stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל שלוש המקהלות
היסטוריה

הפססטיבל, שהתקיים במקור במשך יומיים בספטמבר, הוא אחד מפסטיבלי המוזיקה הקלאסית למקהלה הוותיקים בעולם. שמו היה בתחילה "כנס המוזיקה השנתי של שלוש המקהלות", והסברה היא שהוא התקיים לראשונה בגלוסטר בשנת 1715. פרסומת לכנס בשנת 1719 פנתה אל "חברי הכינוס המוזיקלי השנתי באזורים אלה". המוזיקה שבוצעה בו הייתה כנסייתית במובהק. בכנסים המוקדמים, נכללו בקביעות ברפרטואר "טה דאום" ו"יובילאטה" של הנרי פרסל עד 1784, והנדל משל בכיפה בתוכניות המאה ה-18 עם אורטוריות כגון "משתה אלכסנדר", שמשון, יהודה המכבי ומשיח. בריאת העולם מאת יוזף היידן בוצעה לראשונה בפסטיבל של 1800. משנת 1840 בוצעה האורטוריה אליהו של פליקס מנדלסון מדי שנה עד 1930.
המאה ה-19 הביאה עמה את רוסיני, מוצרט ובטהובן, והכנסות הפסטיבל גדלו הודות להופעת הרכבת. עם זאת, מסילות הברזל הביאו עמן גם קהל המונים, תופעה שלא הייתה תמיד לרוח שלטונות הכנסייה, אף כי אולמות מלאים הכניסו כספים. בשנות ה-70' של המאה ה-19, צומצם הפסטיבל לשלוש מקהלות הקתדרלות,
וכך הסתיים לתקופת מה תור הזמר האורח רב-התהילה, כיון שסיעה בכנסייה ביקשה לשים דגש על טבען ה"נאות" של הפעילויות המותרות בקתדרלות. מכל מקום, הרשויות האזרחיות דנו בנושא עם רשויות הכנסייה והפסטיבל התחדש כבעבר. יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, לא הושמעו בפסטיבל עד שנות ה-70' של המאה ה-19, ומיד אחריהן הגיע המלחין המקומי, בן וסטרשייר, אלגר, שיצירותיו החלו להופיע בפסטיבל ושלטו בו במשך רוב המאה ה-20, ככל שהדגש ברפרטואר נע בכיוון מוזיקאים בריטים. הרברט סמסיון, נגן עוגב בגלוססטר בין 1928 ל-1967, בלט בקידום יצירותיהם של מלחינים אנגלים, כולל ביצועי בכורה של יצירות מאת הרברט האולס, ג'רלד פינצי ועוד. יצירותיו של פארי בוצעו גם הן בקביעות. "דה פרופונדיס" שלו הייתה אחת היצירות הראשונות, שהוזמנה במיוחד לפסטיבל ובוצעה בשנת 1891.
פרדריק דיליוס היה עוד מלחין שהושמע או ניצח על יצירות חדשות בשנת 1901, עם "רפסודיית מחול מס' 1" שלו. מלחין אחר היה ראלף ווהן ויליאמס, שיצירתו "פנטזיה על נושא מאת תומאס טאליס" בוצעה לראשונה בשנת 1910, ובעקבותיה "חמישה שירים מיסטיים" בשנת 1911 ו"פנטזיה על מזמורי חג-מולד" ב-1912, זאחריה תפס מקום מרכזי, יחד עם אלגר, בהכנת הרפרטואר המוזיקלי. סמסיון טיפח קשר עם המלחין ההונגרי זולטאן קודאי ושילב יצירות מאת קודאי בשישה פסטיבלים של גלוסטרשייר. עוד שמות היו גוסטב הולסט, ארתור סאליבן, הרברט האולס, ג'רלד פינצי, ויליאם וולטון, ארתור בליס ובנג'מין בריטן, וכן, לאחרונה, לנוקס ברקלי, ג'ון מקייב, ויליאם מתיאס, פול פטרסון וג'יימס מקמילן.
אנתוני בודן ערך רשימה של כמה מן האירועים המשמעותיים ביותר בתולדות הפסטיבל משנת 1709 עד ימינו:
ב-1995 הוקמה "אגודת הפסטיבל" כאמצעי לחסידיו להשתתף באופן פעיל בתמיכה בפסטיבל שלוש המקהלות. מימון הפסטיבל מקורו במכירת כרטיסים, תרומות ותמיכת פטרונים.
בשנת 2010 נוצרה המקהלה הצעירה של פסטיבל שלוש המקהלות, המורכבת מזמרים בני 16–25. מאז משתתפת המקהלה בכל פסטיבל, תחת שרביטיהם של מנצחים שונים. ב-2012 ביצעה המקהלה הצעירה בהרפורד בביצוע בכורה את "Centuries of Meditation", מוזיקה מאת דוברינקה טאבאקובה למילים מאת תומאס טראהרן.
בשנת 2012 החלה תזמורת פילהרמוניה תקופה בת שלוש שנים כתזמורת הבית של הפסטיבל.
ביולי 2019 דווח, ששיבוץ האודה לשמחה של בטהובן לסיום הפסטיבל עורר זעם בקרב תומכי הברקסיט, עקב השימוש בה כהמנון האיחוד האירופאי. לקונצרט זה, שלא כשאר אירועי המוזיקה הגדולים בפסטיבל, לא נמכרו כל הכרטיסים.
לקריאה נוספת

