stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התמה של איבריה
יסוד והרחבה

התמה נוסדה על ידי הקיסר בסיליוס השני (976-1025) מהאדמות שהוריש לו הנסיך הגאורגי, דוד השלישי (אנ'). שטחים אלה היו חלק מאזורי הספר הגאורגים-ארמניים, שבמרכזם הייתה טאיק שנקראה בגאורגית טאו מטאו-קלארג'תי, וכן מספר מחוזות במערב ארמניה ביניהם תאודוסיופוליס, אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט, הארכּ, מארדלי (מארדר'י), חלדויאריץ' וצ'ורמאיארי, ניתנו, בשנת 979, ניתנו על ידי בסיליוס לדוד, בגין עזרתו של דוד במרד של הגנרל הביזנטי, ברדס סקלרוס. למרות זאת, דחה דוד, בשנת 987, את בקשת העזרה של בסיליוס במרד אחר כנגד הגנרל הביזנטי, ברדס פוכאס, מה שעורר את חשדו של בסיליוס כלפי השליטים בקווקז. לאחר נפילת המרד, הוכרח דוד להפוך את בסיליוס ליורשו היחיד לאחר מותו.
בסיליוס מימש את ירושתו מיד עם מותו של דוד השלישי בשנת 1000, והכריח את יורשו הגאורגי, בגרט השלישי להכיר בסידור מחדש של המחוזות. למרות זאת, לא ויתר בנו של בגרט השלישי, גיאורגי הראשון, וחידש את התביעה הישנה לירושת דוד השלישי. עם היווצרות ההזדמנות הראשונה, כאשר בסיליוס עסוק במלחמה כנגד הבולגרים, פולש גיאורגי, בשנת 1014, לטאו ופאסיאן. במלחמה שנמשכה שבע שנים הובס גיאורגי, ונאלץ, בשנת 1022, לוותר על שטחים נוספים לטובת הביזנטים, ביניהם: קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle), ארטאני (არტაანი) וג'אוואחתי. מחוזות אלה אורגנו מחדש על ידי בסיליוס לתוך התמה של איבריה שבירתה תאודוסיופוליס. כתוצאה מכך, המרכז הפוליטי של הממלכה הגאורגית נע צפונה, כמו גם חלק ניכר מהאצולה הגאורגית, כאשר האימפריה הביזנטית החזיקה במאחזים קריטיים להמשך התפשטותה לשטחי ארמניה וגאורגיה.
מאוחר יותר המשיך בסיליוס לתבוע חלקים מהממלכה הארמנית, שנשלטה על ידי הבגרטים הארמנים, ממלכת אני, שהיו באותם ימים, אזורים במחלוקת בין בנו של גאגיק הראשון, יואן סומבט ואשוט הרביעי מאני. כעונש על תמיכתו בגאורגים, נענש, בשנת 1022, יואן-סומבט, מסר את נחלותיו לידי הביזנטים, ועד לאמצע שנות הארבעים של המאה האחת עשרה שבר הקיסר, קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס (1042-1055), את התנגדות שרידי הבגרטידים מארמניה, והכריח את הקתוליקוס פטר, בשנת 1045, להיכנע יחד עם עירו אני הממלכה סופחה לתמה של איבריה ובירתה של התמה הועברה מתאודוסיופוליס לאני. משלב זה ואילך נוהלה התמה של איבריה במשותף עם ארמניה הגדולה, והתמה הגדולה מצוינת פעמים רבות כתמה של איבריה וארמניה.
בשנת 1064 סופחה, הממלכה הארמנית העצמאית האחרונה, ממלכת קארס, לתמה, כאשר גאגיק השני מקארס בנה לכבוד התפטרותו מכהונתו לטובת הקיסר, קונסטנטינוס העשירי (1059-1067), כדי למנוע מהסלג'וקים את כיבוש הממלכה. משפחת המלוכה עברה לקפדוקיה, כנרה כדי להצטרף לאצולה הארמנית שם, שפותתה בידי המינהלה הביזנטית לוותר על שטחיהם בתמורה לשטחים במערב. לאירוע זה קדם כיבוש של העיר אני בידי הסלג'וקים והמרכז המנהלתי של התמה הוחזר לתאודוסיופוליס.
ממשל

