stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הפורטוגזית
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > תת-היבשת ההודית

בעשור לאחר שקברל הקים את תחנות הסחר הראשונות בקוצ'ין ובקוז'יקוד (1501) חיזקו הפורטוגזים את אחיזתם בתת-היבשת ההודית. ב-2 בפברואר 1509 ניצחו הפורטוגזים בקרב ימי בדיו (Diu) שלחופי הודו, כנגד הכוחות המשולבים של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, הסולטאן של גוג'ראט, הסולטאן הממלוכי של קהיר, הראג'ה סמוטירי קוזיקוד, רפובליקת ונציה, ורפובליקת רגוסאן (דוברובניק). ב-1510 כבש האדמירל אפונסו דה אלבוקרקי את גואה, וקבע שם את מושבו כמשנה למלך פורטוגל בהודו ובשאר נכסי הכתר באסיה. ב-1535 השתלט מרטים אפונסו דה סוזה גם על דיו. מצור עות'מאני על המצודה בדיו שלוש שנים אחר-כך (1538) הסתיים בכישלון, ובכך באו לקיצן שאיפות האימפריה העות'מאנית להשפעה או שליטה כלשהם בתת-היבשת ההודית, וההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי התחזקה.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > האינקוויזיציה והנצרות הקתולית במזרח

מיסיונרים ישועיים, כגון הספרדי פרנסיסקו חאווייר (Francisco Xavier), הזדנבו אחר הפורטוגזים במטרה להפיץ את הנצרות הרומית-קתולית באסיה, מאמץ שצלח באופן חלקי.
ניסיונות הפורטוגזים לכפות את הנצרות הקתולית גם במזרח, התבטאו, בין היתר, בכך שנוסדה בהודו ב-1560 שלוחה של האינקוויזיציה הפורטוגזית, היא האינקוויזיציה של גואה, אשר פעלה נגד הינדים, מוסלמים ונוצרים חדשים ונגד יהודים הודים, אם אותרו כאלה.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > ממזרח להודו

ב-1511 כבש דה אלבוקרקי גם את מלאקה, שבמלזיה דהיום, ובאותה שנה שיגר את דוארטה פרננדש (אנ') כשליח לסיאם, שהיה האירופי הראשון שקשר עימה יחסים דיפלומטיים. אלבוקרקי שיגר בנוסף שני חילות משלוח לאיי מלוקו, ב-1512 וב-1514, ואלה הקימו שם את הדומיניון הפורטוגזי בארכיפלג המלאי. ב-1517, ביקר בקנטון פרנאו פירש דה אנדראדה (אנ') ופתח בקשרי מסחר עם סין, בה הורשו הפורטוגזים ב-1557 ליטול את החזקה על מקאו. ליפן נסחפו ב-1542 שלושה סוחרים פורטוגזים, ובמהרה נהרו אליה סוחרים ומיסיונרים במספרים גדולים.
פורטוגל הקימה נמלים לתמיכה במסחר במזרח הרחוק, בהם גואה, קוצ'ין, מלאקה, איי מלוקו, מקאו ונגסאקי. בהגנה על מסחרה מפני מתחרים, הן אירופים הן אסיאתים, השתלטה פורטוגל לא רק על המסחר בין אסיה לאירופה, אלא אף על חלק לא מבוטל מהמסחר הפנים אסיאתי, בין אזורים שונים באסיה ואוקיאניה, הודו, אינדונזיה, סין ויפן.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > הים הערבי והמפרץ הפרסי

בזירת ים סוף, הנקודה הצפונית ביותר אליה הרחיקו הפורטוגזים הייתה העיר מאסאווה, עד שבשנת 1541, צי בפיקודו של אסטבאו דה גאמה חדר לים סוף והרחיק עד העיר סואץ. במפרץ הפרסי, נכבשה ב-1515 הורמוז (אנ') בידי אפונסו דה אלבוקרקי, והוא קשר עם פרס יחסים דיפלומטיים.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > ציי האוצר של הודו. הגנה מפני שוד ימי

עם גילוי נתיב כף התקווה הטובה למזרח, אימצו הפורטוגזים לעצמם מנהג לצרף מהאיים האזוריים ליווי חמוש לליסבון עבור הארמדות שבאו מהודו, ציי האוצר של הודו (ה"carreira da india"). מנהג זה התברר כחיוני במיוחד, בגלל פעילותם הערה של שודדי ים שארבו לספינות אוצר שאך הגיעו לאזור מהמזרח, מאפריקה ומאמריקה. במשך שנים שימשו האיים האזוריים כשער הכניסה לאירופה עבור הארמדות הפורטוגזיות השנתיות שחזרו עמוסות בסחורות מהמזרח הרחוק, ובהמשך גם עבור ההולנדים, האנגלים והצרפתים, ועל כן חשיבותם האסטרטגית.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > תגלית אפשרית של אוסטרליה