Lysons, Daniel (1812) History of the Origin and Progress of the Meeting of the Three Choirs
Boden, Anthony (1992) Three Choirs: A History of the Festival']' (Stroud: Alan Sutton Publishing Ltd).
Boden, Anthony and Hedley, Paul (2017) The Three Choirs Festival, A History. Woodbridge: Boydell & Brewer. ISBN 978-1-78327-209-9
Hunt, Donald (1999) Elgar and the Three Choirs Festival (Worcester: Osborne Books).
Pink, Andrew (2012) 'Order and Uniformity, Decorum, and Taste: Sermons Preached at the Anniversary Meeting of the Three Choirs, 1720–1800' in Keith Francis & William Gibson et al (eds) The Oxford Handbook of the British Sermon, 1689–1901. Series: Oxford Handbooks in Religion and Theology. (Oxford and New York : Oxford University Press). 215-26.
Watkins Shaw, H. (1954) The Three Choirs Festival (Worcester: Ebenezer Baylis and Son Ltd).
הערות שוליים

↑  Hereford web pages: History דפי הרשת של הרפורד: היסטוריה
↑  פסטיבל שלוש המקהלות
↑  Three Choirs web site אתר שלוש המקהלות
↑  Three Choirs Festival timeline פסטיבל שלוש המקהלות, היסטוריה]
↑  המקהלה הצעירה של פסטיבל שלוש המקהלות
↑  הרפורד, תזמורת פילהרמוניה ופסטיבל שלוש המקהלות
↑  over EU's Ode to Joy הגרדיאן, תומכי ברקסיט מחרימים את "האודה לשמחה" כהמנון האיחוד האירופאי בפסטיבל שלוש המקהלות 7 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 3563d55e-65de-4b4d-aeb8-483b28656a05
פראנסס ספנס

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1922 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  18 ביולי 2012 (בגיל 90) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Chestnut Hill College 
 מעסיק:  בית הספר מור להנדסת חשמל 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשים בטכנולוגיה (1997) 
 
פְֿרַנְסֵס סְפֶּנְס (באנגלית: Frances Spence;‏2 במרץ 1922 – 18 ביולי 2012) הייתה אחת המתכנתות המקוריות של האניאק (המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון). היא נחשבת לאחת ממתכנתות המחשבים הראשונות בהיסטוריה.
חמש המתכנתות האחרות של אניאק היו בטי הולברטון, רות טייטלבאום, קתלין אנטונלי, מארלין מלצר וג'ין ברטיק.
קורות חייה

ספנס נולדה בפילדלפיה ב־1922 בשם פרנסס בִּילַס והייתה השנייה מבין חמש אחיות. שני הוריה עבדו בתחום החינוך: אביה כמהנדס עבור מערכת בתי הספר הציבוריים בפילדלפיה, ואמה כמורה.
בילאס למדה בבית הספר התיכון לבנות בדרום פילדלפיה וסיימה את לימודיה ב־1938. היא החלה ללמוד באוניברסיטת טמפל, אך עברה למכללת צ'סטנאט היל לאחר שקיבלה ממנה מלגה. היא למדה מתמטיקה ופיזיקה וסיימה תואר ראשון ב־1942. במהלך לימודיה פגשה את קתלין אנטונלי, שלימים הפכה גם היא למתכנתת אניאק. ב־1947 נישאה בילאס להוֹמֶר וו. סְפֶּנְס, מהנדס חשמל צבאי שעבד במתקן הניסויים באברדין. הומר ספנס הוקצה למיזם האניאק, ולימים הפך לראש ענף מחקר המחשבים. פרנסס ספנס המשיכה לעבוד באניאק בשנים שלאחר המלחמה, אבל זמן קצר לאחר נישואיה, התפטרה כדי להקים משפחה. היו לה שלושה בנים, בשם ג'וזף, ריצ'רד, וויליאם.
עבודה עם אניאק