הכרונולוגיה המדויקת של התמה של איבריה והמושלים ששלטו בה לא ברורה לגמרי. מספר חותמות יווניות מהתמה או "פנים איבריה" המעורפל ניתנות לתיארוך רק לעיתים רחוקות. למרות שחוקרים רבים מחזיקים בדעה כי התמה נוסדה כנראה מיד לאחר סיפוח נסיכות טאו עם מותו של דוד השלישי, קשה עדיין לאמת האם השלטון הביזנטי התרחב לטאו באופן קבוע בשנת 1000 או רק לאחר תבוסת הגאורגים בקרב סוונדכס בשנת 1022. כמו כן לא ניתן לזהות שום מנהיג צבאי שמונה באיבריה לפני מינויו, בשנת 1025/1026, של הסריס ניקטאס מפיסידיה למושל (Dux או catapan) של איבריה. חלק מההיסטוריונים מאמינים כי המושל הראשון של התמה היה רומנוס דלסנוס או אחיו תאופילקטוס שמונו בשנת 1022 ו-1027 לאחר המערכה הגאורגית של בסיליוס
מושל התמה נעזר בפקידי מיסים, שופטים ובאדמיניסטרטורים שלקחו חלק בניהול הצבאי והאזרחי. בין הפקידים היו פקידים מקומיים, אדמיניסטרטורים של המחוזות שבהם שלטה התמה ונציגים ארעיים שנשלחו על ידי הקיסר. פרט לחיל המצב הביזנטי הרגיל, שמרו על האזור חיילי צבא של איכרים מקומיים, שקיבלו בתמורה אדמות ממשל פטורות מס. מצב זה השתנה על ידי קונסטנטינוס התשיעי (1042-1055), אשר פרק את הצבא התמה של איבריה שמנה כ-5,000 חייל, והמיר את שירותם משירות צבאי לתשלומי מיסים. והעלה את נטל המס.
סוף התמה

הרפורמות של קונסטנטינוס הביאו לאי שביעות רבה בקרב תושבי התמה, וחשף אותה למתקפה עוינת של צבא התמה שפורק. קונסטנטינוס נאלץ בתחילה למחוץ את המרידה המקדונית של לאו טורניסיוס, שהיה מושל לשעבר של התמה של איבריה בשנת 1047, ולאחר מכן לעצור את התקדמות הפצ'נגים (Peçenekler).
בשנים 1048-1049 ביצעו הסלג'וקים, בהנהגת איברהים אינל, את הפלישה הראשונה שלהם באזור, והשמידו, ב-10 בספטמבר 1048, את הצבא הביזנטי-ארמני-גאורגי המשותף שכלל כ-50,000 איש בקרב קפטרואו. עשרות אלפי נוצרים נטבחו ובמספר אזורים הפכו ערים לעיי חורבות. בשנת 1051 או 1052, אאוסטתיוס בוילאס, איל-הון ביזנטי שהגיע מקפדוקיה לתמה של איבריה מצא הרס חורבן ועזובה באזור.
התמה של איבריה פסקה להתקיים לאחר תבוסת הביזנטים בקרב מנזיקרט, שהתרחש ב-26 באוגוסט 1071. עדיין התמה המשיכה להחזיק מעמד, אבל לא יאוחר משנת 1074, כאשר גרגורי פקואוריאנוס (Γρηγσριος Παχουράνος), המושל הביזנטי ממוצא ארמני-גאורגי, העביר באופן רשמי את הבעלות על חלק מהתמה, ובכללם טאו וקארס למלך הגיאורגי, גיאורגי השני. אף על פי כן, צעד זה לא עזר בעצירת הפלישה הסלג'וקית, והאזור הפך לשדה קרב של המלחמות בין הסלג'וקים לגאורגים.
לקריאה נוספת

סיריל טואומנוף (1963), מחקרים על ההיסטורית הנוצרית של הקווקז, (באנגלית)
ארוטיונובה פידאניאן (1986-87), מספר היבטים על המחוזות הצבאיים-מנהלתיים ואדמיניסטרציה של ארמניה במהלך המאה האחת עשרה, (באנגלית)
סליה קליסטרט, ההיסטוריה של האומה הגאורגית, (באנגלית)
נינה גריסון, הסיפוח הביזנטי של הממלכות הארמניות במאה האחת עשרה, (באנגלית)
הערות שוליים

