stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוועד האודסאי

האספה הראשונה של הוועד האודסאי, מאי 1890, תצלום קבוצתי. בתמונה: 1. ר' שמואל מוהליבר; 2. ד"ר יהודה לייב פינסקר; 3. אברהם גרינברג; 4. שלמה (אלתר) פריץ; 5. מנשה מרגלית; 6. שמואל ברב"ש; 7. משה פישרוביץ; 8. אשר גינצברג (אחד העם); 9. יעקב לובארסקי; 10. יהושע אייזנשטט (ברזילי); 11. מרדכי רבינוביץ (בן-עמי); 12 ירתמיאל שטראקמטה (שטארקמיט); 13. גצל טובבין; 14. ולדימיר (וולף) פיטקיס; 15. יהודה לייב אמציסלבסקי; 16. חיים אטינגר (ממזריטש); 17. משה ברלין (מדינבורג); 18. שלום רבינוביץ (שלום עליכם) (מקייב); 19. מרדכי פדובה (מבריסק); 20. משה לייב ליליינבלום (מאודסה); 21. אלכסנדר הלוי צדרבוים (מפטרבורג); 22. מרדכי פולינקובסקי (מקייב); 23. ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן (מקישינב); 24. אברהם אליהו לובארסקי (מבאלטה); 25. ד"ר יוסף חזנוביץ; 26. יצחק אייזיק בן-טובים (מביאליסטוק); 27. דב בער ירוחמזון (משדה לבן); 28. וולף ווילנסקי (מקרמנצ'וג); 29. ל' בריסקין (משדה לבן); 30. יהודה ליב ברגר (מפינסק); 31. ראובן שוכמן (מניקולאייב); 32. נחום רוטמן (רויטמן) (מקישינב); 33. אליהו זאב לוין אפשטיין; 34. אליעזר קפלן (ורשה); 35. נח בלוך (מווילנה); 36. ישעיה ברייטמן; 37. ח"א גורודישטיאן (קישינב); 38. משה קאמיונסקי (מוויניצה); 39. מרדכי בן הלל הכהן (מהומל); 40. זאב ברמן (מפטרבורג); 41. חיים. אליעזר מושקאט (מבריסק); 42. שלמה ברליאנד (מקישינב); 43. צבי ליב כצמן (מחארקוב); 44. אברהם הרכבי (מייקטרינוסלב); 45. יעקב בן-יעקב (מווילנה); 46. ישראל יסינובסקי (מוורשה); 47. זאב (ולדימיר) טיומקין (מייליזבתגרד); 48. נח ליפשיץ (מקישינב); 49. חיים פסטרנק (מבוהופול); 50. מיכל מיידנסקי (מייקטרינוסלב); 51. יהושע סירקין (ממינסק); 52. הרב יעקב מזא"ה (ממוסקבה); 53. חיים צ'ריקובר (מפולטבה); 54. א' פרל (מייקטרינוסלב); 55. ג' בזלינסקי (מייליזבתגרד); 56. ש"ב טַרטָקובסקי (צ'רקאסי). לא מופיע בתצלום אבל השתתף באספה: מנחם אוסישקין (ממוסקבה).
"הוועד האודסאי" (ברוסית: Одесский комитет; בשמו הרשמי: החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל, Общество вспомоществования евреям земледельцам и ремесленникам в Сирии и Палестине) היה מרכז חובבי ציון במזרח אירופה.
תולדותיו

בשנת 1881, בעקבות פרעות הסופות בנגב, ביקשו חבורות יהודים ברוסיה וברומניה להקים "אגודות בעלות מצע לאומי שביקשו להציל את החברה היהודית מכִּלְיָה. בהמשך הפכו האגודות לתנועה לאומית ממוסדת שכונתה בקרב חבריה בשם 'חיבת ציון', ומאז 1890 - הוועד האודסאי'".

