-1037 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בחה. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה שנייה לשמיטה, ושנת 8 במחזור העיבור ה-298. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 23 (סימנה כגיגא) במחזור השמש ה-202.
שנה זו היא שנת 1,822 לחורבן הבית, ושנת 2,202 לשטרות.
אירועים

ט"ו בשבט- נוסדה המושבה חדרה
ז' בניסן - עלילת דם פורצת בקורפו ביון, עקב מציאת גופתה של ילדה יהודייה, הנוצרים חשבו שזו ילדה נוצרית ועשו מצור על השכונה היהודית שבסיומו הכו יהודים וגרמו לנטישת 1,500 יהודים את קורפו.