↑  כלקדונים (אנ') - כנסיות ותאולוגים שקיבלו את ההגדרה שניתנה בוועידת כלקדון לגבי הגשמי והרוחני בדמותו של ישו
1 2  סטפן ה. ראפ (2003), מחקרים בהיסטוגרפיה הגאורגית של ימי הביניים, עמ' 414, (באנגלית), ISBN 9042913185
↑  באותם ימים נקראה בגאורגית סוונדכס (სჳნდაქს-ი) שבגאורגיה או פאסיאן (Phasiane) או בסיאן שבצפון טורקיה שהייתה ידועה מתקופת קולכיס
↑  דוד מרשל לנג (1966), הגאורגים, עמ' 109-110
↑  אדוארד רוברט וו. (1988), עמק קולה: דוח מקדמי על אזורי הספר של צפון טורקיה, עמ' 126
↑  קתוליקוס - הפטריארך של ארמניה, גאורגיה ואלבניה או של כנסייה נסטוריאנית אחרת
1 2  אן אליזבת רדגייט (2000), הארמנים, עמ' 226-7, ISBN 0631220372, (באנגלית)
1 2 3  דוד מרשל לנג (1966), הגאורגים, עמ' 138-140
↑  ג'וזף ראיס סטרייר (1983), מילון ימי הביניים, עמ' 215, ISBN 0684167603, (באנגלית)
↑  קתרינה הולמס (2005), בסיליוס השני וניהול האימפריה (976-1025), עמ' 362-363, ISBN 0199279683, (באנגלית)
| היסטוריה של גאורגיה |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה (אנ') | תרבות שוּלבַּרִי-שוֹמוּ (אנ') • תרבות קוּרָה-אַרַאכּס (אנ') • תרבות תרִיאַלֵתִית (אנ') • תרבות קוֹלֵכִית (אנ') • דִיאַוֹחִי (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת העתיקה | קולכיס • איבריה • גאורגיה בעידן הרומי (אנ') • מסע פומפאי לגאורגיה (אנ') • אגריסי • איבריה הסאסאנית (אנ') • ניצורה של איבריה (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| ימי הביניים | המלחמות האיבריות (אנ') • המלחמות הלאזיות (אנ') • נסיכות איבריה (אנ') • השלטון הערבי בגאורגיה (אנ') • אמירות טביליסי • שושלת בגרטיוני • איבריה הבגרטידית • ממלכת אבחזיה • ממלכת קאחתי-הרתי • ממלכת הרתי • התמה של איבריה • ממלכת גאורגיה המאוחדת • תור הזהב של גאורגיה(אנ') • ארמניה בממלכת גאורגיה (אנ') • שירוואן הגאורגית (אנ') • המלחמות הביזנטי-גאורגיות • המלחמות הסלג'וק-גאורגיות (אנ') • הפלישה המונגולית • הפלישה הטימורית • הפלישה הטורקמנית (אנ') | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת החדשה המוקדמת | ממלכת כארתלי • ממלכת קאחתי • ממלכת אימרתי • נסיכות גוריה • סוואנתי • אבחזיה • אתאבגות סאמצחה • נסיכות סמגרלו (אנ') • גאורגיה הספווית (אנ') • ממלכת כארתלי-קאחתי | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
| העת החדשה | גאורגיה באימפריה הרוסית (אנ') • הרפובליקה של עבר הקווקז • הרפובליקה הדמוקרטית הראשונה • הפלישה הסובייטית לגאורגיה • גאורגיה הסובייטית • מלחמת גאורגיה–רוסיה | מפת ממלכות קולכיס ואיבריה |
נסיכויות טאו-קלארג'תי והאדמות השכנות
ספיידרמן: עוד יום אחד

| --- | --- |
עטיפת החוברת The Amazing Spider-Man #545. אמנות מאת ג'ו קסאדה
עטיפת החוברת The Amazing Spider-Man #545. אמנות מאת ג'ו קסאדה
 מידע קומיקס
 יוצר:  ג'יי מייקל סטרזינסקי וג'ו קסאדה
 סוגה:  קומיקס
 תקופת פרסום מקורית:  ספטמבר – דצמבר 2007 (כ־1,998 שנים)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת המקור:  אנגלית
 מוציא לאור:  מארוול קומיקס
 מספר החוברות:  4
 קומיקס קודם בסדרה:  "בחזרה בשחור"
 קומיקס הבא בסדרה:  "יום חדש לגמרי"
עוד יום אחד (באנגלית: One More Day) היא קשת סיפור, שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, ונמשכה לאורך ארבע חוברות בין ספטמבר לדצמבר 2007. את הסיפור כתבו ג'יי מייקל סטרזינסקי וג'ו קסאדה, כשזה האחרון גם אייר אותו.
עלילת הסיפור מציגה את השלכות אירועי "מלחמת אזרחים" על פיטר פארקר, בהם הוא בחר לחשוף את זהותו הסודית כגיבור-העל "ספיידרמן" בתקשורת. כנקמה על פעולותיו ההֶירוֹאִיּוֹת, הקינגפין שולח צלף להתנקש באהוביו של פיטר. דודתו מיי נורית ונפצעת באורח אנוש, והוא נותר חסר אונים בסיטואציה טרגית זו. השד מפיסטו מציע להציל את חייה, אם כי רק בתנאי שפיטר יסכים לוותר על אהבתו ויקריב את הנישואים שלו למרי ג'יין ווטסון. קשת סיפור זו מהווה אתחול לחלקים בביוגרפיה של הדמות, והיא מכינה את הקרקע להצגת סטטוס קוו חדש לעולמה.
כלפי הסיפור הוטחה ביקורת קשה מהמבקרים והקהל, שנוטים להגדיר אותו כאחד הסיפורים הגרועים ביותר בתולדות הדמות. נטען כי הכתיבה שיטחה את יחסי הזוג ולא התעמקה ברבדים הפסיכולוגיים שבפרידה, וכי הערכים אשר הונחלו בדמותו של פיטר במרוצת השנים נזנחו. עם זאת, עבודת האיור והאמנות דווקא זכו לשבחים. כתוצר ישיר לתגובת המעריצים השלילית, לאחר קשת סיפור זו נרשמה ירידה כבדה במכירות הקומיקס של ספיידרמן.
מספר אלמנטים מהסיפור מספקים השראה לסרט היקום הקולנועי של מארוול "ספיידרמן: אין דרך הביתה".
היסטוריה פרסומית