המיזם אניאק (ENIAC) היה פרויקט מסווג של צבא ארצות הברית לבניית המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון. בעוד שאת החומרה שלו בנה צוות מורכב בעיקר מגברים, את הפיתוח החישובי שלו הוביל צוות של שש מתכנתות (שנקראו " מְחַשְבות"), כולן נשים מרקע דומה לזה של ספנס. למרות חשיבותה כאחת המתכנתות המקוריות של האניאק, במשך שנים ארוכות לא ייחסו חשיבות לתפקיד שהיא והמתכנתות האחרות מילאו. לעיתים קרובות הופיעו תמונות של נשים אלו לצד המחשב שאותו תכנתו בלי שיצוין שמן בעיתוני התקופה, וכאשר האניאק הושלם ונחשף לציבור ב־15 בפברואר 1946, צבא ארצות הברית לא הזכיר את שמות המתכנתות שתכנתו אותו להריץ חישובים כה מתוחכמים. זה תרם לתפיסה הנפוצה כאילו נשים אינן עוסקות במחשבים.
ספנס ועמיתותיה נשכרו במקור על ידי בית הספר להנדסה על שם מור של אוניברסיטת פנסילבניה כדי ליצור את האניאק, שנועד לחישוב מסלולים בליסטיים כחלק מצוות בן שמונים נשים. בית הספר להנדסה על שם מור מומן על ידי צבא ארצות הברית, ובאותה תקופה החליט הצבא לגייס נשים לתפקיד מתכנתות, בנימוק שגברים אמריקאים רבים נלחמו מעבר לים במלחמת העולם השנייה. בילאס וחברתה לכיתה בצ'סטנאט היל קולג' קתלין אנטונלי היו חלק מצוות פרטני בתוך סגל אניאק: בנוסף לתפקידי התכנות הכלליים יותר שלהן, הוטל עליהן גם לתפעל מכונת חישוב אנלוגית שנקרא "מנתחת דיפרנציאלית" (Differential Analyzer), אשר שימשה לחישוב משוואות בליסטיות (דבר שכל הנשים בצוות אניאק ידעו היטב לחשב בעצמן, על נייר). כשהמלחמה הסתיימה, הן ספנס והן אנטונלי המשיכו לעבוד עם האניאק, ושיתפו פעולה עם מתמטיקאים מובילים אחרים.
מורשת

בשנת 1997 הוכנסה ספנס להיכל התהילה של הארגון הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה, יחד עם שאר המתכנתות המקוריות של אניאק. עבודתן סללה את הדרך למחשבים האלקטרוניים של העתיד, והחדשנות שלהן הזניקה את עליית המחשוב האלקטרוני ותכנות המחשב בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט תעודה בשם Top Secret Rosies: The Female "Computers" of WWII. הסרט התמקד בראיונות עומק עם שלוש מתוך שש המתכנתות, ובתרומות שתרמו במהלך מלחמת העולם השנייה.תבנית:Listen
צוות מתכנתות אניאק היה ההשראה לסרט התעודה עטור הפרסים The Computers משנת 2013. הסרט, שאותו יצרה קאת'י קליימן בשיתוף "מיזם מתכנתות האניאק", משלב צילומים ממשיים של צוות אניאק משנות ה־40 עם ראיונות מאוחרים של חברות הצוות על התקופה ההיא.
ראו גם

קתלין אנטונלי
ג'ין ברטיק
בטי הולברטון
רות טייטלבוים
מרלין מלצר
הערות שוליים

↑  "Frances B. Spence". genealogybank. נבדק ב-1 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)(נדרשת הרשמה)
1 2 3 4 5 6 7  "Frances V. Spence profile". Frances Spence. IEEE Global History Network. נבדק ב-30 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Forgotten Female Programmers Who Created Modern Tech". NPR.org. NPR. נבדק ב-1 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Programming the ENIAC". Columbia University. נבדק ב-2 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Famous Women in Computing". LinuxChix Magazine. אורכב מ-המקור ב-2 באפריל 2015. נבדק ב-1 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WITI Hall of Fame". WITI - Women in Technology International. WITI - Women in Technology International. נבדק ב-27 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Penn Library Exhibitions". University of Pennsylvania. Penn Library. נבדק ב-15 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ENIAC Programmers Project - Documentary Info". ENIAC Programmers Project (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-05-24.
↑  "The Computers Documentary". The ENIAC Programmers Project. נבדק ב-2 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1303714639  ISNI: 0000 0004 9727 9393  LCCN: no2016071225  VIAF: 25146635444541981609   WorldCat (עם VIAF): 25146635444541981609 
המתכנתות ג'ין ברטיק (משמאל) ופרנסס בילאס (מימין) מפעילות את לוח הבקרה הראשי של האניאק.
פרנקו אקוסטה