ישנם היסטוריונים הטוענים כי מלחים פורטוגזים הם האירופים הראשונים שגילו את יבשת אוסטרליה, ואלה הפליגו מבסיסי המוצא שלהם המפוזרים במזרח אסיה. טיעוניהם מבוססים על מפות פורטוגזיות מאותה התקופה, אך נתונים במחלוקת.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > ראשית הקולוניזציה בברזיל

משלחת סיור ומחקר בפיקודו של גונסלו קואליו (Gonçalo Coelho) איתרה וביערה ב-1503 מושבות צרפתיות פירטיות בברזיל. ז'ואאו השלישי החל ב-1530 בתנופת קולוניזציה מאורגנת של ברזיל, תוך אכלוס המתיישבים בשיטה של חלוקת האזורים לקפיטניות (חלוקה אדמיניסטרטיבית של אזורי יישוב, שהונהגה באימפריה הקולוניאלית של הפורטוגזים). בקפיטניות הפורטוגזיות הועברה השליטה בהורשה בין דורית והדגש היה בעיקר על תקיעת יתד ופיתוח אזורי, להבדיל מהנהוג בקפיטניות הספרדיות, בהן שימשה החלוקה לקפיטניות לניהול מלחמה באזורי ספר.
15 קפיטניות הוקמו בברזיל. על השליטה בכל אחת מהן הופקד אציל אשר הביע נכונות והפגין יכולת לנהל, ליישב ולחקור את האזורים הנתונים למרותה. לפני גילוי ברזיל בשנת 1500, הונהגה שיטת החלוקה לקפיטניות במושבות הפורטוגזיות באיי מדיירה והאיים האזוריים ולאורך חופי אפריקה, הן באיים והן ביבשת. עם זאת, הקפיטניות החשובות ביותר הוקמו בארץ הצלב הקדוש (כינויה במאה ה-16 של ברזיל המודרנית בפי הפורטוגזים. בפורטוגזית – Terra de Santa Cruz). הממונה על קפיטניה כונה בתואר capitão-mor או capitão-donatário, והשליטה על נחלתו הועברה לצאצאיו בהורשה בין דורית. החלוקה לקפיטניות התבצעה ב"שיטת הסרגל" – חלוקת האזורים לרצועות, התחומות בין קווים המקבילים לקו המשווה, ושנמתחו מהחוף אל קו החלוקה הקבוע בחוזה טורדסיאס.
באותה שנה בה הוחל משטר הקפיטניות בברזיל, שוגרה משלחת בראשות מרטים אפונסו דה סוֹאוּזָה, תחת פקודה לסייר בכל החוף הברזילאי, לגרש את מסיגי הגבול והפיראטים הצרפתיים, ולהקים את העיירות הקולוניאליות הראשונות: סאו ויסנטה (יישוב הקבע הפורטוגזי הראשון ביבשת אמריקה), בחוף, וסאו פאולו, הצמודה אליה, בפנים היבשת. מתוך 15 הקפיטניות המקוריות, שגשגו רק שתיים – פרנמבוקו וסאו ויסנטה. בהמשך, כשכבר היה ברור שהיישובים שהוקמו הם יישובים של קבע, נוסדה תעשיית קני הסוכר, והביאה לביקוש גובר לעבדים, תחילה מקרב הילידים, ובהמשך מקרב אפריקאים שהובאו על ידי ספינות פורטוגזיות. עקב כישלון שיטת הקפיטניות, שהוכחה כלא יעילה כפי שיושמה בברזיל, נשלח לברזיל ב-1549 טומה דה סואוזה (Tomé de Sousa), שמונה כמושל הכללי הראשון של כלל המושבות ביבשת. הוא בנה את בירתה הראשונה של ברזיל, סלבדור, במפרץ כל הקדושים (בפורטוגזית - Baía de Todos os Santos). המיסיונרים הישועים הראשונים הגיעו באותה השנה.
בין השנים 1565 ו-1567 הצליח מם דה סאה (Mem de Sá), המושל הכללי השלישי של ברזיל, להשמיד מושבה צרפתית בשם "צרפת האנטארקטית", ששרדה כעשר שנים במפרץ גואנברה (Baía de Guanabara). הוא ואחיינו, אסטסיו דה סאה, הקימו על חורבותיה במרץ 1565 את העיר ריו דה ז'ניירו.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > קרב אל-קסר אל-כביר

ב-1578 יצאו הפורטוגזים למסע צלב במרוקו, והובסו על ידי המוסלמים בקרב אל-קסר אל-כביר. המלך סבשטיאו הוצא ככל הנראה להורג או נהרג בקרב. קרב זה בלם את המשך ההתפשטות הגלובלית של הפורטוגזים.
ב-1580 עבר הכתר הפורטוגזי לידיו של מלך ספרד, פליפה השני, בנה של בתו הבכורה של מנואל הראשון.
איחוד כתרי ספרד ופורטוגל (1580–1640) > האיחוד האיברי תחת פליפה ה-2