הסיפור "עוד יום אחד" הוכרז באופן רשמי בפברואר 2007, עם סטרזינסקי וקסאדה ככותבים, כשזה האחרון שימש גם כמאייר. עבור קידום המכירות של קשת הסיפור פורסם קדימון שהציג את המשפט "מה היית עושה... עם עוד יום אחד?" ("What would you do... with one more day?‎") על רקע רשת קורי עכביש. קסאדה תיאר את הסיפור כ"סיפור אישי של פיטר ומרי ג'יין", וסלידתו הידועה מהנישואים שלהם העלתה את חשש המעריצים כי הסיפור יציג את התגרשותם. כמו כן, הוא הוסיף כי הסיפור יהיה לנקודת הרתיחה בהשלכות אירועי "מלחמת אזרחים" על חייו האישיים של פיטר ויציג גם את השפעתם על יחסיהם של פיטר וטוני סטארק. בכנס קומיק-קון שנערך בסן דייגו בהמשך השנה, העורך טום ברוורט הודיע כי קשת סיפור זו תהווה ארגון מחדש לחוברות הקומיקס של הדמות, וכי לאחריה הסדרות "Friendly Neighborhood Spider-Man" ו-"The Sensational Spider-Man" יבוטלו, וסדרת "The Amazing Spider-Man" תהפוך לסדרה הראשית ותתפרסם באופן תלת-חודשי.
קשת הסיפור התפרסמה באופן חודשי בין ה-5 בספטמבר ל-26 בדצמבר, והיא חולקה לארבע חוברות — הראשונה והאחרונה ב-"The Amazing Spider-Man", ושתי האמצעיות ב-"Friendly Neighborhood Spider-Man" ו-"The Sensational Spider-Man", בהתאמה. חברת מארוול הוציאה לאור באפריל 2008 אוגדן שאסף את ארבע החוברות, ובאוגוסט של אותה השנה יצאה גם מהדורה בכריכה קשה.
היסטוריה פרסומית > רקע

מיד בתום אירועי "מלחמת אזרחים", החל פרסומה של קשת הסיפור "בחזרה בשחור" ששימשה כפרולוג והגדירה את הרקע של "עוד יום אחד".
לאחר שספיידרמן מכנס מסיבת עיתונאים עם טוני סטארק וחושף בתקשורת את זהותו הסודית כפיטר פארקר, הקינגפין שולח פקודה לחסל את פארקר ואהוביו. לשם עבודה זו נשכר צלף מיומן, והוא אורב לפארקר באחד הגגות הסמוכים לדירתו. בדירה שוהות דודתו מיי ורעייתו מרי ג'יין ווטסון, אך הצלף נמנע מללחוץ על ההדק וממתין לבואו של פארקר על מנת שיהיה עד למות אהובותיו. כאשר פארקר שב מהמלחמה בין קבוצותיהן של סטארק וקפטן אמריקה, הצלף מכוון את הרובה על מרי ג'יין, אך רגע לפני הירי "חוש העכביש" של פארקר מתריע על סיכון למרי ג'יין והוא מרחיק אותה במהירות מהחלון. עם זאת, הצלתה של מרי ג'יין הייתה כרוכה בפגיעת הכדור במיי שנשארה חשופה.
ביקורת > מכירות

החוברת הראשונה בקשת הסיפור, "The Amazing Spider-Man #544", יצאה לשווקים ב-5 בספטמבר 2007, והיא נמכרה ב-146,215 עותקים בחנויות הקומיקס בצפון אמריקה. החוברת השנייה, "Friendly Neighborhood Spider-Man #24", יצאה לשווקים ב-10 באוקטובר ונמכרה ב-110,405 עותקים, והחוברת השלישית, "The Sensational Spider-Man #41", יצאה לשווקים ב-28 בנובמבר ונמכרה ב-100,300 עותקים. החוברת האחרונה, "The Amazing Spider-Man #545", יצאה לשווקים ב-26 בדצמבר ונמכרה ב-124,481 עותקים.
הביקורת הקשה כלפי קשת הסיפור מצד הקהל והמעריצים ניכרה גם במכירות הסדרה. בטרם פרסומה, חוברות הכותר "The Amazing Spider-Man" זכו לפופולריות רבה ונמכרו ביותר מ-100,000 עותקים באופן קבוע. עם זאת, עם תחילת אירועי "יום חדש לגמרי", שהציגו את הסטטוס קוו החדש, החלה להסתמן מגמת ירידה במכירות. בעוד החוברת הראשונה באירוע, שיצאה לשווקים ב-9 בינואר 2008, נמכרה ב-127,958 עותקים והארבע שלאחריה חגו סביב רף המאה אלף, ההבאות ירדו למספרים נמוכים בהרבה. עד סוף השנה, החוברות לא הצליחו להימכר ביותר מ-70,000 עותקים. בשנה שלאחר מכן, 2009, המכירות התייצבו סביב מספר זה, והן נשארו כך לכמה שנים נוספות. השיקום בתדמית ניכר בעיקר ב-2014, בריצה של דן סלוט, שזכתה לקונצנזוס חיובי בעיקרה ושמרה על מספרים טובים בזמן ירידה כללית של מכירות הקומיקס בעולם.
השלכות