פרנקו אקוסטה מצ'אדו (בספרדית: Franco Acosta Machado; ‏ 5 במרץ 1996 – 6 במרץ 2021) היה כדורגלן אורוגוואי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

אקוסטה נולד במונטווידאו שבאורוגוואי, ובשנת 2009 הצטרף למחלקת הנוער של פניקס. ב-23 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לליברפול מונטווידאו במסגרת ליגת העל האורוגוואית. הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-19 בינואר 2015 חתם אקוסטה על חוזה לחמש עונות וחצי בוויאריאל מלה ליגה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. בהמשך הושאל לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית השלישית, ולבוסטון ריבר ופלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית.
בסוף שנת 2019 עזב אקוסטה את ויאריאל ונשאר ללא קבוצה, עד שב-10 באוגוסט 2020 חתם באתנאס מליגת המשנה האורוגוואית.
מותו

ב-6 במרץ 2021, יום לאחר יום הולדתו ה-25, נעלם אקוסטה לאחר שניסה לעזור לאחיו לחצות בשחייה את נהר ארויו פנדו (אנ'). ב-8 במרץ, יומיים לאחר מכן, התגלתה גופתו ונקבע מותו.
הערות שוליים

↑  Liverpool sigue de buena racha באתר Ovación, ‏ 23 בנובמבר 2013 (בספרדית)
↑  Un delantero de proyección באתר הרשמי של ויאריאל, 19 בינואר 2015 (בספרדית)
↑  El Racing abre el mercado con el uruguayo Franco Acosta באתר Cadena SER, ‏ 15 בינואר 2018 (בספרדית)
↑  Plaza suma dos refuerzos más para el primer equipo באתר הרשמי של פלאסה קולוניה, ‏ 19 בינואר 2020 (בספרדית)
↑  Encontraron el cuerpo de Franco Acosta, que había desaparecido en el arroyo Pando באתר El Observador, ‏ 8 במרץ 2021 (בספרדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרנקו אקוסטה".
פרנקו אלפאנו

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1875 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1954 (בגיל 79) סן רמו, איטליה 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 אתר רשמי
 
פרנקו אלפאנו (באיטלקית: Franco Alfano,‏ 8 במרץ 1875 - 26 באוקטובר 1954) היה מלחין ופסנתרן איטלקי, שפרסומו העיקרי בא לו מהשלמת האופרה הלא-גמורה של ג'אקומו פוצ'יני "טורנדוט" בשנת 1926.
חייו

אלפאנו נולד בפוזיליפו, סמוך לנאפולי. עד לתקופה האחרונה קבעו את תאריך הולדתו שנה מאוחר יותר, ב-1876. הוא למד פסנתר באופן פרטי אצל אלסנדרו לונגו (1864–1946) והרמוניה והלחנה אצל קאמילו דה נארדיס (1857–1961) ופאולו סראו (1830–1907) בקונסרבטוריון סאן פייטרו א מאג'לה בנאפולי. אחרי סיום לימודיו השתלם בהלחנה אצל האנס זיט (1850–1922) וסלומון יאדאזון (1831–1902) בלייפציג. בתקופת עבודתו שם פגש את המלחין הנורווגי אדוורד גריג וכתב מספר רב של יצירות לפסנתר ולתזמורת. את האופרה "מירנדה", שעדיין לא יצאה לאור, השלים בשנת 1896. את הליברית לאופרה זו כתב בעצמו, על פי רומן של אנטוניו פוגאזארו. יצירתו "המעיין של אנסקיר" La Fonte Di Enschir (ליברית מאת לואיג'י אילקה) נדחתה על ידי המוציא לאור ריקורדי אך הוצגה בורוצלב (אז ברסלאו) בשם Die Quelle von Enschir ב-8 בנובמבר 1898 בהצלחה מסוימת.
מקובל לראות בשלוש האופרות הבאות את החשובות ביצירותיו:
"תחייה" Risurrezione משנת 1904, מבוססת על יצירתו של לב טולסטוי.
"סיראנו דה ברז'רק", על פי המחזה המפורסם של אדמון רוסטאן, לליברית של אנרי קיין. הגרסה האיטלקית של האופרה עלתה בהצגת בכורה ברומא בינואר 1936 והצגת הבכורה של הגרסה הצרפתית התקיימה בפריז ארבעה חודשים אחר כך. לא מכבר חזרה האופרה לבימה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, עם פלאסידו דומינגו בתפקיד הראשי.
"אגדת שקונטלא" (איטלקית: La leggenda di Sakùntala), על פי Abhijñānaśākuntalam, מחזה בסנסקריט מאת קאלידאסה, משנת 1921, הוצגה לאחר עיבוד ושינוי בשנת 1952.
משנת 1918 היה מנהל הקונסרבטוריון של בולוניה ומשנת 1923 ניהל את הקונסרבטוריון של טורינו ואחר את זה של פאלרמו. בהפצצה של בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה איבד את נכסיו.
פרנקו אלפאנו מת בסן רמו ב-1954.
פרספקטיבה היסטורית