בשנת 1890 קיבלה תנועת חיבת ציון מעמד חוקי, תחת השם הרשמי 'חברת תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי-מלאכה בסוריא ופלשתינא' (כך תורגם שם החברה מרוסית על ידי לילינבלום; אך כבר בדו"ח התלת-שנתי הראשון שלה נקראה 'החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ הקדושה'). לאחר הקמת ההסתדרות הציונית ב-1897 ירדה קרנו והוא נחשב מאז בציבוריות היהודית לארגון צדקה או פילנתרופיה למען התיישבות בארץ ישראל. בין חברי הוועד היו שמואל ברב"ש, צבי הימלפרב, חיים אטינגר ויוסף ספיר, ובין סגניהם חיים נחמן ביאליק, יוסף קלוזנר, אברהם זוסמן, יעקב ריימיסט ומשה קליימן. בשנת 1906 מונה ליושב ראש הוועד מנחם אוסישקין, ורבים סברו שהדבר יתרום לצמיחתו, אולם מעמדו הפוליטי בציבוריות היהודית דווקא הלך והדרדר.
התרומות המשיכו להגיע אל הוועד בכל שנות קיומו. הוועד היה מעורב בטיפוח ההתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל; נשלחו אליו דין וחשבונות על הנעשה במושבות ובערים, משלוחים או נציגים בארץ ישראל, כגון מנחם שיינקין. הוועד תמך בכינון כוח המגן העברי בארץ ישראל. כך למשל, הוא מימן את ביטוח עבודתם (בחברת ביטוח איטלקית) של אנשי "השומר"; הוועד התחייב לכסות נזקי גנבה בכל מושבה שבה נשכרו לשמירה אנשי "השומר", ובשנת תרע"א (1911) הפקיד 7,000 פרנק לחשבון בבנק אפ"ק שנועד ל"קרן גנבות" שממנה יילקחו הפיצויים. השפעתו ניכרה בחינוך העברי בארץ ישראל. כך למשל תרם הוועד יותר מ-25 אלף רובל למצדדים בשפה העברית בתקופת "מלחמת השפות" ובמנהיגיו ביישוב, כגון דוד ילין וחברי "הסתדרות המורים".
בעקבות מהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ומלחמת האזרחים ברוסיה, הסתיימה פעולתו, כאשר פקידי היבסקציה תבעו את סגירתו. מאזנו האחרון הוגש באודסה ב-21 באוגוסט 1919.
תולדותיו > ראשי הוועד

1890–1891 – יהודה לייב פינסקר
1891–1906 – אברהם גרינברג
1906–1919 – מנחם אוסישקין
"כתבים לתולדות חִבת-ציון וישוב ארץ-ישראל"

אוסף מסמכים ותעודות מארכיונו, אשר אסף וההדיר אלתר דרויאנוב, ראו אור משנת תרע"ט (1919) ועד שנת תרצ"ב (1932 בשלושה כרכים (חלק א' באודסה בהוצאת "אמנות", ובדפוס "הפועל הצעיר" ו"אחדות" בארץ ישראל) בשם: כתבים לתולדות חבת-ציון וישוב ארץ-ישראל.
 הכרכים זכו למהדורה מהודרת על ידי ד"ר שולמית לסקוב, שראו אור בשישה כרכים במכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד. הכתבים אוצרים מידע רב על התנועה הציונית ועל אישיה בתקופת העלייה הראשונה והשנייה.
 הוא כולל מסמכי תקנות של חברות ואגודות כגון "תקנות חברת ביל"ו" שנתחברו בקושטא, ותקנות חברת תחית ישראל, תוכניות התיישבות וסדרי יישובים חקלאיים ואיגרות רבות, בהן של אנשי ביל"ו ולשכותיהם המרכזיות, אליעזר בן-יהודה, אהרן מיכל ברכיהו, יחיאל מיכל פינס, זלמן דוד ליבונטין, קרל נטר, לורנס אוליפנט, שמואל משה לולקימאכר, דוד גורדון, שמואל מוהליבר, קבוצת תלמידי ישיבת וולוז'ין, מאיר דיזנגוף, אחד העם, ולדימיר דובנוב ומרדכי בן הלל הכהן.
היסטוריוגרפיה

תולדותיו החלו להכתב בראשית המאה ה-20, על ידי יוסף ספיר ושמואל לייב ציטרון. הוא הוזכר, בהרחבה או בצמצום בחיבוריהם של נחום סוקולוב, ישראל קלויזנר, יוסי גולדשטיין, מרדכי אליאב, ישראל קולת, יוסף שלמון, מרגלית שילה וגדעון שמעוני.
לקריאה נוספת

אלתר דרויאנוב (עורך), כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל, א-ג, אודיסה ותל אביב: דפוס: "אמנות", "הפועל הצעיר", "אחדות", תרע"ט-תרצ"ב 1919–1932.
שולמית לסקוב (עורכת), כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל, (ליקט וערך לראשונה: אלתר דרויאנוב), א-ז, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב-תשנ"ג 1982–1993.
יוסי גולדשטיין, חיסולו של 'הוועד האודסאי', בתוך: יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת, מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע-2010, עמ' 329–346.
ניקולא יוזגוף אורבך, הוועד האודסאי: קורותיו, פועלו ומוסדותיו, אוניברסיטת חיפה, 2024.
הערות שוליים

