מחלקת הל"ה
סביב הפרשה > הוויכוח על פרשת הל"ה

ב-21 בינואר 1983 פרסם ההיסטוריון אורי מילשטיין בעיתון דבר מאמר שכותרתו "הל"ה: הכנות כושלות, מסלול מוטעה וגבורה טראגית". במאמר זה מתח ביקורת חריפה על תכנון מסע הל"ה, על עצם הנחיצות בשליחת הלוחמים, על בחירת המסלול שבו הלכו, ועוד. בשבועות הבאים התפרסמו החלקים הבאים של המאמר. מאמרים אלה עוררו תגובות רבות, ובהן תגובתם של ישראל עמיר, שהיה באותה תקופה מפקד חטיבת עציוני, ושל צבי זמיר, שהיה מפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח בזמן קרב הל"ה.
להלן השאלות העיקריות שסביבן נסב הוויכוח.
האם היה צורך בשליחת מחלקת הל"ה? על פי אורי מילשטיין, מטרתה של המחלקה הייתה העברת חומרי רפואה, ובעיקר פלזמה, אל הגוש, כדי להציל את פצועי קרב ג' שבט. זו הייתה הקריאה הדחופה העיקרית שנשלחה על ידי מפקד הגוש, עוזי נרקיס. ואולם, כבר ביום שלמחרת הקרב פינו הבריטים את הפצועים לירושלים באמבולנסים, ולפיכך לא היה צורך ביציאת המחלקה. ואולם, יוחנן בן-יעקב טוען כי על פי פקודת המבצע שניתנה לדני מס המטרה הייתה תגבור הגוש בלוחמים. לפיכך, היה צורך משמעותי בל"ה גם לאחר פינוי הפצועים לירושלים.
האם המסלול שנבחר היה המסלול הנכון? אורי מילשטיין מביא טענות של כמה עדים, ובהם אריה טפר, שהיה ממפקדי הגוש (ומי שהוביל את התקפת הנגד שהכריעה את קרב ג' בשבט), המותחים ביקורת חריפה על המסלול שבו צעדו הל"ה. לטענת מילשטיין, הדעה המקובלת שעל פיה הדרך מהר-טוב לכפר עציון הייתה מוכרת לסיירי הפלמ"ח מניווטים קודמים אינה נכונה, ולמעשה מסעות הפלמ"ח לא עברו בדרך זו; מכל מקום, לא עברו דרומה מבית נטיף. לדברי המקורות אותם מביא מילשטיין, הציר שבו הלכו הל"ה היה הגרוע ביותר: הדרך לא הייתה מוכרת לסיירים, ועברה ליד בסיס אימונים (בצוריף) של האויב. היו צירים קצרים, נוחים ומוכרים יותר: מרמת רחל, ליד מנזר מאר אליאס, ודרומה במקביל לכביש הראשי (כביש 60), עד "משק כהן" (מצפון לנווה דניאל); אורכה של דרך זו הוא 9 קילומטרים בלבד. אפשרות אחרת הייתה לצאת מקריית ענבים, דרך הרכס עליו נמצא היום קיבוץ צובה, נחל שורק, נחל קטלב, ואדי פוכין, ומשם עלייה אל משק כהן והגעה אל הגוש. יתרונה של דרך זו הוא בכך שאנשי המחלקה היו יכולים לצאת ישירות מהבסיס בקרית ענבים בלי לאבד זמן בנסיעה להר-טוב, ובכך שאורכה 17 ק"מ. ניתן היה לעשות מסלול דומה גם מהר-טוב.
האם מסעם של הל"ה היה ניתן לביצוע? כאמור, אורכו של המסלול המתוכנן היה 26 קילומטרים. אנשי הפלמ"ח והחי"ש היו רגילים למסעות באורך כזה, אך מילשטיין טוען חד משמעית שהל"ה לא היו יכולים לעמוד בכך באותו עיתוי, בשל עייפותם הרבה. להגדרתו, ניתן היה לחלק את אנשי המחלקה לשלוש קבוצות: אנשי החי"ש, שהיו רעננים יחסית; קבוצת "העייפים מאד" וקבוצת "המתמוטטים מעייפות". לדבריו, ”כמה וכמה החלטות מוטעות היו בפרשת הל"ה, אך להחלטה לשלוח למסע את האנשים המתמוטטים מעייפות אי-אפשר למצוא הצדקה כלשהי.” אנשי צבא וחוקרים אחרים דוחים את דבריו. מאיר פעיל טוען כי ”הפלמ"ח עשה, אפילו בתש"ח, מסעות לילה בטווחים כאלה, ולא הייתה שום בעיה להגיע.” עוזי נרקיס טוען כי עקרון הדבקות במטרה הוא זה שהנחה את אנשי הל"ה, ועיקרון זה הוא שהיה מאפשר למחלקת הל"ה לעשות את המסע כולו. גם בן יעקב סבור שהדבקות במשימה הייתה מאפשרת לל"ה להשלים את המסע. על פי עדויות שמביא בן יעקב, דני מס היה מודע לאפשרות שיתגלו על ידי ערבים לקראת סוף המסלול, עם שחר, אך הניח שבשלב זה כבר יהיו קרובים לגוש עציון ויוכלו להגיע.