עבודתו של אלפאנו להשלמת "טורנדוט" של פוצ'יני הייתה אמורה לבצר את המוניטין שלו, אך לא כך היה. תגובתו הראשונית של ארטורו טוסקניני הייתה לדחות את הסיום שכתב ולסרב לבצע אותו וכאשר ניצח בכל זאת על האופרה, התייחס אל התוספות של אלפאנו בפראות, שהרסה את המוזיקה וביטלה את לכידותה. במשך שנים רבות תלו באלפאנו את האחריות לסיום המקוטע, עד שבשנת 1982 הוציא המו"ל ריקורדי לאור את הפרטיטורה המקורית של אלפאנו וגילה לעין כל את טיב העבודה שעשה המלחין ביצירה, תוצאה של מאמצי פיענוח הסקיצות שפוצ'יני כתב לדואט הסיום, במשך תשעה חודשים עד למותו, בכתב בלתי קריא כמעט.
האופרה "שקונטלא", העוסקת במזרח הרחוק העידה על נטייה לאקזוטי ולתזמור עשיר. היא התקבלה בביקורת נוקבת. יצירותיו האחרות היו בלט קומי בשם "נאפולי" ומוזיקה לשלושה שירים של רבינדרנת טאגור.
רשימת יצירות

"מירנדה", אופרה (1896)
"המעיין של אנסקיר", אופרה, (1898)
ארבעה מחולות רומניים לפסנתר (1899)
"נאפולי", בלט (1901)
"לורנצה", בלט, (1901)
"תחייה", אופרה, (1904)
סוויטה "רומנטיקה" לתזמורת (בהמשך "אליאנה") (1909)
סימפוניה מס' 1 (1910)
I Cavalieri e la Bella אופרה (לא הושלמה)
Lombra di Don Giovanni, אופרה (אחר "דון חואן דב מאנארה") (1914)
שלושה שירים מאת טאגור לקול ופסנתר (1918)
רביעיית מיתרים מס' 1 (1918)
שישה שירים לקול ופסנתר (1919)
"אגדת שקונטלא" (איטלקית: La leggenda di Sakùntala) אופרה (1921)
בלט "אליאנה" מתוך סוויטה רומנטיקה (1923)
סונאטה לכינור ופסנתר (1923)
סונאטה לצ'לו ופסנתר (1925)
פינאלה ל"טורנדוט", אופרה, (1926)
רביעיית מיתרים מס' 2 (1926)
"מדונה אימפריה", אופרה, (1927)
שלושה שירים מאת טאגור לקול ופסנתר, (1928)
שלישייה (1929)
"הלורד האחרון", אופרה סריה למחצה (1930)
"המנון למשחרר", מוקדש לסימון בוליבאר, (1930)
"וזוביו", בלט, (1933)
סימפוניה מס' 2 (1933)
דיברטימנטו לפסנתר ותזמורת קאמרית (1935)
שירים חדשים של טאגור לקול ופסנתר (1936)
חמישייה לפסנתר וכלי קשת (1936)
"סיראנו דה ברז'רק", אופרה, (1936)
שלושה שירים חדשים (1939)
"דון חואן דה מאנארה", אופרה (1941)
E Giunto il Nostro Ultimo Autunno לקול ופסנתר (1943)
רביעיית מיתרים מס' 3 (1945)
חמישה שירים חדשים של טאגור לקול ופסנתר (1948)
"דוקטור אנטוניו", אופרה, (1949)
"וזוביוס", אופרה לרדיו (1950)
"סאקונטאלה", אופרה (שחזור) (1952)
"סינפוניה קלאסיקה" מתוך סימפוניה מס' 1 (1953)
יצירות אחרות: סוויטה אדריאטיקה; אינטרמצי למיתרים; "נינה-ננה פרטנופיאה"
פרס נלי זק"ש

| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה 
 הגוף המעניק:  דורטמונד 
 תקופת הפרס:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 נקרא על שם:  נלי זק"ש 
 