↑  יוסי גולדשטיין, חיסולו של 'הוועד האודסאי', בתוך: יוסי גולדשטיין, חיסולו של 'הוועד האודסאי', עמ' 329.
↑  יוסי גולדשטיין, חיסולו של 'הוועד האודסאי', עמ' 329.
↑  על נוסח השם העברי נוספו גרסאות נוספות; ראו: שולמית לסקוב, הקדמה למהדורה החדשה של ה'כתבים', בתוך: הנ"ל (עורכת), כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל, (ליקט וערך לראשונה: אלתר דרויאנוב), א, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ב-1982, עמ' 7.
↑  בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א, א, הוצאת מערכות, תשט"ו-1914, עמ' 276.
↑  בן ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, א, א, עמ' 269, 302.
↑  יוסי גולדשטיין, חיסולו של 'הוועד האודסאי', עמ' 342-341.
↑  כתבים לתולדות חיבת-ציון וישוב ארץ-ישראל, מהדורת לסקוב, תעודה 159, עמ' 486–491. אנשי ביל"ו חיברו מספר תקנונים.
↑  כתבים לתולדות חיבת-ציון וישוב ארץ-ישראל, מהדורת לסקוב, תעודה 16, עמ' 122–123.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306713905171  LCCN: no2017071733  VIAF: 144782510   WorldCat (עם VIAF): 144782510 
מזכרת, חברי האגודה שהתאספו באודיסה לבחירת הוועד האודיסאי ( 1896)
שער כתבים לתולדות חבת-ציון וישוב ארץ-ישראל, שכרכו הראשון ראה אור באודסה בשנת תרע"ט 1919
נתן ברנד (איש תקשורת)

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1964 (בן 60) בקאו, רומניה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  brandnathan
 
נתן (ננדי) ברנד (נולד ב-21 בינואר 1964) הוא איש תקשורת, שחקן, מנחה, תסריטאי, במאי ומבקר קולנוע ישראלי. בשנים 1990–1996 היה מראשוני המנחים, התסריטאים והמנהלים של ערוץ הילדים בישראל.
לקריאה נוספת

נורית גרץ, סיפור מן הסרטים – סיפורת ישראלית ועיבודים לקולנוע, האוניברסיטה הפתוחה, 1993, 280 עמודים
עידו דרור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 במאי 1978 (בן 46) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
עידו דרור (נולד ב-26 במאי 1978) הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

דרור הוא בעל תואר ראשון (2001-2004) בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני (2006-2008) בהיסטוריה צבאית ודיפלומטית בחוג ללימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2008-2009 שימש כמרצה בשיעור כתיבת תסריט קצר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב וכן בשנים 2008-2011 שימש כמרצה בבית הספר מנשר לאמנות בקורסים: "יסודות התסריט הקולנועי" (שנה א') ו"עקרונות תסריט" (שנה ב').
במהלך השנים שימש דרור כתסריטאי של מספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 2008 שימש כתסריטאי הסרט "סוף שבוע בתל אביב", עליו היה מועמד יחד עם אחיו הגדול, יונתן דרור לפרס אופיר של אותה שנה, בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. בשנת 2011 שימש כתסריטאי של קומדיית המצבים "מה בכריש?", ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2011 יצר וכתב יחד עם אופיר בביוף את סדרת הדרמה "סימני שאלה", ששודרה בזכיינית ערוץ 2, רשת.
במהלך השנים 2012-2016 שימש יחד עם דוד דהן כיוצר ותסריטאי של הסדרה "גאליס", אשר שודרה בערוץ הילדים במשך שבע עונות. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה בקרב ילדים ובני נוער בשנת 2014 יצר וכתב יחד עם דוד דהן את הסרט "גאליס - המסע לאסטרה", המבוסס על הסדרה.
בשנת 2018 יצר וכתב שוב ביחד עם דוד דהן את הסדרה ״אילת״ המשודרת לילדי HOT בשיתוף עם ערוץ הילדים.
בשנת 2023 יצר וכתב שוב ביחד עם דוד דהן את הסדרה "4:20" המשודרת HOT .
הערות שוליים