האם הל"ה יצאו מאוחר מדי למשימתם? כמה וכמה מחוקרי פרשת הל"ה סבורים שיציאתם המאוחרת של הל"ה מהר-טוב הייתה גורלית והיא זו שהביאה לאסון. העדות המרכזית בנושא היא זו של רפאל ארויה (או בן ארויה, או בן הרויא), מפקד אזור הר-טוב. כאמור לעיל, הל"ה היו אמורים לצאת מהר-טוב בשעה 19:00, ואולם התעכבו מאוד ויצאו רק בשעה 23:00. ארויה הפציר בדני מס שלא לצאת, וביקש ממנו לדחות את היציאה ללילה הבא. הוא אף טען שבהיותו המפקד הצבאי במקום יש לו הסמכות לפקוד על דני מס לשנות את תוכניתו. לדבריו, דני מס ענה שקיבל פקודה להגיע לגוש עציון באותו לילה, "ויהי מה". מאיר פעיל סבור שזו הייתה הסיבה לכישלון הל"ה. בן יעקב סבור, לעומת זאת, שהל"ה היו יכולים להגיע בשעה 6:00 או 7:00 בבוקר לגוש עציון, למרות האיחור, ולכל היותר לא היו מבצעים את הפעולה שהוטלה עליהם לאותו לילה, פיצוץ מעבירי מים על כביש חברון-ירושלים.
האם ידעו הערבים מראש על הל"ה? במוצאי שבת, 16 בינואר, נמסרה הידיעה על מות הל"ה בקול ירושלים, בפועל תחנת הרדיו הרשמית של ממשלת המנדט. הידיעה מסרה כי 38 לוחמים נהרגו בקרב, ביניהם אישה אחת. העובדה שהמספר שהוזכר היה מספרם המקורי של הלוחמים שיצאו מהר-טוב העלה את החשד שהבריטים או הערבים ידעו על יציאת השיירה. אלמנתו של טוביה קושניר, אביבה (מאוחר יותר אביבה הזז) העידה שהייתה עם הלוחמים בבוקר 15 בינואר, לאחר כישלון הניסיון הראשון ובמהלך ההיערכות למסע הגורלי. לעדותה, במהלך היום היה באזור משוריין בריטי שנשא אנטנות רדיו, וייתכן שצותת ללוחמים והעביר ידיעות לערבים. השערה זו מסבירה את הידיעות על הימצאותה של אישה בין הלוחמים: מי שעקב אחרי היערכותם, ראה עם הלוחמים גם כמה נשים, כמו אביבה קושניר ואחרות, וסבר שהן היו חלק מהכוח. בן יעקב דוחה השערות אלה, מכיוון שהיימיש דוגן, מפקד הכוח הבריטי באזור, לא קיבל כל הודעה מוקדמת על הגעת הל"ה, הודעה שהבריטים היו אמורים להעביר אליו לו ידעו על כך. בן יעקב מביא את עדותו של היימיש דוגן שהערבים שמעו את קולות השירה של הלוחמים כאשר הגיעו להר-טוב, והניחו שהגיעה תגבורת למושבה. ואולם, לדברי בן יעקב, גם אם ידעו הערבים על הגעת המחלקה להר-טוב לא היו יכולים לנחש שמטרתה היא גוש עציון.
שמועות נוספות – שמועות שונות רווחו סביב קרב הל"ה. בעיתונות הערבית נמסר כאילו הל"ה כבשו את הכפר צוריף במהלך הקרב, וכי כמה מאנשי המחלקה נפלו בשבי. בעיתונות היהודית התפרסמו ידיעות ולפיהן אחרוני הלוחמים התאבדו, משראו שאבדה כל תקווה, ולפני כן פוצצו את המקלעים שברשותם. בן יעקב דוחה את כל הטענות הללו: כמתואר לעיל, הל"ה לא כבשו את צוריף אלא ניסו לנתק מגע צפונה, לנחל עציונה. אנשי הל"ה נפלו כולם בקרב, ואיש מהם לא נפל בשבי ועל פי עדותו של היימיש דוגן נראה שגם לא התאבדו. גם השמועה כאילו כלי הנשק הושמדו אינה נכונה; הנשק נפל שלל בידי הערבים, ואחד ממקלעי הברן שהיו בידי הל"ה אף נלכד מחדש בעת כיבוש הכפר בית נטיף באוקטובר 1948.