פרס נלי זק"ש (בגרמנית: Nelly Sachs Preis) הוא פרס ספרותי, המוענק אחת לשנתיים מאז שנת 1961 על ידי העיר דורטמונד בגרמניה. הפרס נקרא על שם המשוררת הגרמנייה-יהודייה נלי זק"ש, כולל פרס כספי של 15,000 אירו. הפרס מוענק לסופרים על תרומותיהם הספרותיות יוצאות דופן לקידום הבנה בין עמים.
פרס שנת 2009 נדחה בשנה והוענק בשנת 2010 בגלל בעיה תקציבית.
ב-6 בספטמבר 2019 עיריית דורטמונד בגרמניה בחרה בסופרת הפקיסטנית המוסלמית קמילה שמסי כזוכת פרס נלי זק"ש לספרות (אנ'). הבחירה התקבלה בביקורת ולאחר לחץ חזרו בהם שופטי הפרס מהחלטתם מפני ששמסי היא תומכת מוצהרת ב-BDS.
| שם הזוכה | שנה | ארץ מוצא |
| --- | --- | --- |
| נלי זק"ש | 1961 | שוודיה שוודיה |
| יוהנה מוסדורף | 1963 | גרמניה גרמניה |
| מקס טאו | 1965 | נורווגיה נורווגיה |
| אלפרד אנדרש | 1967 | שווייץ שווייץ |
| ג'ורג'ו באסאני | 1969 | איטליה איטליה |
| אילזה אייכינגר | 1971 | אוסטריה אוסטריה |
| פול שלוק | 1973 | גרמניה גרמניה |
| אליאס קנטי | 1975 | אנגליה אנגליה |
| הרמן קסטן | 1977 | ארצות הברית ארצות הברית |
| אריך פרום | 1979 | גרמניה גרמניה |
| הורסט בינק | 1981 | גרמניה גרמניה |
| הילדה דומין | 1983 | גרמניה גרמניה |
| נדין גורדימר | 1985 | דרום אפריקה דרום אפריקה |
| מילן קונדרה | 1987 | צרפת צרפת |
| אנדרי שצ'פיורסקי | 1989 | פולין פולין |
| דויד גרוסמן | 1991 | ישראל ישראל |
| חואן גויטיסולו | 1993 | ספרד ספרד |
| מייקל אונדאצ'י | 1995 | קנדה קנדה |
| חוויאר מריאס | 1997 | ספרד ספרד |
| כריסטה וולף | 1999 | גרמניה גרמניה |
| ג'ורג' ארתור גולדשמיט | 2001 | צרפת צרפת |
| פר אולוב אנקוויסט | 2003 | שוודיה שוודיה |
| אהרן אפלפלד | 2005 | ישראל ישראל |
| רפיק שאמי | 2007 | סוריה סוריה/גרמניה גרמניה |
| מרגרט אטווד | 2010 | קנדה קנדה |
| נורמן מנאה | 2011 | רומניה רומניה |
| אבאס קידר | 2013 | עיראק עיראק/גרמניה גרמניה |
| מרי נ'די | 2015 | צרפת צרפת |
| בכטיאר עלי | 2017 | עיראק עיראק |
הערות שוליים

↑  Flood, Allison (19 בספטמבר 2019). "Kamila Shamsie's book award withdrawn over her part in Israel boycott". Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
פלפלה

| --- | --- |

כיכר אלטוס אורנוס ספלה בפלפלה
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  חוחוי (פרובינציה) חוחוי
 חבל ארץ:  צפון-מערב ארגנטינה
 תאריך ייסוד:  17 באפריל 1948
 שטח:  437 קמ"ר
 גובה:  1,125 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  44,126 (2001)
  ‑ צפיפות:  100.97 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  24°15′30″S 65°12′30″W﻿ / ﻿24.258333333333°S 65.208333333333°W﻿ / -24.258333333333; -65.208333333333 
 אזור זמן:  UTC -3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט פלפלה(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט פלפלה(למפת חוחוי רגילה) חוחוי ליברטדור חנרל סן מרטין  סיודד פריקו לה קיאקה אומוואקה בוליביה סלטה צ'ילהפלפלה(למפת חוחוי מוגדלת) חוחוי ליברטדור חנרל סן מרטין  סיודד פריקו לה קיאקה אומוואקה בוליביה סלטה צ'ילהפלפלה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פלפלה (בספרדית: Palpalá) היא עיר בפרובינציית חוחוי בארגנטינה. העיר נמצאת במרחק של 13 קילומטרים דרום-מזרחית לסן סלבדור דה חוחוי, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 1,686 קילומטרים צפון-מערבית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה

השם פלפלה הוא ככל הנראה עיוות של השם פספלה (Paspala), שמו של העמק בו נמצאת העיר בשפת קקאן.
פלפלה נוסדה באופן רשמי ב-17 באפריל 1948. בקרבת פלפה הוקם מפעל פלדה בשם "אלטוס אורנוס ספלה" שסיפק תעסוקה למתיישבים. בהמשך הגיעו לפלפלה מהגרים מסוריה, לבנון, ספרד, איטליה, צ'ילה ובוליביה אשר הגדילו את אוכלוסייתה.
ב-25 במאי 1972 פלפלה קיבלה מעמד רשמי של עיר.
כלכלה

בעשורים האחרונים של המאה ה-20 מפעל הפלדה ירד מחשיבותו ומאז כלכלת העיר מתבססת בעיקר על גידול טבק.
פרס נשיא אופ"א

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1998
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  גרמניה מירוסלב קלוזה
 
פרס נשיא אופ"א (באנגלית: UEFA President's Award), הוא תואר אישי בכדורגל הניתן כהוכרה להישגים יוצאי דופן, מצוינות מקצועית ותכונות אישיות המוענק על ידי אופ"א. פרס זה ניתן לראשונה ב-1998, ומוענק לאנשי כדורגל המקדמים את פיתוח משחק הכדורגל והצלחתו באירופה.
הזוכה הראשון בפרס ב-1998 היה ז'אק דלור. ב-2007 זכה אלפרדו די סטפנו מארגנטינה בפרס, והיה לראשון שנולד מחוץ ליבשת אירופה שזוכה בפרס זה. ב-2021 נבחרו לראשונה קבוצת אנשים ולא אדם בודד, לאחר שהוחלט להעניק את פרס הנשיא לכל המעורבים בהצלת חייו של כריסטיאן אריקסן אשר התמוטט במהלך משחק הפתיחה של טורניר יורו 2020.
| שנה | זוכה |
| --- | --- |
1998: צרפת ז'אק דלור
1999: —
2000: צרפת גי רו
2001: ספרד חואן סנטיסטבן
2002: אנגליה בובי רובסון
2003: איטליה פאולו מלדיני
2004: סקוטלנד ארנסט ווקר
2005: הולנד פרנק רייקארד
2006: גרמניה וילפריד שטראוב
2007: ארגנטינה אלפרדו די סטפנו
2008: אנגליה בובי צ'רלטון
2009: פורטוגל אאוזביו
2010: צרפת רמון קופה
2011: איטליה ג'אני ריברה
2012: גרמניה פרנץ בקנבאואר
2013: הולנד יוהאן קרויף
2014: צ'כיה יוזף מסופוסט
2015: —
2016: —
2017: איטליה פרנצ'סקו טוטי
2018: אנגליה דייוויד בקהאם
2019: צרפת אריק קאנטונה
2020: חוף השנהב דידייה דרוגבה
2021: דנמרק מוגן קרויצפלדט   דנמרק פרדריק פלנסטד   דנמרק אנדרס בוזן   דנמרק פדר ארסגורד   דנמרק ינס קליינפלד   בולגריה ולנטין וליקוב   דנמרק מורטן סקיולדגר   דנמרק מורטן בוזן   דנמרק סימון קר
2022: איטליה אריגו סאקי
2023: גרמניה מירוסלב קלוזה
ראו גם

שחקן השנה של אופ"א
מאמן השנה של אופ"א
הערות שוליים

↑  Copenhagen heroes to receive UEFA President’s Award, באתר אופ"א, ‏24 באוגוסט 2021 (באנגלית)
פרישות (יהדות)

פרישות משמעותה הִמנעות מענייני העולם הזה, התנזרות מהנאות, או נזירות חלקית עד מלאה.
משמעותו של המונח והמושג, ובכלל זה דרגת החומרה של הפרישות, וכן ההתייחסות אל משמעויותיו השונות, תוארו בהגות היהודית לדורותיה.
בעת העתיקה

רבי פנחס בן יאיר ראה בפרישות אמצעי בדוק עבור האדם להגיע למדרגה רוחנית גבוהה. וכך נכתב בברייתא הנודעת בתלמוד הבבלי:
"אמר ר' פנחס בן יאיר: תורה מביאה לידי זהירות, זהירות מביאה לידי זריזות, זריזות מביאה לידי נקיות, נקיות מביאה לידי פרישות, פרישות מביאה לידי טהרה, טהרה מביאה לידי חסידות, חסידות מביאה לידי ענוה, ענוה מביאה לידי יראת חטא, יראת חטא מביאה לידי קדושה, קדושה מביאה לידי רוח הקודש, רוח הקודש מביאה לידי תחיית המתים".
בימי הביניים

פרישות היא נושא מרכזי בספרו של רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה חובות הלבבות; הוא מגדיר את הפרישות:
”וגדר הפרישות בלשון סתם - חסימת תאוַת הנפש והמנע מן הדבר הנפרשׁ ממנו, עם היכֹלת עליו והזדמנותו לעִלה המחיֶבֶת זה, ונאמר: הפורש - מי שיכול והניח. והעלה המחיבת חסימת תאות הנפש מתחלקת לשני חלקים: אחד מהם כולל האדם והרבה מבעלי חיים, והשני מיֻחד באנשי התורה”.
ודן בסיבות לפרישות, תועליותיה וגדריה, אך מזהיר:
”ואין תקנת העולם שיהיו כל אנשיו נוהגים בפרישות, כי זה מביא לעזיבת ישובו של עולם”, דהיינו, הפרישות מונעת במידה רבה, את התפתחות התרבות האנושית, ומעכבת היבטים בחיי היחיד והציבור ושיכלולם.
רבי יהודה הלוי כתב בספרו הכוזרי על הפרישות מענייני העולם לגמרי, כלומר הנזירות, כתנאי לדבקות בענייני הרוח בדתות המונותיאסטיות; למשל, על נוהג ”הפרישות מן הנשים והזִמון לשמוע דברי האלהים”.; אך הלוי טען כי אין זו דרך היהדות בדרך כלל, ובשיח המוצג בספרו שם בפי נציג היהדות את המילים:
”אמר החבר: ותורת משה לא העבידה אותנו בפרישות, אך בדרך השוה ולתת לכל כֹח מכוחות הנפש והגוף - חלקו בצדק מבלי רבוי (הפרזה)”.
בעת החדשה

בספרו "מסילת ישרים" הציג הרמח"ל את הפרישות כשלב בדרך שיטתית אשר עולה אל השראת שכינה על האדם, על פי הברייתא במסכת עבודה זרה. לפי הרמח"ל הפרישות לא נועדה לכל אדם ולא כל אחד צריך לקיימה. ישנם אנשים מסוימים שיקיימו את המידה הזאת ואת אלה שגדולות ממנה, ובכך יכפרו על העם כולו. לדבריו מידת הפרישות היא המידה המקבילה לחסידות, בכך שפרישות היא התרחקות גדולה מהרע, וחסידות היא התקרבות גדולה אל הטוב.
במפנה המאות ה-18 - ה-19, נקראו "פרושים" תלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל, אף כי לא נהגו פרישות דרך-ארץ במובן חז"ל.
ראו גם

נזיר (יהדות)
הסיגוף ביהדות
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הערך: פרישות, אוצר המונחים הפילוסופיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח.
עירית אמינוף, מרים בין פרישות לנבואה, דימוי, 20, תשס"ב, עמ' 84-89
דב שוורץ, פרישות קיצונית וסגפנות במשנתו של חוג פרשני הכוזרי בפרובאנס בראשית המאה הט"ו, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, י"א, תשנ"ג, עמ' 79-99
ישראל לוין, הבריחה מן העולם אל האלהים: הגות פסימית ורעיונות פרישות בשירה העברית בספרד בימה"ב (על רקע השירה הערבית), על שירה וסיפורת, מחקרים בספרות העברית, (עורך: צבי מלאכי) תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, בית הספר למדעי היהדות, תשל"ז, עמ' 184-149.
הערות שוליים

1 2  בחיי אבן-פקודה, חובות הלבבות, שער הפרישות, א.
↑  יהודה הלוי, הכוזרי, א, פ"ז
↑  יהודה הלוי, הכוזרי, ב, נ
↑  הרמח"ל, מסילת ישרים, י"ג