↑  עידו דרור קורות חיים
↑  פורסמו המועמדים לפרס אופיר 2008
| גאליס (2012–2016) |
| --- | --- | --- |
| יוצרים ותסריטאים ראשיים | דוד דהן • עידו דרור |  |
| במאי | עודד רז |  |
| דמויות | יונתן • דני • ליעם • נינה • דורי • יולי • הוגו • מיקה • רונה • שרון • ברק • נטלי • אלכס • דפני • גאיה • ארז • רותם • אודי • גילי • מאיה • דנה |  |
| ספרים (מאת סמדר שיר) | הקיץ של רונה ודורי • הכוכבים של יולי • ליעם הולך בעקבות הלב • יונתן ודני במבצע מקסיקני • מתחילים מחדש |  |
| סרטים | גאליס - המסע לאסטרה • גאליס - קונקט |  |
| סדרת מקור | החולמים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335489505171  LCCN: no2010178406  VIAF: 159920933   WorldCat (עם VIAF): 159920933
אסף אפשטיין

| --- | --- |

אסף אפשטיין, אוגוסט 2015
 לידה:  1 באוגוסט 1978 (בן 46) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008 
 עיסוק:  תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  בית הספר התיכון ע"ש ג. ג. פירס 
 יצירות בולטות:  שניצל
  אתר האינטרנט הרשמי של אסף אפשטיין
 פרופיל ב-IMDb
 
אסף אפשטיין (נולד ב-1 באוגוסט 1978) הוא כותב, מפיק ובמאי קולנוע ישראל.
ביוגרפיה

אסף אפשטיין נולד בישראל ב-1 באוגוסט 1978 ללאה וחנן אפשטיין. הוא אחיהן הבכור של אפרת ורוני אפשטיין.
כשהיה ילד עברה המשפחה להתגורר בפורט וורת' שבמדינת טקסס בארצות הברית שם למד בבית ספר יהודי פרטי. לאחר מכן חזרה המשפחה להתגורר במודיעין שם למד בחטיבת הביניים.
ב-1995, עברה שוב המשפחה להתגורר בארצות הברית והתיישבה בדאלאס שם למד אפשטיין בתיכון ג'יי ג'יי פירס בריצ'רדסון.
בשנות העשרים המוקדמות שלו, עזב אפשטיין את משפחתו בארצות הברית וחזר להתגורר בגפו בישראל כדי להתגיס לצה"ל שם שירת בחיל האוויר.
בשנות האלפיים המוקדמות החל אפשטיין בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
קריירה

לאחר סיום לימודיו, עבד אפשטיין בהפקת סרטוני תדמית עבור חברות.
ב-2008, לקח חלק בהפקת שני סרטים ישראלים; האחד, המלחמה השניה, דרמה המתרחשת בתל אביב במהלך מלחמת לבנון השנייה, ו-יאפאווייה, סרט דוקומנטרי אודות הרכב ההיפ-הופ, סיסטם עלי.
ב-2010, הפיק אפשטיין את דעיכתה של אמא, אודות היחסים המורכבים בין אם לבנה.
ב-2011, החל אפשטיין בהפקת סרטו עטור השבחים, שניצל, שאותו כתב, הפיק וביים. שניצל מספר את סיפורו של נער מתבגר ועל המפגש שלו עם חוצן בדמות שניצל. בראיון, העיר אפשטיין שסרטו שניצל הושפע מהסרט אי.טי. - חבר מכוכב אחר של סטיבן ספילברג, חוויותיו כ-"ילד מוזר אשר אינו חש בנוח בתוך עצמו" וטיול בית ספר שם קיבלו הוא וחבריו שניצלים לארוחת צהריים.
ביולי 2014, הפיץ את "שניצל" אשר קצר מספר רב של פרסים בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם לרבות "פרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע בדרום קרוליינה, "סרט המדע בדיוני הטוב ביותר" בפסטיבל הייארט, ו"סרט ההתבגרות הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים במנהטן ב-2015. מאוחר יותר באותה שנה זכה אפשטיין ב"פרס המפיק הטוב ביותר של סרט זר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במדריד.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2008 | המלחמה השנייה | טכנאי |
| 2008 | יאפאווייה | מפעיל מצלמה |
| 2010 | דעיכתה של אמא | מפיק |
| 2014 | שניצל | במאי, תסריטאי, מפיק |
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אסף אפשטיין עבור VOD Indie באתר וימאו
↑  Hyart Film Festival this weekend in Lovell, קרלי ווס, 18 ביוני 2015, Lovell Chronicle, אוחזר 24 באוקטובר 2016
↑  Manhattan Film Festival (2015 Award Winners), אוחזר 24 באוקטובר 2016
↑  Madrid International Film Festival (Best Producer of a Foreign Language Film 2015), פסטיבל הסרטים הבינלאומי במדריד, אוחזר 24 באוקטובר 2016
פבלו אוטין

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1976 (בן 48) ארגנטינה בואנוס איירס ארגנטינה
 תאריך עלייה:  1996
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, המכללה האקדמית בית ברל 
 סוג כתב:  מבקר קולנוע
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  pablo.utin
 