בינואר 2008 החל פרסומו של האירוע "יום חדש לגמרי", בו הוצג הסטטוס קוו החדש לעולם הדמות. בנוסף לאתחול חלק מהביוגרפיה של פיטר, הוצגו גם כמה דמויות משנה חדשות, ובהן לילי הוליסטר והנבל מיסטר נגטיב. ובהתאם לעסקה, השד מפיסטו ביצע כמה שינויים במרקם המציאות, שאלו עיקרם:
החתונה של פיטר פארקר ומרי ג'יין ווטסון מעולה לא נערכה, ובזיכרון שלהם ושל חבריהם ובני משפחותיהם הם בסך הכל ניהלו מערכת יחסים זוגית ארוכה שהסתיימה בהחלטה משותפת. במוחם של כולם הזיכרון לגבי אותו קשר רומנטי מעומעם וכמעט ונשכח לחלוטין, כך שפיטר ומרי ג'יין אף מתקשים לזהות אחד את השנייה.
הזיכרון הקולקטיבי של כלל העולם לגבי זהותו הסודית של גיבור-העל ספיידרמן נשכח, כך שאף אחד אינו זוכר מי האיש שחשף עצמו בתקשורת מתחת למסכה. גם מי שידע על זהותו של פיטר לפני אירועי "מלחמת אזרחים" שכח, וביניהם גם חברו ג'וני סטורם וכמה מחברי האוונג'רס.
היכולות החדשות אותן פיטר רכש באירועי "האוונג'רס מתפרקים" ובקשת הסיפור "האחר", וביניהן היכולת לירות קורי עכביש אורגניים ממפרקי כפות ידיו, התבטלו, והוא שב להשתמש בנשק הנישא "יורה הקורים" (Web-Shooters).
חברו הטוב ביותר של פיטר הארי אוסבורן טס לאירופה למשך כמה שנים על מנת להתרחק מאביו ועל כן הוא מעולם לא נהרג.
ויליאם גרופר

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1897 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 1977 (בגיל 79) מנהסט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב  בית הספר החדש לעיצוב ע"ש פרסונס 
 הושפע על ידי:  ג'ורג' בלווז 
 יצירות ידועות:  Migration 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1937) 
 חתימה:   
 
וילאם גרופר, שער הליברטור, מאי 1922
ויליאם גרופר (באנגלית: William Gropper;‏ 1897–1977) היה קריקטוריסט, צייר, ליטוגרף וצייר ציורי קיר יהודי-אמריקאי. גרופר היה רדיקל, הידוע בעיקר בזכות היצירה הפוליטית, שתרמה לפרסומי שמאל.
ביוגרפיה