בין השנים 1580 ל-1640 הפכה פורטוגל לשותפתה הזוטרה של ספרד, כשאוחדו מכורח הנסיבות כתרי שתי הממלכות.
הכתר הפורטוגזי עבר לחזקתם של המלכים ההבסבורגים של ספרד, וכך אירופה והעולם היו עדים לעלייתה של האימפריה הקולוניאלית הגדולה ביותר שנודעה עד אז. לראשונה כל חצי האי האיברי היה מאוחד תחת שלטונו של מלך נוצרי-קתולי אחד, פליפה השני (עבור פורטוגל – פליפה הראשון).
ב-1583 שיגר המלך צי משולב, ספרדי-פורטוגזי, לכיוון האיים האזוריים, במטרה לסלק משם את הסוחרים הצרפתים. אלה שנשבו מקרב הצרפתים נתלו מיד על סיפון אניותיו של המלך פליפה. כך התעצמה השפעת "האגדה השחורה", על פיה ייחסו הפרוטסטנטים לכלל הספרדים, במידה מסוימת של הגזמה, אכזריות ושלל תכונות ומידות מוסריות שליליות, והסתמכו על אופן השלטת מוראות האינקוויזיציה על ידי הספרדים והתנהלותם בעולם החדש.
תושבי האיים האזוריים היו האחרונים בפורטוגל להשלים עם המלכת מלך ספרדי על פורטוגל.
איחוד כתרי ספרד ופורטוגל (1580–1640) > שחקנים חדשים בזירה: הולנד, אנגליה וצרפת

אף על פי שענייני שתי האימפריות המשיכו להתנהל בנפרד, כפי שהיה לפני האיחוד, המושבות הפורטוגזיות החלו לספוג מתקפות מסיביות, בכל הזירות, מצד שלוש המעצמות האירופיות העוינות את ספרד - אנגליה, צרפת והולנד (הולנד הייתה בעיצומה של מלחמת עצמאות כנגד אדוניה מספרד ההבסבורגית). שלוש מעצמות אלו קראו תיגר על ההגמוניה הפורטוגזית על נתיבי הסחר הימי לארצות המזרח הרחוק, וככלל זעמו על כל הצלחותיהן, המגובות על ידי האפיפיור, של ספרד ופורטוגל, מעבר לים.
הקולוניזציה הפורטוגזית בפרס לא נחלה הצלחות. נמל גמרו ועוד מספר מקומות נכבשו בידי הפורטוגזים ב-1615, אך מאוחר יותר, ב-1622, נלחם בהם עבאס שאה הראשון מפרס, תוך הסתייעותו בצי הבריטי ובחברת הודו המזרחית הבריטית. אז גם שונה שמה של העיר גמרו לבנדר עבאס (בנדר פירושו נמל בפרסית).
באמריקות ההתפשטות הפורטוגזית חרגה אל מעבר לצד המערבי של קו האורך, שנקבע בחוזה טורדסיאס. הדבר התאפשר בגלל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל ובגלל אי יכולתם של הספרדים לקיים נוכחות בת-קיימא מעבר להרי האנדים במרכז יבשת דרום אמריקה, ובכלל זה באגן האמזונס. ב-1615 שיגרה פורטוגל כוח צבאי שהביס מתיישבים צרפתים וגירשם ממושבה בשם "צרפת המשוונית" (בצרפתית: France Équinoxiale), זאת תוך פחות מ-4 שנים לאחר פלישתם לאדמת ברזיל. ב-30 באפריל 1625 שיגרה ספרד ארמדה חזקה בפיקודו של דון פדריקה דה טולדו, אשר נטלה בחזרה מההולנדים את השליטה על העיר סלבדור, בירת ברזיל הפורטוגזית, כשנה לאחר ההשתלטות ההולנדית. הארמדה כללה 22 ספינות פורטוגזיות, 34 ספינות ספרדיות ו-12,500 לוחמים, רבע מתוכם פורטוגזים והשאר ספרדים.
בשנת 1627 קרסה כלכלת קסטיליה. ההולנדים ניצלו את הפסקת האש בת 12 השנים עם ספרד, ושמו את פיתוח הצי בראש סדר העדיפויות שלהם. עם חידוש הלוחמה החריבו ההולנדים את הסחר הימי הספרדי, למורת רוחה של ספרד, אשר הייתה תלויה לחלוטין בסחר המתנהל בימים, לאחר קריסתה הכלכלית. על אף שספרד נחלה מספר ניצחונות, משאבי האימפריה היו עתה פרוסים לחלוטין באירופה וגם גויסו להגנה על ספינותיה, שניידו סחורות וזהב חיוניים בינה לבין המושבות, מפני הצי ההולנדי שהשתפר במידה רבה מאוד במהלך שנות הפסקת האש. אויבי ספרד, כגון הולנד ואנגליה, חמדו את עושרה של ספרד מעבר לים, ובמקרים רבים העדיפו לתקוף את המטרות הפורטוגזיות, שמיגונן היה פחות מוקפד מהמטרות הספרדיות. מלחמת התשה זו הגיעה עד לכדי מצב, בו הספרדים התקשו להתמודד עם איומים ימיים. וכך, פרצה המלחמה ההולנדית-פורטוגזית, מלחמת המשאבים הבין-יבשתית הראשונה בהיסטוריה.
בין שנת 1638 לשנת 1640 נטלו ההולנדים את השליטה על חלק מצפון-מזרח ברזיל, וקבעו את בירתם האזורית ברסיפה. הפורטוגזים השיגו ניצחון משמעותי בקרב השני בגוואראראפס (guararapes) בשנת 1649. ב-1654, נכנעו ההולנדים, ומסרו בחזרה לפורטוגזים את השליטה על כל אדמת ברזיל. המושבות ההולנדיות בברזיל נמחו מעל פני האדמה. עם זאת, במהלך המאה ה-17, הצליחו ההולנדים להשתלט על ציילון, על כף התקווה הטובה ועל איי הודו המזרחית, וליטול את השליטה על המסחר עם יפן בעיר נגסאקי. האחיזה הטריטוריאלית הפורטוגזית באסיה הצטמצמה מעתה למושבות במקאו, במזרח טימור ובהודו הפורטוגזית.
עושרה של ברזיל (1640–1822) > השבת העצמאות והכתר לפורטוגל ושיקום האימפריה