יום עיון לכבוד צאת ספרו של פבלו אוטין "קרחונים בארץ החמסינים", מימין לשמאל: פבלו אוטין, ערן קולירין, אודי אלוני, איתן גרין, נעמי שחורי
פבלו אוטין (נולד ב-22 בנובמבר 1976 בארגנטינה) הוא חוקר, מרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומבקר קולנוע ישראלי. ב-6 בדצמבר 2013 נבחר ליושב ראש הראשון של פורום מבקרי הקולנוע בישראל, ארגון אשר יזם עם מבקרי קולנוע אחרים ונטל חלק בהקמתו במאי 2013.
פרסומים

"קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים". ספר העוסק בקולנוע הישראלי החדש באמצעות מאמרים ושיחות עם במאים בולטים, הוצאת רסלינג (2008)
שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה (2017)
רקוויאם לשלום: ייצוג הסכסוך בקולנוע הישראלי בעקבות אינתיפאדת אל־אקצה, הוצאת ספרא (2017)
מצ'רלי עד שולי: הקולנוע העממי והמצאת הישראליות, הוצאת טנג'יר (2024)
עורך "רואים שקוף – במאים ואנשי קולנוע על סרטי איתן גרין". חוברת מאמרים לכבוד המחווה לאיתן גרין במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה (2008)
"אורסון וולס" מתוך הסדרה "במאים נבחרים". מחבר המאמר המרכזי בספר. עורך הסדרה: ניסים דיין. בהוצאת משרד החינוך (2011)
"הקולנוע הישראלי החדש – פורטרט של תעשייה". מאמר לספר "הקולנוע הישראלי בן זמננו" שפורסם באיטלקית (2009) בהוצאת מרסיליו. "Il Nuovo Cinema Israeliano: Ritratto di un'industira". In M. G. De Bonis, et al. (Eds.) Il Cinema Israeliano contemporaneo (pp. 73-87). Venezia: Marsilio. 2009 (Italian) (באיטלקית)
ביקורת הספר "קולנוע ישראלי" מאת אלה שוחט", הוצאה מחודשת מ-2010, בכתב העת האקדמי: Historical Journal of Film, Radio and Television, volume 31, issue 4 (באנגלית)
מאמרים נבחרים

"שיעורים בקולנוע", שורה ראשונה, סדרת רשת, מאי-אוגוסט, 2017.
חי בסרט עונה 3: ד"ר פבלו אוטין, הטלוויזיה החינוכית, 9 באפריל 2017
סופרמן נגד בטמן, באתר "סריטה", 18 ביולי 2012
פבלו אוטין, איראני שאנחנו אוהבים: ראיון מיוחד עם מוחסן מחמלבאף, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2012
"משפחה על הרצפה" סינמטק, 156: 25-22, 2009 (מאמר על "שבעה" של האחים רונית ושלומי אלקבץ)
"בארץ הזבל" סינמטק, 168: 23-20, 2011 (מאמר על "מציצים" של אורי זוהר – ניתוח אסתטי של הסרט)
"הקולנוע העצמאי העכשווי: מקורות, היסטוריה ועתיד", סינמטק, 171: 7-4, 2011 (עם מרט פרחומובסקי)
פדרי ומרצ'לינו: על שיתוף הפעולה המופלא בין פליני ומסטרויאני, באתר "סריטה", 7 בינואר 2013
פסטיבל סרטי הסטודנטים 2013: פרקים בתולדות הסרט הישראלי הקצר, באתר "סריטה", 16 ביוני 2013
הערות שוליים

↑  פבלו אוטין באתר פסטיבל סינמד
↑  אתר פסטיבל אימג' קונטרנטור בצרפת
↑  אתר המחלקה למדיה ותקשורת ב-EGS, EUROPEAN GRADUATE SCHOOL
↑  "סלט של ז'אנרים - אפשר לחרוג מן החוקים אם אתה קוריאני", סינמטק, 165: 19-16, 2010.
↑  ניתוח המאפיינים של סרטי הסכסוך בין דרום לצפון קוריאה בשנים של מדיניות הסאנשיין
↑  פרסומים באתר "IASIA" על הסכסוך הדרום-צפון
↑  מאמרים של פבלו אוטין ב-אתר סריטה
↑  קראו בכותר - שיעורים בקולנוע : שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, באתר kotar.cet.ac.il
↑   נטע אלכסנדר, "העולם אלים - אז גם אנחנו אלימות", באתר הארץ, 28 בפברואר 2017
↑  Julia, סקירת ספרות – "רקוויאם לשלום" מאת ד"ר פבלו אוטין, באתר Cultureroll, ‏2018-07-06
↑  הספר רקוויאם לשלום / אוטין פבלו (2017), באתר www.bookholder.co.il
↑  https://vimeo.com/user68897630
↑  ישי קיצ'לס, "יש משהו לא הוגן בזלזול של האקדמיה כלפי סרטי הבורקס", באתר ישראל היום, 26 ביוני 2024
↑  נוית בראל, "שבעה", "מציצים" או "צ'ארלי וחצי": החברה הישראלית דרך עדשת המצלמה, באתר ynet, 27 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301706705171  ISNI: 0000 0000 6697 9857  LCCN: no2009020084  VIAF: 78941706   WorldCat (עם VIAF): 78941706
ימי ויסלר

