מיכאל השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית
ביוגרפיה > מועצת ליון ואחריה

שליחים ביזנטיים התייצבו במועצה השנייה של ליון ב-24 ביוני 1274, שם הציגו מכתב מהקיסר, חתום בבולת הזהב הקיסרית, ושניים נוספים מבנו אנדרוניקוס ואנשי הדת הביזנטית. במושב הרביעי של המועצה בוצעה פעולת האיחוד הרשמית. המכתבים נקראו, ולראשונה מזה מאתיים שנה נציגי הענפים המזרחיים והמערביים העיקריים של הנצרות היו שוב מאוחדים.
מיכאל השמיני השיג יתרון חשוב על ידי איחוד זה, שכן כעת הוא השיג לגיטימציה הן עבור החזקה בקונסטנטינופול והן עבור תביעותיו על האדמות שנכבשו על ידי פולשים מערביים. יתרה מכך, יריבו שארל לא יכול היה לסמוך על כוחו של האפיפיור שקורא למסע צלב נגד ממלכתו. לבסוף, האפיפיור גרגוריוס היה מאוד חיובי להצעתו של מיכאל למסע צלב נגד הטורקים כדי לכבוש מחדש את הערים הנוצריות העתיקות של אנטוליה; אולם עם מותו של גרגוריוס (ינואר 1276), תוכניות אלה נותרו לא יותר מאשר דיבורים.
אכזבות נוספות הופיעו לאחר שהחדשות על המועצה הסתננו בשטחים הביזנטים לשעבר. בעוד שהאיחוד התקבל בהתנגדות בכל רמות החברה, התנגדו לו במיוחד האוכלוסייה הגדולה יותר, בראשות הנזירים וחסידיו של הפטריארך המודח ארסניוס, הידועים בשם הארסנים. אחת ממנהיגי האנטי-איחוד הראשיים הייתה אחותו של מיכאל אולוגיה, שנמלטה לחצר בתה מריה פלאיולוגינה קנטקוזינה, צארית הבולגרים, משם מחתה ללא הצלחה נגד מיכאל. חמורה יותר הייתה ההתנגדות של בניו של מיכאל מאפירוס, ניקפורוס הראשון קומננוס דוקאס ואחיו למחצה יוחנן הראשון דוקאס: הם התחזו כמגיני האורתודוקסיה ונתנו תמיכה לאנשי האנטי-איחוד הנמלטים מקוסטנטינופול. מיכאל הגיב תחילה בסלחנות יחסית, בתקווה לזכות באנשי האנטי-איחוד באמצעות שכנוע, אך בסופו של דבר אכזריות ההפגנות הובילה אותו לנקוט בכוח. מתנגדי איחוד רבים עווורו או הוגלו. שני נזירים בולטים, מלטיוס ואיגנטיוס, נענשו: לראשון גזרו את הלשון, והשני עוור. אפילו פקידים אימפריאליים זכו ליחס קשה, ועונש מוות נקבע אפילו רק על קריאת או החזקת חוברות המכוונות נגד הקיסר. "מעוצמת העימותים הללו, זהה כמעט למלחמות אזרחים", מסכם ג'יאנקופלוס, "ייתכן ששולם מחיר גבוה מדי למען האיחוד".
המצב הדתי רק החמיר אצל מיכאל. המפלגה הארסנית מצאה תמיכה רחבה בקרב הממורמרים במחוזות האנטולים, ומיכאל הגיב שם ברשעות דומה: לדברי וריוניס, "הגורמים הללו שהודחו מהצבא או מתפקידים אחרים, מנוכרים, ערקו לטורקים". ניסיון נוסף לטהר את הטורקמנים הפולשים מעמק מיאנדר בשנת 1278 מצא הצלחה מוגבלת, אך אנטיוכיה על המיאנדר אבדה באופן בלתי הפיך כמו טרלס וניסה ארבע שנים מאוחר יותר.
ב-1 במאי 1277, יוחנן כינס בניאופטרס סינוד שהכריז על הקיסר, הפטריארך והאפיפיור ככופרים. בתגובה, כונס סינוד באיה סופיה ב-16 ביולי, שבו ניקפורוס ויוחנן נודו בתמורה. יוחנן כינס את הסינוד האחרון בניאופטרה בדצמבר 1277, שם מועצה אנטי-איחוד של שמונה בישופים, כמה אבות מנזר ומאה נזירים, נידתה שוב את הקיסר, הפטריארך והאפיפיור.
הישגיו של מיכאל בשדה הקרב היו חיוביים יותר, אם כי עדיין מעורבים. הוא ניסה לנצל מלחמת אזרחים בבולגריה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-13, אך הצבאות הביזנטים ספגו כמה תבוסות גדולות מידי האיכר הקיסר איוואילו. הקיסר הצליח למנות זמנית את חתנו איוואן אסן השלישי על כס המלכות הבולגרי, אך לאחר התבוסה הביזנטית בדווינה הוא נאלץ לברוח. עם זאת, מיכאל השמיני הצליח מאוחר יותר לכבוש את החלק הבולגרי של תראקיה, בעוד שהמצב הפנימי של האימפריה הבולגרית נותר בלתי יציב. בשנת 1275 שלח מיכאל השמיני צבא נגד תסליה וצי של 73 ספינות כדי להציק למדינות הלטיניות ביוון. הצבא הובס באופן מוחץ בקרב ניאופטרה, אך הצי זכה בניצחון מקיף דומה בקרב דמטריאס.
האחרון היה ניצחונו על שארל מאנז'ו במערב יוון. הגנרל של שארל הוגו מסאלי עם 8,000 איש (כולל 2,000 פרשים) כבש את בוטרינטו ב-1280 וצר על בראט. צבא סיוע ביזנטי בפיקודו של מייקל טארחניוטס הגיע במרץ 1281: הוגו מסאלי נפל במארב ונלכד, וצבאו החל לברוח. ג'אנאקלופוס סבור שרוב החוקרים אינם מבינים במלואם את חשיבותו של ניצחון זה: "ניצחון זה סימן את הכישלון המוחלט של הניסיון להשיק משלחת יבשתית נגד הבירה. לפיכך... שארל נאלץ לשנות את האסטרטגיה שלו למתקפה ימית נגד קונסטנטינופול."