וליאם (ביל) גרופר נולד ב-3 בדצמבר 1897, להארי וג'ני גרופר בעיר ניו יורק, הגדול מבין שישה ילדים. הוריו היו מהגרים יהודים מרומניה ואוקראינה,  ששניהם הועסקו בתעשיית הבגדים בעיר, וחיו בעוני בלואר איסט סייד בניו יורק. אמו עבדה קשה בתפירה. הארי גרופר, אביו של ביל, היה בעל השכלה אוניברסיטאית ושלט בשמונה שפות, אך לא הצליח למצוא עבודה באמריקה בתחום שהתאים לו. כישלונה של המערכת הכלכלית האמריקאית לעשות שימוש נכון בכישרונותיו של אביו תרם ללא ספק לשנאה של ויליאם גרופר לתפיסת החיים הקפיטליטית.
הניכור של גרופר הודגש כאשר ב־24 במרץ 1911, הוא איבד דודה אהובה שלו, בשריפה במפעל החולצות טריאנגל. אסון שנבע מדלתות נעולות ומחסור ביציאות חירום שלא היו קיימות בסדנת היזע בניו יורק. כ -146 עובדים נשרפו או קפצו אל מותם באותו היום במה שהיה האסון האנושי הגדול ביותר בניו יורק לפני פיגועי הטרור בספטמבר 11, 2001.
התעניינות של גרופר באמנות החלה כבר בגיל צעיר. כילד בן שש הוא לקח גיר וצייר על המדרכות, תמונות של בוקרים ואינדיאנים שהשתרעו סביב גוש הבניינים. כילד בדרך לבית הספר, נהג גרופר לסחוב חבילות של עבודות התפירה של אמו לסדנאות היזע בהן הועסקה.
בגיל 13 לקח גרופר את שעורי האמנות בבית הספר הרדיקלי על שם לפרר, שם הוא למד אצל ג'ורג' בלווז ורוברט אנרי.
בשנת 1913 סיים גרופר את בית הספר הציבורי, זכה במדליה באמנות ומלגה לאקדמיה הלאומית לעיצוב. עם זאת, גרופר סירב להתייצב ללימודים באקדמיה. הוא ניסה ללמוד בתיכון באותו סתיו, אך היעדר תקציב מנע את קבלתו והוא נאלץ לחפש עבודה כדי לעזור לפרנס את משפחתו. [7] הוא עבד כעוזר בחנות בגדים והרוויח 5 דולר לשבוע.
בשנת 1915 הראה גרופר את תיק עבודותיו לפרנק פרסונס, ראש בית הספר לאמנויות ויישום בניו יורק. עבודותיו הרשימו את פרסונס, עד שלגרופר הוצעה מלגה לבית הספר. גרופר המשיך לעבוד שעות מופחתות בשכר בחנות הבגדים בזמן שהמשיך את השכלתו האמנותית. בשנתיים שלאחר מכן גרופר קיבל הכרה ופרסים על עבודתו.
בשנת 1917 הוצע לגרופר משרה בצוות עיתון הטריביון של ניו יורק. במהלך השנים הבאות הוא הרוויח הכנסה קבועה והכין רישומים למאמרים מיוחדים של העיתון ביום ראשון. בשלב זה נכנס גרופר הרדיקל מבחינה פוליטית לחברת אמנים בשמאל בניו יורק. גרופר הצטרף לאמנים כמו רוברט מינור, מוריס בקר, ארט יאנג, לידיה גיבסון, הוגו גלרט.
גרופר תרם את אמנותו לתנועות הפוליטיות השמלאניות: לשבועון סוציאליסטי מהפכני שערכו לואי סי פריינה וג'ון ריד, שבועון שהקדים את הקמת המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. וכן גם למגזין של עובדי התעשייה, איגוד אנרכו-סינדיקליסטי.
גרופר כאמן רדיקלי

בשנת 1920 נסע גרופר לקובה על ספינת משא של חברת פירות. הוא עזב את הספינה בקובה ובילה שם זמן בהתבוננות על החיים באי, ועבד כמפקח על בניית פסי הרכבת. אולם הוא נאלץ לחזור לביתו מוקדם מהצפוי, עקב מחלתו הסופנית של אביו.
בינואר 1921, העורך מקס איסטמן הפך רשמית את גרופר לחבר צוות של המגזין "הליברטור". אולם זמנו בכתב העת לא היה שקט, מכיוון שהאמנים והסופרים שהיו בו התמרמרו מאוד על איסטמן, שלא שילם להם שכר. בסופו של דבר איסטמן ויתר על תפקידו כדי לבקר ברוסיה הסובייטית בשנת 1922, החלטה שנבעה ללא ספק בהבעיות הכספים הגדולות של המגזין. בעיות שנפטרו לאחר שהמגזין עבר לחסות המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
באוגוסט 1921 התחתן ביל גרופר עם גלדיס אוקס, שבעצמה תרמה ל"ליברייטר ". הנישואים היו קצרים וסוערים. בתחילת 1924, גלדיס התארסה עם גבר אחר והזוג החליט להיפרד.
בשנות העשרים המוקדמות, גרופר היה תורם עצמאי למגזינים של המיינסטרים כמו The Bookman (שעבורו צייר קריקטורות של סופרים), המגזין הליברלי The Dial ומגזין New Pearson's של פרנק האריס.
בסתיו 1924 ביל גרופר נישא לאשתו השנייה, הביולוגית סופי פרנקל. יחד בנו בית אבן בן תשעה חדרים בקרוטון און הדסון, ניו יורק, שם גידלו את משפחתם. זמן קצר לאחר נישואיהם בילו בני הזוג שנה בברית המועצות, שבה הועסק גרופר בצוות העיתון של המפלגה הקומוניסטית של האיגוד הכללי, פרבדה.
למרות תרומותיו למגוון עצום של פרסומים קומוניסטיים, גרופר מעולם לא היה חבר רשמי במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
בשנת 1927 יצא גרופר שוב לסיור ברוסיה הסובייטית יחד עם הסופרים סינקלייר לואיס ותאודור דרייסר לרגל חגיגות עשור למהפכה רוסית.
במהלך המחצית השנייה של שנות השלושים הקדיש גרופר את אמנותו למאמצים לעורר התנגדות עממית לפשיזם באירופה.
בלובי של משרד הדואר בפריפורט, בניו יורק מוצגים שני ציורי קיר מאת גרופר שהותקנו שם בשנת 1938. הציורים כלולים ברישום של מקומות היסטוריים משנת 1989. ציורי הקיר הוזמנו אצלו במסגרת עידוד אמנים בפרויקט האמנות במבנים פדרליים כחלק מהניו-דיל.
בגלל מעורבותו בפוליטיקה רדיקלית, בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, נקרא גרופר בפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאיות בשנת 1953.
החוויה סיפקה השראה לסדרה של חמישים ליטוגרפיות שכותרתה הקפריצ'וס.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסע גרופר לפולין להשתתף בקונגרס העולמי של האינטלקטואלים למען השלום בשנת 1948 בוורוצלב. לאחר מכן, הוא החליט לחלוק כבוד ליהודים שמתו בשואה על ידי ציור תמונה אחת מדי שנה בנושא החיים היהודיים.
בשנת 1974 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
גרופר נפטר ב־3 בינואר 1977 במנצ'סט, ניו יורק, בגיל 79
הערות שוליים

1 2  Roberta K. Tarbell, Gropper, William, Oxford University Press, 2010-05-26, Oxford Art Online
↑  Fine Prints,Van Abbe, Albee, Arms, Benson, Ruth Chaney, Morgan Dennis, Philip Kappel, www.eteichertfineprints.com
↑  "20 Years of Gropper,"
↑  William Gropper – Social Realist Art (באנגלית)
↑  "National Register of Historic Places Registration: Freeport Post Office" (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506489905171  PLWABN: 9810648087305606  BnF: cb165766848 (data)  GND: 132872811  ISNI: 0000 0001 1031 8897  LCCN: n80063417  MusicBrainz: 0be04dc8-6c6a-4fd0-b9de-429f17c3d81e  NARA: 10582880  NKC: xx0131118  RKD: 34213  SELIBR: 235306  SNAC: w61c1v4f  SUDOC: 07135946X  ULAN: 500031318  VcBA: 495/140994  VIAF: 102323171   WorldCat (עם VIAF): 102323171 
ריקוד, וילאם גרופר
שער המגזין "ליברטור, אוגוסט 1922. עיצב ויליאם גרופר
ויליאם גרופר, פרבר בחורף - ציור קיר בסניף דואר, 1938
ישיבת אור שמחה

ישיבת אור שמחה הייתה ישיבה גדולה של חסידות גור, בחיפה. הישיבה פעלה בין השנים תשמ"ב - תשס"ב.
היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת תשמ"ב על ידי הרב אברהם אטלס, אב"ד בבית הדין הרבני בחיפה.
הישיבה השתכנה בבית שהיה משמש לאכסניה לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר, ה"בית ישראל", בימי שהותו בעיר.
הישיבה בלטה בצוות הלמדני שלה, מה שהשפיע על רמת הלימוד העיוני בישיבה. הישיבה הייתה הנחשקת ביותר בחסידות גור. כשבוטל לימוד העיון בישיבות גור, פרשו חלק מצוות הישיבה.
כשנה לאחר מכן הורה הרב יעקב אריה אלתר, האדמו"ר מגור, על סגירת הישיבה. הישיבה נסגרה בחשוון תשס"ג, חרף התנגדותו של הרב אטלס שנפטר כעבור שלוש שנים.
צוות הישיבה

הרב אברהם אטלס שניהל את הישיבה עד יומה האחרון העמיד בראשותה את הרב מנחם מנדל שפרן שמסר מדי שבוע את השיעור הכללי. הרב ישראל דוד רוסט, רבם של חסידי גור בחיפה, שימש כמשפיע וכראש החברה'ס בישיבה. המשגיח היה רבי שמעון למברגר, לימים האדמו"ר ממאקווא. בין הר"מים בישיבה (בתקופות שונות) היו הרב שאול אלתר, הרב ישראל בונם שרייבר, הרב יצחק דוד אלתר (בנו של ה"פני מנחם"), הרב מאיר דב רכניצר והרב מנדל וייס מקריית אתא.
הערות שוליים

↑  הערך "רבי ישראל דוד רוסט", באתר המכלול
↑  היה ראש ה"חברה" הראשון של ה"ברוינעריסטן" בישיבת שפת אמת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257242205171
נובו סו

נובו סו (במנדרינית: 蘇信吉, באנגלית: Nobu Su) הוא מנכ"ל ובעלים של חברת הספנות הטייוואנית TMT (ראשי תיבות של Today Makes Tomorrow, לשעבר Taiwan Maritime Transportation).
השכלה

סו השלים תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קיו (Keio) בטוקיו, יפן ותואר שני בבית הספר למנהל עסקים IMD בשווייץ בשנת 1982.
יזמות עסקית

לאחרונה, נובו סו הציג את "אושן נט" (Ocean Net), מערכת שמאפשרת שידור וקליטה של נתונים באמצעות רשת תקשורת ניידת. מערכת "אושן נט" תוכננה במקור כרשת תקשורת זולה בין הספינה ליבשה, המאפשרת לצוות הספינה ליצור קשר עם בני משפחותיהם בעת שהותם בים, וכן מאפשרת תקשורת בטוחה בין ספינות.
בשנת 2002, סו רשם בהצלחה שלושה פטנטים עבור "אושן נט". הפטנטים אושרו בבריטניה (2002), ארצות הברית (2004) וקוריאה (2009).
התקדמות במחשוב ענן הגדילה את יעילותה של "אושן נט" על מערכת AIS שנמצאת בשימוש רווח כיום בתעשיית הספנות.
בנוסף, סו עיצב מבנה לצינורות תת-סיפוניות לספינות, שנרשם כפטנט ביפן, קוריאה וסין, עם זאת, סו אישר לחברות ספנות להשתמש בפטנט ללא רישיון, והמערכת נמצאת כיום בשימוש מסחרי.
לסו יש פטנט רשום בתחום טכנולוגי הקרוי "חותמת זמן", אשר מבקש לעצור את ההונאות בדוא"ל באמצעות חתימת זמן ייחודית למשתמשים.
לחברת TMT יש זכויות מסחריות ב-FFA (Forward Freight Agreements) בשוק הרב-לאומי.
ב-19 באפריל 2011, ניתן לסו פרס מפעל חיים על יזמות בכנס ShipTek הרב-לאומי.
עסקי הספנות

כיו"ר חברת TMT, נובו סו הרחיב את צי הספינות לסוגים רבים ושונים של הובלה ימית. החברה מפעילה כיום מעל 20 ספינות משא שונות, כולל מכליות גז נוזלי, נפט גולמי, מלט ואוניות גל-נוע.
מר סו הפך את TMT, בראשותו, למפעילת מכליות ואוניות צובר מובילה. בהוראתו, צי הספינות של TMT הורחב לכלול אוניות צובר, מכליות ענק לנפט גולמי (VLCC), אוניות משא, מכליות גז טבעי נוזלי, אוניות גל-נוע (לנשיאת כלי רכב), ונושאות מלט. בנוסף לשיפור יכולות השירות של TMT, עם לקוחות כמו התאגיד הרב-לאומי, "שברון", מר נובו סו הפך את TMT למובילה עולמית בתעשיית הספנות הגלובלית. בהנהגתו, TMT הפכה להיות מהשחקניות המרכזיות בשוק ספינות המשא העולמי של ה-FFA. מר סו תואר כאדם השנוי במחלוקת בשוק ה-FFA".
רכישותיו העדכניות ביותר היו של אוניות צובר מסוג קייפסייז, וכן השקעה במכליות נפט. ל-TMT יש מספר שותפים עסקיים וצ'רטרים בחברות כדוגמת "שברון" ו-COA, עבור הובלת מלט ונפט גולמי.
סוגיות משפטיות

ביוני 2013 סו הגיש בקשה להגנה מפני פשיטת רגל מארצות הברית לאחר שהיה נתון תחת לחץ מצד נושים טייוואנים. ב-2015, סו ערער על פסיקה בסך 47 מיליון דולר על תיק משפטי ארוך טווח כנגד חברת "לקטמיה ספנות" (Shipping Co Ltd Lakatamia).
פעילות פרו-אסייתית

נובו סו מתגורר בטייוואן ורואה במדינה חלק חשוב בתעשיית הספנות העולמית. הוא מבקש להגדיל את האחזקות, הנראות ומשלח ידם של החברות האסייתיות בתעשייה. דרך TMT, הוא השקיע במספר חברות ספנות מקומיות וחברות לייצור ספינות.
מר סו רואה בפעילות התאגיד שברשותו תוואי לקידום החברות האסייתיות מבחינת מנהיגות, שיתוף פעולה ושילוב בכלכלה העולמית, ופעל לטובת המשך מחקר בנושא מעורבות חברות ומנהיגים אסייתיים בכלכלה העולמית.
סו הצהיר כי הוא מתכנן להרחיב את משלח ידם של החברות האסייתיות להשקעות ולשווקים נוספים, והביע כוונות להשקיע בחברת בחברת ניזול גז להפקת גז טבעי ברפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה (מערב אפריקה).
פילנתרופיה

מר סו העניק מימון כלכלי מתמשך לתוכנית דוקטורט בבית הספר לעסקים IMD בשווייץ, המתמקדת בשאלת המחקר "כיצד חברות ומנהיגים אסייתיים יכולים לנצל שיטות יצירתיות על מנת להגביר את מעורבותם בכלכלה העולמית". התוכנית קרויה "פרופסורת ההנהגה העולמית ע"ש נובו סו", ובראשה עומדת פרופ' קת'רין שין.