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1978 (בן 46) תל אביב-יפו, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  גיטריסט, מלחין, פזמונאי, תסריטאי, במאי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה חשמלית
 שיתופי פעולה בולטים:  הבילויים, ערפדי הראגטיים
 פרופיל ב-IMDb
 
בנימין (ימי) ויסלר (נולד ב-14 בספטמבר 1978) הוא מוזיקאי, מלחין, מחזאי, תסריטאי ובמאי ישראלי, ממייסדי להקת "הבילויים".
ביוגרפיה

ויסלר הוא בנם של הסופר ישראל ויסלר (פוצ'ו) ושל דיצה, בתו של בנימין מאיר, וקרוי על שמו.
ב-1996 הקים עם חברו לתיכון, נועם ענבר, את להקת הבילויים. ויסלר כתב והלחין את רוב השירים. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בין השנים 2003–2013 והתפרקה. בשנת 2016 יצא אלבום הבכורה של ערפדי הראגטיים, הרכב שהקים עם דידה פלד וערן ויץ.
הוציא בשנת 2024 את האלבום The Albanian Connection תחת השם Yummi Wisler Guitar Combo.
ב-2005 כתב וביים מחזה קצר בשם "המסע המופלא במכונת הזמן" שהוצג במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בטלוויזיה יצר וביים את הסדרות "מקום לדאגה" ששודרה בערוץ 10 (2010-2008), ו"המגפה" ששודרה בהוט (2013).
היה שותף לכתיבת העונה השלישית של סדרת המתח ״נויורק״ ששודרה ב"יס".
לוויסלר תואר ראשון בקולנוע מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ותואר שני בספרות כללית (2006).
אחיו, המאייר והאנימטור אורי ויסלר, נפטר ב-2013.
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
ניב זילברברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1993 (בן 31)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 פרופיל ב-IMDb
 
ניב זילברברג (נולד ב-15 ביולי 1993) הוא שחקן ישראלי.
קריירת משחק

קריירת המשחק של ניב החלה ב-2008, בגילום הדמות איתי נוימן בעונתה השנייה של סדרת הדרמה של HOT, "בטיפול".
בשנת 2010 שיחק בתפקיד אורח את יונתן פרידמן בסדרת הקומדיה "מעצר בית" שבה כיכבו טל פרידמן ואיל קיציס.
בשנת 2011 כיכב בתפקיד ראשי בסרט הסטודנטים "תיקו אפס", לצד אבי גרייניק ויגאל עדיקא.
בשנת 2012 שיחק את עידן בספין-אוף "עניין של זמן", המהווה המשך לסדרת הנוער המיתולוגית.
בשנת 2013 שיחק את שבת בסרט "שש פעמים".
בשנת 2014 שיחק את האח של נעמי בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ובסרט "מנפאואר". (2015) שיחק בסרט מנפאואר.
בשנת 2016 שיחק בסרט "ארץ פצועה".
בשנת 2017 גילם את גילי שם-טוב בסדרת הנוער "ראש גדול". בשנת 2018 גילם את עצמו בסדרת הנוער אילת.
הירוגמיה

הירוגמיה (ביוונית: ἱερογαμία, מתוך ἱερὸς γάμος – הירוס הוא קדוש, גמוס הוא נישואים, יחסי מין), או ירוגמיה, היא נישואין מקודשים או זנות פולחנית, זנות מקודשת. למונח יש גם משמעויות באלכימיה ובפסיכולוגיה יונגיאנית.
מירצ'ה אליאדה, בספרו "המיתוס של השיבה הנצחית", כתב שהירוגמיה מבוססת על נישואי השמיים והאדמה (למשל זאוס והרה, אוסיריס ואיזיס), ומכאן נוצרה הבריאה הקוסמית. בחברות מסורתיות רבות, טקס הירוגמיה בא לבטא את איחוד היסודות המנוגדים, והוא מתקיים כחלק מטקסי ראשית השנה החדשה, חג המציין חזרה אל נקודת ההתחלה.[דרוש מקור]
לפי סטפני בדין, חוקרת לימודים קלאסיים מאוניברסיטת פנסילבניה, זנות מקודשת (אנ') לא התקיימה מעולם בעולם העתיק וכי הסיבה להפצתו של השקר הייתה ביזוי תרבויות זרות.
בעולם העתיק

