רבקה קלארק
מוזיקה

חלק גדול מן המוזיקה של קלארק כתוב לוויולה, שבה הייתה נגנית מקצועית במשך שנים רבות. הרבה מיצירתה נכתב בשבילה ובשביל הרכבי הנשים הקאמריים שבהם ניגנה, בהם "רביעיית נורה קלנץ'", "האנסמבל האנגלי" ו"האחיות ד'אראניי". היא יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי העולם, בעיקר עם הצ'לנית מיי מוקלה. ביצירותיה ניכרת השפעה חזקה של כמה מגמות במוזיקה הקלאסית של המאה ה-20. קלארק גם הכירה מלחינים רבים מן השורה הראשונה בתקופתה, בהם בלוך וראוול, שליצירותיהם משווים את המוזיקה שלה.
האימפרסיוניזם של דביסי נקשר לא אחת ליצירתה של קלארק, בייחוד מרקמיו העשירים וההרמוניות בעלות האופי המודרני שלו. הסונאטה לוויולה של קלארק (שיצאה לאור באותה שנה עם הסונאטות לוויולה של בלוך ושל הינדמית היא דוגמה לכך, בנושא הפותח ההפנטטוני, בהרמוניות העמוסות, במתח הרגשי המאפיין אותה ובמרקם הדחוס, בעל המקצבים המורכבים. הסונאטה ממשיכה להוות פריט קבוע ברפרטואר לוויולה. "מורפיאוס", שחוברה שנה קודם לכן, הייתה היצירה רחבת-הממדים הראשונה שלה, לאחר יותר מעשור של שירים ומיניאטורות. ה"רפסודיה", שנכתבה בתמיכת קולידג', היא יצירתה השאפתנית ביותר של קלארק: אורכה כ-23 דקות והיא כוללת רעיונות מוזיקליים מורכבים וטונאליות דו-משמעית, התורמת להלכי הרוח המשתנים של היצירה. בניגוד לכך, "ירח קיצי", שנכתבה בשנה שלאחריה, היא מיניאטורה קלילה, עם קו רחפני בסולו לכינור.
בנוסף למוזיקה הקאמרית שלה לכלי מיתר, כתבה קלארק שירים רבים. כמעט על יצירותיה המוקדמות של קלארק נכתבו לקול סולו ופסנתר.Tiger" Tiger" שלה משנת 1933, לפואמה של ויליאם בלייק (en:The Tyger), אפלה ומהורהרת, כמעט אקספרסיוניסטית. היא עבדה עליה במשך חמש שנים, על חשבון יצירות אחרות, בתקופת יחסיה הסוערים עם ג'ון גוס, והכניסה בה שינויים ב-1972.רוב שיריה, לעומת זאת, קלילים יותר באופיים. יצירותיה המוקדמות ביותר הן "שירי טרקלין", והיא המשיכה ובנתה מכלול יצירות, ששאבו בראש ובראשונה מטקסטים קלאסיים מאת ייטס, ג'ון מייספילד (en:John Masefield) והאוסמן.
בשנים 1939 עד 1942, השנים הפוריות האחרונות סמוך לקץ קריירת ההלחנה שלה, נעשה סגנונה צלול וקונטרפונקטי יותר, בדגש על יסודות מוטיביים ומבנים טונאליים, סימני ההיכר של הנאו-קלאסיציזם. "דומקה" (1941), יצירה לכינור, ויולה ופסנתר שיצאה לאור לא מכבר, משקפת את סגנונות הפולקלור של מזרח אירופהכפי שבאו לביטוי במוזיקה של בארטוק ומרטינו. ה"פסקליה על נעימת עם אנגלית עתיקה", גם היא מ-1941, שקלארק עצמה ניגנה בהשמעת בכורה, מבוססת על נושא המיוחס לתומאס טאליס, השזור כחוט השני לאורך היצירה. היצירה מודאלית באופיה, בעיקר במודוס הדורי אבל עוברת אל המודוס הפריגי, שכמעט אינו בשימוש. היצירה מוקדשת ל"BB", לכאורה אחייניתה של קלארק, מגדלן; חוקרים משערים, שיעד סביר יותר להקדשה הוא בנג'מין בריטן, שארגן קונצרט לזכר פרנק ברידג', ידיד של קלארק, שהשפעתו עליה הייתה רבה. גם ב"פרלוד, אלגרו ופסטורלה", שנכתבה אף היא ב-1941, לקלרינט וויולה, מורגשת השפעה נאו-קלאסית. היצירה נכתבה במקור לאחיה וגיסתה.
קלארק לא חיברה יצירות רחבות-יריעה כגון סימפוניות. מכלול יצירתה כולל 52 שירים, 11 יצירות למקהלה, 21 יצירות למוזיקה קאמרית, שלישיית הפסנתר והסונאטה לוויולה. המוזיקה שלה נשכחה כמעט כליל למשך תקופה ארוכה, אבל העניין בה התחדש בשנת 1976 בעקבות שידור רדיו לכבוד יום הולדתה התשעים. יותר ממחצית מיצירותיה של קלארק לא התפרסמו ומצויות בחזקתם האישית של יורשיה, יחד עם רוב כתביה. עם זאת, בראשית שנות ה-2000 יצאו לאור והוקלטו עוד מיצירותיה. דוגמאות לפרסומים מן הזמן האחרון כוללות שתי רביעיות מיתרים ו|מורפיאוס", שיצאו לאור בשנת 2002.
בתקופה המודרנית מתקבלת יצירתה של קלארק בחיוב, בדרך כלל. ביקורת משנת 1981 לסונאטה שלה לוויולה הגדירה אותה "יצירה שקולה, בנויה היטב" מאת מלחינה אלמונית יחסית. ביקורת משנת 1985 ציינה את עוצמתה הרגשית והשימוש בגוני צליל קודרים". אנדרו אשנבאך, בביקורת להקלטה של כמה מיצירות קלארק בביצוע הלן קאלוז, התייחס ל"מורפיאוס" כ"מרשים" ו"נרפה". לורנס ויטס ציין, ש"שיר ערש" של קלארק היה "מתוק ועדין להפליא". ביקורת משנת 1987 סיכמה, כי "מדהים שמוזיקה נהדרת ומרגשת כל כך נשארה עלומה ונסתרת כל השנים האלה".
רדיו BBC 3 המליץ בתוכנית "בניית ספרייה", ב-17 באוקטובר 2015, על הסונאטה לוויולה של קלארק בביצוע טביאה צימרמן (ויולה) וקיריל גרשטיין (פסנתר). בשנת 2017 הקדיש רדיו BBC 3 חמש שעות למוזיקה של קלארק כ"מלחינת השבוע".