אובדן המושבות נמנה עם הסיבות ששמו קץ לאיחוד עם ספרד. בשנת 1640 הוכתר ז'ואאו הרביעי כמלך פורטוגל, ופרצה מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי. ב-1668 הכירה ספרד בכך שלא ניתן להשיב את האיחוד האיברי, ובתמורה מסרה פורטוגל לספרד את ההיאחזות במובלעת המרוקאית סאוטה.
ב-1661 הציעו הפורטוגזים לאנגלים את בומביי ואת טנג'יר, כחלק מנדוניה עבור נישואיה של הנסיכה קתרינה מברגנסה עם מלך אנגליה צ'ארלס ה-2. במאה השנים הבאות עתידים היו הבריטים להפוך בהדרגה למעצמה הדומיננטית בהודו, בה בעת שאימפריית המוגול התפוררה אט-אט. כך דחקו הבריטים הצידה כמעט לחלוטין את המעצמות האחרות מלסחור שם. פורטוגל המשיכה להחזיק בגואה ובמספר בסיסים מינוריים בהודו, עד סוף העידן הקולוניאלי.
על אף שבתחילה זנחו הפורטוגזים את פיתוח המושבות בברזיל לטובת פעילותם באסיה, עתידה הייתה ברזיל להפוך לזירה החשובה ביותר עבור שאיפותיה הקולוניאליות של פורטוגל.
ברזיל היוותה עבורם מקור בלתי נדלה למשאבים יקרי ערך, כגון זהב ואבנים יקרות.
בתחילה, התמקדו המתיישבים בפעילות חקלאית, כולל גם יערנות, שהניבה עצים, סוכר, קפה ועוד מגוון גידולים חקלאיים בעלי ערך מוסף גבוה. עד המאה ה-17, הוגבלה רוב הפעילות הקולוניאלית לאזורים בקרבת החוף. אגן האמזונאס נחשב על פי חוזה טורדסיאס לטריטוריה ספרדית ומספר חוקרי ארצות אימתו זאת, ביניהם גם הקונקיסטאדור פרנסיסקו דה אורייאנה. עם זאת, הספרדים לא השכילו לנצל את האזור והסתפקו בנוכחות מצומצמת של מיסיונים, בעיקר בשולי הג'ונגל. בכל אופן, במרוצת המאה ה-17 והמאה ה-18 הגבירו הבנדייראנטס מברזיל בהדרגה את פעילות חקר פנים היבשת. תחילה התמקדו בחיפוש אחר ילידים כדי לשעבדם ובכך לספק מענה לדרישה הגוברת לכח-אדם בשדות. מאוחר יותר, התמקדו בחיפוש אבנים ומתכות יקרות, תוך התפשטות פורטגזית מתמדת מערבה. כל אלה הובילו בסופו של דבר, ב-1750, לחתימה על חוזה מדריד בו הוכרה, דה-פקטו, הנוכחות בשטחים אלה, ולפיו הועברה מספרד לפורטוגל הריבונות על כמחצית משטח אגן האמזונס. בשנת 1693, נמצאו במינאס ז'ראיס מרבצי זהב גדולים, שהפכו את ברזיל הקולוניאלית לספקית הגדולה ביותר של זהב במאה ה-18. התקיימה גם פעילות כריה נרחבת של אבנים יקרות ויהלומים. בו בזמן, גבר מאוד באירופה הביקוש לסוכר וקפה.
אוכלוסייתה של ברזיל גדלה מאוד, הודות להגירה וולונטרית מאירופה וסחר בעבדים שהובאו מאפריקה. כיום ברזיל מדורגת כאומה דוברת הפורטוגזית הגדולה ביותר בתבל, וכבעלת האוכלוסייה הקתולית הגדולה בעולם.
בשונה מספרד, פורטוגל לא פיצלה את הטריטוריה הקולוניאלית שלה באמריקה. הקפיטניות שהוקמו שם היו כפופות לפקידות אדמיניסטרטיבית מרכזית בסלבדור, אשר מסרה דין וחשבון ישירות לכתר בליסבון.
ב-1755 נפגעה ליסבון קשות מרעידת האדמה ומהצונאמי שהלם בעקבותיה. נספו יותר מ-100,000 בני אדם, מתוך אוכלוסייה של 275,000 תושבים. אסון זה שם רסן חד לשאיפות הקולוניאליות של פורטוגל, בשלהי המאה ה-18.
עושרה של ברזיל (1640–1822) > העתקת בירת האימפריה הפורטוגזית לריו דה ז'ניירו והכרזה על עצמאות ברזיל

ב-1789, בהשראת המאורעות שהתרחשו מעט שנים קודם לכן בצפונה של אמריקה, כאשר השיגה ארצות הברית עצמאות מבריטניה, בוצע בברזיל, בקפיטניית מינאס ז'ראיס, ניסיון דומה. ניסיון זה לא עלה יפה, ומנהיג המרד, טיראדנטס (tiradentes, בפורטוגזית מדוברת – "עוקר השיניים"), הוצא להורג בתלייה.
ב-1808 פלש נפוליאון בונפרטה לפורטוגל, ודום ז'ואאו (הגרסה הפורטוגזית של המילה הספרדית "דון" היא "דום"), נסיך העצר, שהחזיק ברסן השלטון במקום אימו, דונה מריה הראשונה, פקד על העתקת חצר המלכות לריו דה זָ'נֶיירו שבברזיל, תוך הסתייעות בליווי חמוש של ספינות הצי הבריטי. ב-1815 שודרגה ברזיל למעמד של ממלכה, שקולה במעמד לפורטוגל. מעתה שמה הרשמי של האימפריה היה: "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארבש" (בפורט' – Reino unido de Portugal, Brasil e Algarves). גם לנציגים ברזילאים הותר להיבחר לבתי הדין החוקתיים הפורטוגזים (Cortes Constitucionais Portuguesas). כעת ז'ואאו הוכתר כמלך, בשם ז'ואאו השישי. זהו תקדים יחיד בהיסטוריה של אומה אירופית שהעתיקה את בירתה לאחת ממושבותיה מעבר לים. ב-1821 חזר חצר המלך לפורטוגל, ובתקופת ביניים זו גברה כמיהתם של הברזילאים לעצמאות. ב-7 בספטמבר 1822, הכריז בנו של דום ז'ואאו השישי, ששימש אז כנסיך העצר, על עצמאותה של ברזיל, באירוע שנודע לימים כזעקת האיפירנגה והוכתר כקיסר ברזיל, תחת השם דום פדרו הראשון. בשונה מגורל המושבות הספרדיות באמריקה, ברזיל השיגה עצמאותה ללא שפיכת דמים.
הכרזתה החד-צדדית של ברזיל על עצמאותה היוותה מכה, שממנה לא התאוששו פורטוגל ומרקם החיים של האימפריה שלה.
אפריקה הפורטוגזית והפרובינציות שמעבר לים (1822–1961)

בשיאה של הפעילות הקולוניאלית האירופית במאה ה-19, איבדה פורטוגל את שטחה בדרום אמריקה ואת רוב בסיסיה באסיה. במהלך תקופה זו התמקד הקולוניאליזם הפורטוגזי בהרחבת האחזויותיו באפריקה, על מנת להתחרות במעצמות האירופיות האחרות שפעלו באפריקה. הטריטוריות הפורטוגזיות באפריקה כללו בסופו של דבר את שטחיהן של כף ורדה, סאו טומה ופרינסיפה, גינאה ביסאו, אנגולה ומוזמביק.
פורטוגל חדרה לעומק היבשת, אל תוך אנגולה ומוזמביק, וחוקרי הארצות הרמנז'ילדו קאפלו ורוברטו איוונש היו בין האירופים הראשונים שחצו את אפריקה בדרך היבשה ממערב למזרח. התוכנית לחיבור בין שתי המושבות, אנגולה ומוזמביק, שכונתה המפה הוורודה, הייתה יעדם המרכזי של קובעי המדיניות הפורטוגזים באזור אפריקה, במחצית השנייה של המאה ה-19. עם זאת, הבריטים לא קיבלו את הרעיון בסבר פנים יפות, כי גם להם היו שאיפות משל עצמם לטריטוריה בריטית רציפה, בשטח שבין קהיר לקייפטאון. בשנת 1890 הציבו הבריטים אולטימטום באותו עניין. מלך פורטוגל, קרלוש ה-1, ויתר לבסוף על יישום תוכנית המפה הוורודה ופעל לפי דרישות הבריטים. הרפובליקנים בפורטוגל ניצלו את תגובת המלך לאולטימטום הבריטי, לניגוח המלך ובית המלוכה. בשנת 1908 נרצחו בליסבון המלך קרלוש ה-1 והנסיך לואיש פיליפה, דוכס ברגנסה. אחיו של לואיש פיליפה, מנואל, הוכתר כמלך פורטוגל, בשם מנואל ה-2. שנתיים מאוחר יותר הפכה פורטוגל לרפובליקה, ומנואל יצא לגלות בבריטניה.
במלחמת העולם הראשונה איימו חילות גרמניים על מוזמביק, ופורטוגל נכנסה למלחמה כדי להגן על מושבותיה. סלאזאר, שנטל את השלטון על פורטוגל ב-1933, החשיב את מושבות פורטוגל כפרובינציות פורטוגזיות מעבר לים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תנועות דה-קולוניזציה החלו לצבור תנופה. בשונה ממעצמות קולוניאליות אירופיות אחרות, ניסה סלאזאר לעמוד בפני גאות האנטי-קולוניאליזם ולשמר את שלמות האימפריה. כתוצאה מכך, הייתה פורטוגל לאומה הקולוניאלית האחרונה שהחזיקה במושבותיה העיקריות. המלחמה הקרה הביאה עימה גם חוסר איזון בחברותיהן של האוכלוסיות הכפופות לשלטון פורטוגל מעבר לים, בגלל מאמציהן של ארצות הברית ושל ברית המועצות להגדיל את טווח השפעותיהן הגלובליות. בשנת 1954, פלשה הודו לדאדרה ונאגר הבלי, וב-1961 בא הקץ על הודו הפורטוגזית כאשר זו פלשה גם לגואה, לדאמאן ולדיו.
שקיעתה ונפילתה של האימפריה הפורטוגזית (1961–1974)

עלותה וחוסר הפופולריות של המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית (1961–1974), שבה ניסתה פורטוגל להכניע את התנועות הלאומניות במושבותיה האפריקאיות, הובילו בסופו של דבר בשנת 1974 לקריסת משטרו של סלזאר. אחד הצעדים הראשונים שננקטו בידי הממשלה הדמוקרטית שעלתה לשלטון, היה לשים קץ למלחמות בחזיתות השונות ולשאת ולתת על הנסיגה הפורטוגזית מהמושבות באפריקה. מקבץ מהלכים אלה נודעו בכינוי "מהפכת הציפורנים". באנגולה ובמוזמביק פרצו מלחמות אזרחים נגד שלטונם של המשטרים הקומוניסטים, שהוקמו בידי אלה שמרדו קודם לכן בשלטון הפורטוגזי, תחת גיבוין של ברית המועצות, קובה ומדינות קומוניסטיות נוספות. זאיר, דרום אפריקה וארצות הברית תמכו עתה בקבוצות ההתנגדות.
גם מזרח טימור הכריזה על עצמאותה באותו זמן, אך נכבשה כמעט לאלתר בידי אינדונזיה השכנה, ששמרה על שליטתה בה עד שנת 1999. באותה שנה נערך משאל עם בחסות האו"ם, שתוצאתו הייתה תמיכתם של תושבי מזרח טימור בעצמאותה של מדינתם הזעירה. זו הוכרזה בפועל בשנת 2002.
מסירתה של מקאו לסין ב-1999 על פי הסכם שנוסח 12 שנים קודם לכן, סימלה את סופה של האימפריה הימית של פורטוגל. להוציא מספר איים הצמודים השוכנים מרחק רב מארץ-האם אל תוך האוקיינוס האטלנטי ואלו הם האיים האזוריים ומדיירה, שבמקום לקבל עצמאות מקבילים מעמד שווה כאלה מחוז נוסף של פורטוגל.
שבע מושבותיה לשעבר של פורטוגל הן כיום אומות עצמאיות החברות, יחד עם פורטוגל, בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
לקריאה נוספת

Timothy J. Coates, Convicts and Orphans: Forced and State-sponsored Colonizers in the Portuguese Empire, 1550–1755, Stanford University Press, 2001
Bailey W. Diffie and George D. Winius, Foundations of the Portuguese Empire, 1415–1580, University of Minnesota Press, 1977
Francisco Bethencourt and Diogo Ramada Curto, Portuguese Oceanic Expansion, 1400–1800, Cambridge University Press, 2007
הקול הבא

| --- | --- |
 סוגה:  תוכנית מציאות 
 יוצרים:  רדיו קול חי 
 בימוי:  דוד חניה ויעקב סלם (עונה 2) אלקנה קליין ומנדי אור (עונה 3)
 מנחים:  מנחם טוקר
 שופטים:  עדי רן (כל העונות)  מרדכי סובול (עונה 1)   אוהד מושקוביץ (עונה 1)   אריה ברונר (עונות 1–2)   חיים ישראל (עונה 1, בשלב האודישנים)   יוסי גרין (עונה 1, שופט אורח בפרק הבכורה)   דוד פדידה (שופט אורח בעונה 1 ובעונה 3)   גד אלבז (עונה 1, שופט אורח בפרק הגמר)   דניאל אהביאל (עונה 1, שופט אורח בפרק הגמר)   איציק דדיה (עונה 2)   אלי קליין ואיצי ברי (עונה 2)   שלומי גרטנר (עונה 2, שופט אורח בפרק הגמר)   יובל סטופל (עונה 3)   קובי ברומר (עונה 3)   אביעד גיל (עונה 3)   נתנאל לייפר (עונה 3, שופט אורח)   אופיר סובול (עונה 3, שופט אורח)   שולי רנד (עונה 3, שופט אורח בפרק הגמר)
 זוכים:  מוטי רוטמן (עונה 1) עמיחי סובר (עונה 2) רפאל אוזן (עונה 3)
 פרסים:  עונה 1- הפקת אלבום על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין בעיבודם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי וחוזה לשלוש שנים.
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3 
 מספר פרקים:  39 
 הפקה
 מפיק:  דוד פדידה
 חברת הפקה:  FDD פרודקשיין
 אתר צילומים:  אולפני הידברות (עונה 2) היכל התרבות תל אביב (עונה 3)
 צלמים:  ניברן שירותי ברודקאסט (עונה 1)   דייוויד שפירו (עונה 2)   אבנר בן גיאת   אסף וונדרמן   רואים את הקולות - STV (עונה 3)   אסף קליין   אלכס בורטמן   מוישי קאהן   נעמי רטבי
 אורך פרק:  50-80 דקות
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  31 בינואר 2015 – 29 במאי 2021
 
הקול הבא היא תוכנית מציאות ישראלית - חרדית אשר עלתה לשידור ברדיו קול חי בינואר 2015, ובמרכזה תחרות שירה בין מתמודדים מהמגזר החרדי.
פורמט התוכנית משלב בין רדיו, רשת האינטרנט וטלפון. התוכנית ניתנה לצפייה בשידור חי באתר האינטרנט של רדיו קול חי ובערוץ היוטיוב של התוכנית.
פורמט התוכנית בעונה הראשונה דמתה לתוכנית הכוכב הבא ששודרה בקשת 12. עם זאת, מפיק התוכנית, דוד פדידה, הצהיר כי אין לו עניין להידמות לכוכב הבא.
המפיק דוד פדידה מנהל פרויקט מוזיקלי בשם "קולות הנשמה" שבו בוגרי התכנית מבצעים את לחניו של הרב החבד"י פייטל לוין.
עונה ראשונה (2015–2016)

תוכנית הבכורה עלתה לשידור ב-31 בינואר 2015. המנחה היה מנחם טוקר, והשופטים היו: מרדכי סובול, אוהד מושקוביץ, עדי רן ואריה ברונר. המלחין יוסי גרין השתתף בפרק הבכורה כשופט אורח, וחיים ישראל שימש כשופט רק בשלב האודישנים. במהלך העונה החליפו לעיתים את חלק מהשופטים האומנים: בני פרידמן, משה לאופר, איציק דדיה, דוד פדידה, ובשלב הגמר דניאל אהביאל וגד אלבז.
הפרס של הזוכה בעונה הראשונה, מוטי רוטמן, היה הפקת אלבום על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין בעיבודם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי, וחוזה לשלוש שנים. בפועל, הופסקה ההתקשרות בין הזוכה להפקה לאחר הפקת סינגל אחד בלבד, לטענתו של רוטמן בראיונות - בשל "אי הסכמות כלליות עם המפיק". עם זאת הזוכה רוטמן המשיך להפיק סינגל ואלבום שירים באופן עצמאי.
עונה ראשונה (2015–2016) > שלבי התחרות

אודישנים – בשלב הראשון בתוכנית התבצעו אודישנים בפני חבר השופטים שהעניק דירוג נקודות מ-1 עד 10 למתמודדים. אם המתמודד קיבל ציון של 10 נקודות מכל אחד מחמשת השופטים - הוא עלה אוטומטית לשלב הבא. אם הוא קיבל פחות מכך, הדבר תלוי בכמות ההצבעות של המאזינים והצופים.
ההופעות החיות – בשלב השני התבצעו הופעות חיות של המתמודדים בפני חבר השופטים. לאחר כל ביצוע התקיימה ההצבעה של השופטים, שבחרו אם להעניק למתמודד "גיוועלדיג" (עובר) או "גיוועלד" (לא עובר). אם כל השופטים שבחרו להעביר את המתמודד הוא עולה אוטומטית לשלב הבא, ואם לא כולם בחרו להעביר הדבר תלוי בהצבעות המאזינים. בשלב זה החליף המפיק דוד פדידה את חיים ישראל בשיפוט.
חצי הגמר – אף בשלב השלישי התבצעו הופעות חיות של המתמודדים בפני חבר השופטים שבסיום כל פרק בחרו מתמודד אחד שיעלה לשלב האחרון ומתמודד נוסף שיעבור לבחירת המאזינים.
הגמר – אל הגמר הגיעו שישה פיינליסטים והוא התקיים בבנייני האומה מול קהל. בשלב הראשון של הגמר, המתמודדים חולקו לצמדים, וביצעו שלושה דואטים. בסוף כל דואט חבר השופטים העלה את אחד מהמתמודדים אל השלב הבא ומעביר את השני לדירוג הקהל. כל אחד משלושת המתמודדים שנפסלו ביצע שיר לבדו, והקהל דירג את הביצועים. מבין שלושת המועמדים להדחה – המתמודד שקיבל את מירב הקולות הצטרף לשלושה שעברו. המתמודדים שנשארו ביצעו הופעה חיה מול הקהל והשופטים. השופטים בחרו מתוך הארבעה שניים שעלו לשלב הסופי, ולאחר מכן הקהל הצביע לאחד משניהם עד שנסגרת ההצבעה ולאחר ספירת הקולות מוכרז המנצח בתחרות. בשלב זה השתתף הזמר גד אלבז כשופט אורח, והכנר דניאל אהביאל החליף את עדי רן שלא יכול היה להשתתף באירוע בשל הופעה. מוטי רוטמן ניצח בגמר.
את העונה ליוו המנהל המוזיקלי גרשון פריישטט ותזמורתו.
עונה שנייה (2018–2019)

העונה השנייה עלתה לשידור ב-14 בינואר 2018. המנחים היו מנחם טוקר ושוקי סלומון. צוות השופטים היה אריה ברונר, עדי רן, איציק דדיה, והצמד אלי קליין ואיצי ברי על תקן שופט אחד. בגמר השתתף כשופט אורח שלומי גרטנר.
הזוכה בעונה השנייה, עמיחי סובר, קיבל הפקת אלבום על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין בעיבודם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי, וחוזה לשלוש שנים.
עונה שנייה (2018–2019) > שלבי התחרות

אודישנים – בשלב הראשון בתוכנית התבצעו אודישנים בפני חבר השופטים. בסוף כל אודישן השופטים מצביעים אם להעביר את המתמודד לשלב הבא או לא. אם רוב השופטים בעד המתמודד הוא עובר אוטומטית לשלב הבא.
ההופעות החיות – בכל סיום פרק לאחר הופעת המתמודדים בוחר כל שופט את השניים המועדפים עליו. השניים שהועדפו יתר על האחרים בסיכום הצבעות השופטים, עולים לשלב הבא. בשלב זה המאזינים והצופים יכולים להעלות מתמודד נוסף על ידי הצבעה טלפונית.
החברותא – שני מתמודדים מופיעים אחד אחרי השני בצמדים שנקבעים על פי הגרלה. על השופטים להחליט על המועמד הטוב מבין השניים.
חצי הגמר – המתמודדים מתחלקים לארבעה קבוצות, בכל קבוצה משמש אחד מהשופטים כמנטור. לאחר הופעת המתמודד מדרגים השופטים (חוץ מהמנטור) את המתמודד מ-1 עד 10. המתמודד שקיבל בכל פרק את הניקוד הגבוה ביותר עובר לשלב הגמר. מתמודד נוסף עובר בקולות המאזינים והצופים בהצבעה טלפונית.
הגמר – אל הגמר הגיעו חמישה פיינליסטים והוא התקיים בבנייני האומה מול קהל. בשלב הראשון כל מתמודד ביצע שיר, ולאחר חמשת הביצועים הקהל דירג בהצבעה טלפונית את הביצועים. שלושת המתמודדים שקיבלו את מירב הקולות עלו לשלב הבא ושוב ביצעו שיר. לאחר שלושת הביצועים, הקהל שוב דירג את הביצועים והמתמודד שקיבל את מירב הקולות הוכרז כמנצח. עמיחי סובר, שהשתתף גם בעונתה הראשונה של התכנית שם הגיע לחצי הגמר, ניצח בגמר.
בכל מצב של שוויון בקולות השופטים ניתנת זכות ההכרעה למפיק המוזיקלי גרשון פריישטט.
עונה שלישית (2021-2020)

העונה השלישית עלתה לשידור ב-12 בספטמבר 2020. צוות השופטים היה יובל סטופל, קובי ברומר, עדי רן, ואביעד גיל. במהלך העונה החליפו לעיתים את חלק מהשופטים מפיק התוכנית דוד פדידה, מבקר המוזיקה נתנאל לייפר והמנצח אופיר סובול, בנו של מרדכי סובול ששימש כשופט בעונה הראשונה. בגמר השתתף כשופט אורח שולי רנד.