| --- | --- |
 :  ראו גם – זנות ביוון העתיקה#זנות קדושה (הירוגמיה)
מנהג זה הוא התפתחות האמונה על חתונת האלים (תיאוגמיה) שם מתקיימים נישואי קודש בין אל לאלה (למשל אשתר ותמוז), משם התפתח טקס סמלי, שבו אלה (המיוצגת על ידי כוהנת) קיימה יחסים עם המלך ובשלב מאוחר יותר משתתפים אנושיים מייצגים את האלוהויות (לרוב אלות נקבות) ומקיימים יחסים עם בני אנוש. כלומר, קיום יחסי מין מקודשים נחשבו לריטואלים שחיקו מעשים אלוהיים.[דרוש מקור]
החלק הראשון של המיתוס השומרי שבגליל ברטון (אנ'), עוסק בתיאור המקדש של ניפור, מפרט את הנישואין המקודשים בין אנו לאלה האם נינחורסג שבמהלכם נוגעים שמים וארץ (בדומה למתואר אצל הסיודוס). מכאן נולדה מסורת של קיום יחסים בין מלכי ערי־המדינה השומריות לבין כוהנות איננה כסוג של נישואין מקודשים,[דרוש מקור] פעילות זאת התרחשה בעיקר במהלך פסטיבל אקיטו (אנ').[דרוש מקור] הייתה גם הירוגמיה גברית, במקדש נדיתו שבארך הכוהנת הגדולה בחרה למיטתה בחג השוויון כהירוס־גמוס גבר צעיר שייצג את דומוזיד.[דרוש מקור] בחוקי חמורבי היו סעיפים שהגנו על זכויותיהן ושמן הטוב של נשים שעסקו בהירוגמיה.
גם אצל החתים הייתה זנות מקודשת.
סטראבון בספרו גאוגרפיה (8.6.20) כתב על מקדש אפרודיטה בקורינתוס כי היו בו ״הטאירות שפחות המקדש״ רבות, בנוסף הוא כתב כי בעיר קומנה היו "נשים רבות העושות מלאכתן בגופן, לרוב מוקדשות". באותו ספר (11.14.16) תיאר סטארבון את מנהגם של מכובדים ארמנים ממחוז אקיליזנה המקדישים לאלה אנהיד(אנ') את בנותיהם הבתולות, על מנת שיעסקו בזנות מקודשת קודם לנישואיהן.
המשורר פינדארוס תיאר בפרוטרוט את מקדש אפרודיטה ואת ההירוגמיה במקדש אפרודיטה בקורינתוס.
הרודוטוס סיפר, על סמך דברים ששמע אבל לא ראה במו־עיניו, שכל נשות בבל היו חייבות, לפחות פעם אחת בחייהן, לשבת במקדש אפרודיטה ולקיים יחסי מין עם גבר זר שיבחר בה, ואת כספי האתנן היו נותנות למקדש; לדבריו גם בקפריסין היה מנהג מעין זה.
הרודוטוס, כמו גם פומפיוס טרוגוס וקליארכוס איזכרו זנות פולחנית של בתולות בקפריסין, כאירוע טקסי חד־פעמי בו מקריבות הנערות את בתוליהן לאפרודיטה. טרוגוס סיפר גם על זנות פולחנית בעיר לוקרי שבקלבריה.
ביום הכואס, כחלק משיבוש הסדר החברתי, המלכה (אשתו של הארכון) קיימה באגורה יחסי מין טקסיים עם דיוניסוס המגולם על ידי הכהן (או על ידי בעלה).
בדתות קדומות מטרת חגי הירוגמיה הייתה שמירת פוריות הטבע וכך גם בויקה; פוריות מלך ייצגה את פוריות האדמה (הממלכה).[דרוש מקור]
ביהדות

היהדות שללה את הזנות המקודשת, והזהירה מקיומה בבית המקדש: ”לֹא תִהְיֶה קְדֵשָׁה מִבְּנוֹת יִשְׂרָאֵל, וְלֹא יִהְיֶה קָדֵשׁ מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל: לֹא תָבִיא אֶתְנַן זוֹנָה וּמְחִיר כֶּלֶב, בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ לְכָל נֶדֶר, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ גַּם שְׁנֵיהֶם” (דברים, כ"ג, י"ח–י"ט).
בספר מקבים ב מתוארת בשלילה זנות בחצר המקדש, אולם לא ברור מהכתוב האם הייתה זאת זנות רגילה או זנות מקודשת "והגויים זללו וסבאו בקודש, וישכבו עם נשים זונות בחצר הבית, ויביאו בתוך ההיכל כל דבר אשר לא כדת, ויקריבו כל דבר פיגול על המזבח ה'."
בנצרות

הנצרות שוללת הירוגמיה. פאולוס מתייחס לתופעת ההירוגמיה בקורינתוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים ”הֲלֹא יְדַעְתֶּם כִּי הָרְשָׁעִים לֹא יִירְשׁוּ אֶת־מַלְכוּת הָאֱלֹהִים אַל־תַּשִּׂיאוּ נַפְשׁוֹתֵיכֶם לֹא הַזֹּנִים לֹא עֹבְדֵי אֱלִילִים לֹא הַמְנָאֲפִים וְלֹא הַקְּדֵשִׁים וְלֹא הַשֹּׁכְבִים אֶת־זָכָר” (קורינתים א', ו',  9).
אוסביוס מקיסריה כתב שקונסטנטינוס הרס את מקדש ונוס בבעלבכ, שם מכובדים הניחו לנשותיהם ולבנותיהם לבצע ניאוף חסר בושה.
בתת-היבשת ההודית

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (22.10.2022)
בהודו הקדומה היה מנהג הנגר־וודו (אנ'), האישה היפה ביותר בעיר זכתה לכבוד להיות הירוגמי או קורטיזנה והתשלום עבור שרותיה היה גבוה מאד.
זנות מקודשת קשורה לפולחן קאלי. בנוסף, בדרום הודו ובמערבה קיימת מסורת הדבאדסי (אנ') (משרתות האל דווה (אנ') או האלה דווי (אנ')).
נשים אלה הוכשרו במסורת ריקוד האודיסי (אנ') ובמסורות אמנותיות קלאסיות אחרות, ונהנו ממעמד חברתי גבוה ובנוסף שירתו את המקדש בדרך של נישואין מקודשים.
במערב נפאל נהוג הדוקי (אנ'), ילדות שעדיין לא הגיעו לבשלות מינית (ולעיתים בגילאי 5–6) הוצעו למקדש המקומי, במטרה שמשפחתן תזכה בהגנה ובהכרת טובה מצד האלים. עד גיל ההתבגרות התחנכו במקדש וביצעו שירותים שונים למקדש שאליו הוצעו ומגיל הבגרות המינית היו אמורות לספק שירותי מין. על פי המסורות המקומיות יחסי מין עם דוקי יכולים לנקות חטאים ולהביא מזל טוב. הדוקי זכו להערכה עבור מסירותן למקדש ובהתבגרן קיבלו חלקת אדמה או מעט רכוש. במהלך השנים חל פיחות במעמדן של הדוקי, הנוהג של דוקי בוטל רשמית על ידי ממשלת נפאל, אולם התופעה עדיין קיימת וב־2006 חוקק חוק המסדיר את אזרחותם של ילדי הדוקי שאביהם נפאלי.
יחסי מין מקודשים הם פרקטיקה נפוצה גם בטנטרה של זרם הוג'ריאנה.
לקריאה נוספת

ניקי רוברטס, זונות עושות היסטוריה: הסחר במין בחברה המערבית, הוצאת סיטרא אחרא, 2006, עמ' 403
Catherine Johns, Sex or Symbol: Erotic Images of Greece and Rome ,University of Texas Press, 1982 p 117-142
Amy Richlin, Pornography and representation in Greece and Rome Oxford University Press, 1992 P 3-35
Andrew Stewart, Art, Desire and the Body in Ancient Greece, Cambridge University Press, 1997 P 156-171
הערות שוליים

↑  כרמית מזרחי, ביקורת ספר: Stephanie Budin – The Myth of Sacred Prostitution in Antiquity,  באתר "כישופים: הקדרה המבעבעת", 6 בינואר 2019
↑  Nancy Qualls-Corbett, The Sacred Prostitute: Eternal Aspect of the Feminine, Inner City Books, 1988
↑  Nagendra Kumar Singh, Divine Prostitution, A.P.H. new delhi, 1997 P 6-7
1 2  יוליה אוסטינובה, זנות בהיכל: זונות ונערות ליווי ביוון העתיקה ובפולחניה, זמנים רבעון להיסטוריה גיליון 90, 2005, עמודים 30–39
↑  הרודוטוס, היסטוריות, 1.199 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית)
↑  פרק LVIII
פרסקו  נישואי זאוס והרה בנוכחות איריס  והאנשה של הטבע החדש מפומפיי במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי