stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסיקתא רבתי
הערות שוליים

↑  ראו להלן הדפסה.
↑  ראו: שלמה בובר, מבוא לפסיקתא דרב כהנא, אות ג'.
↑  יצחק אריה ליב ברוך, "פסיקתא רבתי", בתוך: אוצר ספרות ישראל, וילנה תרע"ד–תרפ"ה, עמ' 169, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
התוספת ”ועתה הוא כבר אלף ומאה וחמשים ואחד” היא מאוחרת ונכתבה על ידי המעתיק. ראו על כך: הערת וולף היידנהיים, אצל משה סאנדרס, "פסיקתא רבתי, מהדורה ראשונה", בתוך: נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ארשת, ירושלים תשכ"א, עמ' 99–101 ואילך, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); שלמה בובר, מבוא לפסיקתא דרב כהנא, אות ג'; יום טוב ליפמן צונץ, "הדרשות בישראל" עמ' 118; ועוד. 
 דניאל שפרבר קיבל את התארוך ההמוקדם רק ביחס לדרשות ה"ילמדנו" המופיעות במדרש, ואת המדרש עצמו הוא מתארך לתקופה מאוחרת יותר.
↑  מדרש פסיקתא רבתי, באתר מחלקי המים.
↑  רייזל, עמ' 245
↑  מדרש פסיקתא רבתי, באתר מחלקי המים, על פי הציטוט (פסיקתא ל"ד): ”שבועה היא לפני שכל שחיכה למלכותי אני בעצמי מעיד בו לטובה... באבילים שנצטערו עמי על ביתי החרב ועל היכלי השמם... אבילי ציון שהשפילו את רוחם ושמעו את חרפתם ושתקו ולא החזיקו טובה לעצמם”.
↑  משה סאנדרס, "פסיקתא רבתי, מהדורה ראשונה", בתוך: נפתלי בן מנחם ויצחק רפאל (עורכים), ארשת, ירושלים תשכ"א, עמ' 99–101 ואילך, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
| ספרות המדרשים |
| --- | --- | --- |
| מדרשי הלכה תנאיים (בערך 200–400 לספירה) | מכילתא דרבי ישמעאל • מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי • ספרא • ספרי במדבר • ספרי זוטא במדבר • ספרי דברים • מכילתא דברים • ספרי זוטא דברים |  |
|  מדרשי אגדה קלאסיים: תקופת האמוראים והסבוראים (בערך 400–600 לספירה) | בראשית רבה • ויקרא רבה • איכה רבה •  אסתר רבה (פרשיות א-ו) • שיר השירים רבה • פסיקתא דרב כהנא • מדרש פנים אחרות • ברייתא דישועה • אגדות התלמוד |  |
|  תקופת הביניים: ראשית תקופת הגאונים (בערך 600–750 לספירה) | מדרשי התנחומא • שמות רבה (פרשיות יב-מ) • במדבר רבה (פרשיות טו-כג) • דברים רבה  • רות רבה • קהלת רבה • קהלת זוטא • אבות דרבי נתן • אותיות דרבי עקיבא • מדרש תהילים (מזמורים א-קיח) • מדרש ויסעו • תרגום שני למגילת אסתר • פסיקתא רבתי • מדרש שיר השירים |  |
| המדרש המאוחר: תקופת הגאונים (בערך 750–1050 לספירה) | תנא דבי אליהו • פרקי דרבי אליעזר • שבעת פרקי רבי אליעזר • הגדה של פסח • שמות רבה (פרשיות א-יא) • במדבר רבה (פרשיות א-יד) • אסתר רבה (פרשיות ז-י) • אגדת בראשית • בראשית רבתי • פסיקתא רבתי • דברים זוטא • רות זוטא • שיר השירים זוטא • מדרש שמואל • מדרש משלי • מדרש תהילים (מזמורים קיט-קנ) • מדרש אבא גוריון • מדרש תדשא • מדרש ויושע • מדרש עשרת הדיברות • מדרש תשובת יונה הנביא • מדרש אבכיר • מדרש אספה • מדרש תמורה • פסיקתא זוטרתא (לקח טוב) |  |
| הילקוטים: תקופת הראשונים (בערך 1050–1500 לספירה) | פתרון תורה • פסיקתא זוטרתא • מדרש שכל טוב • מדרש אגדה (בובר) • ילקוט שמעוני • ילקוט המכירי • מדרש הגדול • מדרש הביאור • הגדות התלמוד (ילקוט) • עין יעקב • מדרשי רבי שמואל מסנות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286636705171  VIAF: 175022543   WorldCat (עם VIAF): 175022543
פרכאר פוטה

פרכאר פוטה (בגאלית סקוטית: Ferchar Fota - "פרכאר הגבוה"; נפטר בשנת 697) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 696 ועד פטירתו.
ההיסטוריונים אינם יודעים בוודאות האם שלט פרכאר רק בקנל לואיירן (שבט לואיירן) או בממלכת דאל ריאטה כולה. 
אביו של פרכאר היה פרדאך מק פרגוסה.
פרכאר מוזכר לראשונה ב"דברי ימי טיגרנאך" בתיאור שנת 678 - בו הוביל את שבט לואיירן למלחמה והביס את הבריטונים בטירי. קרב זה מוזכר גם ב"דברי ימי אלסטר" אולם שמו של פרכאר אינו מוזכר בכרוניקה זו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך" פרכאר נפטר בשנת 697.
משך שלטונו אינו ברור. על פי ה"דואן אלבאנאך" שלט פרכאר 21 שנים, אולם ייתכן שתקופה זו שלט על שבט לואיירן, ועלה לשלטון בדאל ריאטה רק לאחר מות קודמו - דומנל דון בשנת 696.
בכרוניקות מוזכרים שנים מבניו - אינבכלאך וסלבאך כמלכי דאל ריאטה, ומקבת' נחשב לאחד מצאצאיו.
פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה

בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בפקולטות לרפואה במרכזים האוניברסיטאיים ברומניה, סטודנטים לא יהודים החלו בהפגנות ומהומות על רקע סירוב הקהילות היהודיות לספק גופות לנתיחה שלאחר המוות עבור הסטודנטים, חרף העובדה שבין הסטודנטים היו לא מעט יהודים.
הרקע

ברומניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכו היהודים לאמנציפציה ויכולתם להתחרות ברומנים גברה. האנטישמיות ברומניה, שניזונה במידה רבה מהתחרות על מקומות העבודה של בוגרי בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות, התעצמה, בעיקר משום שהמספר היחסי של היהודים באוניברסיטאות באופן כללי ובפקולטות לרפואה במיוחד היה גדול בהרבה מחלקם באוכלוסייה הכללית. בשנת הלימודים 1920–1921 למדו רפואה באוניברסיטת בוקרשט 1,808 סטודנטים, כש-537 מתוכם היו יהודים (29,7%) - באותה תקופה אחוז היהודים באוכלוסייה הרומנית נע סביב 4%. בהונגריה השכנה הייתה תופעה דומה והשלטונות הנהיגו שם נומרוס קלאוזוס, לכן הסטודנטים הרומנים שאפו להנהיג גם ברומניה הגבלות דומות.
ההתפרצויות

הקהילות היהודיות סירבו לאפשר נתיחת גופות של יהודים על ידי סטודנטים בפקולטות לרפואה. הסטודנטים שמו לב שחלק מהגופות המגיעות לאולמות מסולקות במהלך הלילה ונשארות רק גופות של נוצרים. בימים 3 ו-4 בדצמבר 1922, באוניברסיטת קלוז', הסטודנטים הנוצרים תבעו לאפשר לסטודנטים יהודים לנתח רק גופות של יהודים ובמהלך המהומות פגעו בסטודנטים יהודים. ביום 10 בדצמבר 1922, באוניברסיטת בוקרשט, התפרצו בזעם הסטודנטים הנוצרים, גירשו מהאולמות את הסטודנטים היהודים, כתבו עצומה המופנית לפרדיננד הראשון, מלך רומניה ולראש ממשלת רומניה, ובה דרישה לקביעת נומרוס קלאוזוס מחמיר, ויצאו אל הרחוב, כדי להביא את העצומה ליעדה ובדרך התעמתו עם כוחות הסדר, כשהם צועקים סיסמאות אנטישמיות. בראש הסטודנטים עמדו יון סימיונסקו (Ion Simionescu), קונסטנטין דנלסקו (Constantin Danelescu) ונפולאון קרצו (Napoleon Creţu). התפרצויות דומות התרחשו באוניברסיטת יאשי, בהנהגת קורנליו זליה קודריאנו ויון מוצה ובאוניברסיטת קלוז', שם הוכו הסטודנטים היהודים.
תגובות והגבלות

ניקולאה יורגה, בעל עבר אנטישמי ידוע, גינה את מעשי הסטודנטים בקלוז', אך הפרופסור לרפואה ניקולאה פאולסקו פרסם מאמר אנטישמי בו גיבה את מעשי הסטודנטים והצדיק אותם.
הקהילה היהודית ביאשי הבטיחה לספק לפקולטה לרפואה את גופות היהודים, שלא יהיה להם דורש, אך הסתבר שהקהילה התחייבה גם לספק קבורה על חשבונה לכל יהודי, לכן מתים יהודים נקברו ללא דיחוי, בהתאם למקובל ביהדות ולא נותרו גופות "ללא דורש". בבוקרשט הבטיח וילהלם פילדרמן לספק גופות מקהילות יהודיות מערי הסביבה. ננקטו גם צעדים מפלים נגד הסטודנטים היהודים - ביאשי קבעו הסטודנטים הנוצרים את מיקום הסטודנטים הצופים בניתוחי מתים, כשלסטודנטים היהודים הוקצבו המקומות הפחות טובים.
ביאשי, בגיבויים של שני פרופסורים לאומניים, הסטודנטים הרומנים המשיכו להפגין, לתקוף סטודנטים יהודים ולהפעיל לחצים להרחקת היהודים מהאוניברסיטה. ההתפרעויות התפשטו מעבר לתחומי האוניברסיטה, והסטודנטים תקפו יהודים ברחבי העיר ופגעו בחנויות יהודיות. המאבק עם המשטרה הסלים והגיע לכך שמנהיג הסטודנטים, קורנליו זליה קודריאנו רצח את פרפקט משטרת יאשי ב-25 באוקטובר 1925, הובא למשפט ומושבעים לאומניים זיכו אותו. ב-1923, תחת לחץ הלאומניים, החליט סנאט אוניברסיטת יאשי, שהסטודנטים היהודים יוכלו לנתח רק גופות של יהודים. הפרופסורים הלאומניים הכשילו את הסטודנטים היהודים במבחנים בהיקף נרחב. מנהל המכון לאנטומיה, בהחלטה מספר 76 מיום 15 בנובמבר 1923, הוציא את הסטודנטים היהודים אל מחוץ לתחום אולם הניתוחים. ב-26 ביוני 1924 הודיע הדקאן של הפקולטה לרפואה שהסטודנטים היהודים יוכלו להיבחן באנטומיה טופוגרפית על גופות רק אם יישארו גופות לאחר שהנוצרים יסיימו את הבחינות המעשיות. פילדרמן מחה על כך, והזכיר שבין 215 הרופאים שנפלו בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה, 76 היו יהודים.
עמדת הרבנים

בעקבות האיום על היהודים בכלל והאיום על הסטודנטים היהודים בפרט, שלח רבה של בוקרשט – הרב חיים שמואל שור, מכתב לפוסקים ברומניה לחוות את דעתם בנושא.
כך כותב הרב חיים צבי טייטלבוים רב ואדמו"ר בסיגט בשנת 1922 –
...שנעשה שערורייה בין הסטודענטן הישראלים ויאמרו שלא יניחו את  הישראלים ללמוד חכמת הרופאים עד שהחברה קדישא לא יתנו גם כן גוויות הישראלים ללמוד עליהם חכמת הניתוח, ויוכל לצמוח חס ושלום על ידי זה שערורייה גדולה נגד כל ישראל
...
בהמשך נאמר שהשר הגדול שלח לרב שאלה בעניין, וביקש ממנו למצוא דרך להתיר את ניתוחי הגופות של היהודים. הרב שור אמר לשר, שהוא יתייעץ עם רבני המדינה, כפי שנעשה כאן.
תשובת הרב טייטלבוים הייתה, שבמקום של סכנה מותר לחברה קדישא לא לדרוש מבית החולים גופות של יהודים, אפילו שברור שינותחו, כי זה רק איסור של שב ואל תעשה.
לגבי העובדה שהסטודנטים היהודים לא יורשו ללמוד רפואה, הרב טייטלבוים לא הסכים בשום אופן להתיר ניתוח גוויות לשם זה, "ואדרבה, אם היה בידינו למחות שלא ילמדו כלל, היינו מחויבים למחות, ומה לנו ולהם על ידי לימודם שהם מחללי שבת ואוכלי טריפות, ואסור לסייע להם".
ראו גם

נתיחה לאחר המוות לצורכי המחקר בראי היהדות
תרומות איברים ביהדות
הערות שוליים

↑  Istoria Gărzii de Fier - Mistica Ultranaționalismului” (Humanitas 1995), עמוד 64
↑  שני הראשונים הגיעו לתפקידים של תת-מזכיר כללי של משרד הבריאות והשלישי היה למזכיר כללי במשרד החינוך, הכל תחת שלטונו של יון אנטונסקו
↑  Mirel Horodi O carte binevenită Profesori și studenți evrei din România (ברומנית)
↑  שו"ת עצי חיים, יורה דעה, סימן ל"ד
פינחס בן שמואל מכפר חבתא

פינחס בן שמואל מכפר חבתא (או "חפתא", או Aphthia) היה הכהן הגדול האחרון שכיהן בבית המקדש השני לפני חורבנו.
מסופר כי פינחס היה איכר עני ובור, וכי לאחר פרוץ המרד הגדול בשנת 67 מינו אותו הקנאים למשרת הכהן הגדול על פי גורל, במקומו של הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס.
במלחמת היהודים

כך מספר יוסף בן מתתיהו:
"וערבו את לבם לבחור את הכהנים הגדולים על פי הגורל, אף כי משפט הירושה היה רק למשפחות הכהנים הגדולים, כאשר אמרנו. הם סמכו את המעשה הרע הזה על חוק עתיק, באמרם כי גם לפנים נבחרו הכהנים הגדולים על פי הגורל. ובאמת חשבו לבטל בזאת את המנהג ולתפוש להם את השלטון, בהקימם בידם את המשרה העליונה. על כן קראו לאחת ממשמרות הכהונה הגדולה ושמה יכין ובחרו להם כהן גדול בגורל. ובמקרה זכה בזה בגורל - ובזה נראה את כל גודל רשעתם - איש אחד ושמו פינחס בן שמואל מכפר-חפתא, אשר לא יצא מהכהנים הגדולים וגם לא הבין מה היא הכהונה הגדולה, כי היה איכר עובד אדמה. אולם הם סחבו אותו בעל כרחו מן השדה, וכמעשה המשחקים בבית החזיון קשטו אותו במסכה זרה והלבישו אותו את בגדי הקדש ולמדו אותו את בגדי עבודתו לעת מצוא"
יש סוברים כי הוא היה מבני משמרת יקים והגרסה במלחמות צריכה להיות "יקים" ולא "יכין".
בדברי חז"ל

התוספתא מתייחסת למעשה מהיבט אחר. על פי ההלכה על הכהן הגדול להיות עשיר מכל אחיו הכהנים, ובמידה ואיננו עשיר, על הכהנים להעשירו קודם למינויו. פינחס איש חבתא היה עני, ואחיו הכהנים העשירוהו:
"אמרו עליו על פינחס איש חבתה שעלה גורלו להיות כהן גדול, והלכו אחריו גזברין ואמרכלין ומצאוהו כשהוא חוצב ומלאו אחריו את המחצב דינרי זהב"
אך בדור שלאחר החורבן נמצאו מערערים על המעשה, שכיכול התמנה אדם פשוט, עני, וחסר יחוס לתפקיד הכהונה הגדולה. וכך התווכח רבי חנניא, בנו של הנשיא רבן גמליאל עם המספר בתוספתא, בטענה שהסיפור איננו מדויק, וכי פינחס היה ממשפחת הנשיא:
"אמר רבי חנניא בן גמליאל: לא סתת היה! והלא חתנינו היה, ומצאוהו כשהוא חורש, כמה שנאמר באלישע: (מלכים א', י"ט, י"ט) "והוא חרש, שנים עשר צמדים לפניו, והוא בשנים העשר"."
מינויו של פינחס קומם את מרבית תושבי העיר ובראשם חנן בן חנן, שהיה בעבר הכהן הגדול בעצמו. בעוד הקנאים מסתגרים בהר הבית הקהיל חנן, ביחד עם מנהיגי הציבור היהודי ובראשם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, את העם, ודרש את סילוק הקנאים מהעיר. במקום פרצה מהומה, והקנאים התבצרו בהר הבית והזעיקו את בעלי בריתם האדומים. כעשרים אלף אדומים עלו אל העיר וחברו לקנאים. בטבח שערכו במתונים נרצחו למעלה משנים עשר אלף איש, ובראשם הכהן הגדול חנן בן חנן. מעשה זה היה נקודת המפנה בתולדות המרד הגדול, בה ניצחו הקנאים את המתונים ששאפו לשלום עם הרומאים.
סופו של פינחס בן שמואל אינו ידוע, ומשערים כי נספה במהלך המלחמה או החורבן.
לקריאה נוספת

דפנה ברץ, "פנחס איש חבתה", בתוך בין יוספוס לחז"ל, כרך ב: אגדות החורבן, טל אילן, ורד נעם; בשיתוף מאיר בן שחר, דפנה ברץ ויעל פיש, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים 2017, עמ' 665–672.
הערות שוליים

↑  "חפתא", כך הוא הכתיב לפי תרגום שמחוני, כנראה בהתאמה ללשון התוספתא בהמשך. בתרגום ליזה אולמן הועתק "אפתיה", על פי הכתיב הלטיני Aphthia.
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
פרדריק הראשון, מלך דנמרק

פרדריק הראשון, מלך דנמרק (בדנית: Frederik I, בנורווגית: Fredrik I; ‏7 באוקטובר 1471 – 10 באפריל 1533) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה מ-1523 ועד למותו. הוא היה המלך הקתולי האחרון של דנמרק וכל המלכים שמלכו אחריו החזיקו בדת הלותרנית.
ראשית חייו

פרדריק היה בנם של המלך הראשון מבית אולדנבורג כריסטיאן הראשון מלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה ושל דורותיאה מברנדנבורג. ב-1482, כאשר הוא היה בן 11, הוא נבחר להיות דוכס שותף של שלזוויג והולשטיין, זמן קצר לאחר מות אביו. שותפו לדוכסות היה אחיו שהיה מבוגר ממנו בעשר שנים, הנס. ב-1490, כאשר הגיע פרדריק לבגרות, חולקו שתי הדוכסויות בין שני האחים.
ב-1500 הוא שכנע את אחיו לכבוש את דיטמרשן וצבא גדול גויס לא רק מהדוכסויות, אלא גם מכל ממלכות איחוד קאלמאר שהנס היה מלכם לזמן קצר. בנוסף, לקחו חלק במערכה זו שכירי חרב גרמנים לאין ספור. בכל אופן, מסע מלחמה זה כשל כישלון חרוץ בקרב המינגשטדט, בו אבדו את חייהם שליש מהאבירים של שלזוויג ושל הולשטיין.
מלך

כבר ב-1513 הציעה קבוצה של אצילים מיוטלנד לפרדיריק את כס המלכות, כאשר אחיו הנס מת, אך הוא דחה את ההצעה, בהאמינו, בצדק, שרוב האצולה הדנית תתמוך בנסיך כריסטיאן.
ב-1523 אולץ אחיינו של פרדריק, כריסטיאן השני, מלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה, על ידי האצולה להתפטר מתפקידו ופרדריק ירש אותו על כס המלכות כפרדריק הראשון. לא ברור עם פרדריק רכש אי פעם את השפה הדנית. לאחר שהיה למלך, הוא המשיך לבלות את רוב זמנו בגוטורפ, טירה ואחוזה בעיר שלזוויג.
ב-1524 ו-1525 היה על פרדריק לדכא מרידות בקרב האיכרים של יוטלנד ושל סקונה שדרשו את השבתו לכס המלוכה של כריסטיאן השני. שיאו של המרד הגיע ב-1525, כאשר פלש סורן נורבי, מושל גוטלנד לבלקיניה בניסיון להחזיר את כריסטיאן לשלטון. הוא גייס 8,000 איש, שצרו על טירת הלסינגבורג. המצביא של פרדריק, יוהאן רנצאו, נע בראש צבאו לסקונה והביס את האיכרים באפריל ובמאי. לאחר הקרב בלונד, נמלטו המורדים לתוך הקתדרלה וחייליו של רנצאו גררו 60 איש מהכנסייה והוציאו אותם להורג בו במקום. כ-3,000 מורדים נהרגו עד לדיכוי המרד.
פרדריק מילא תפקיד מרכזי בהפצת לימוד הלותרניזם בכל רחבי דנמרק. על פי כתב הזכויות שנחתם עם הכתרתו הוא הפך להיות המגן הרשמי של הכנסייה הקתולית בדנמרק. במסגרת תפקידו זה, הוא עמד על זכותו לבחור את הבישופים לדיוקסיות בדנמרק. כריסטיאן השני לא גילה סובלנות כלפי הפרוטסטנטיות, אך פרדריק נקט בגישה יותר אופורטוניסטית. לדוגמה, הוא ציווה שהלותרנים והקתולים יחלקו את אותן כנסיות. הוא עודד את פרסום הגרסה הראשונה של התנ"ך בשפה הדנית. ב-1526, כאשר עמד מעל ראשו של הנס טאוזן, איום במאסר ומשפט בעוון כפירה, מינה אותו פרדריק להיות הכומר האישי שלו כדי שהוא ייהנה מחסינות. החל מ-1527, אישר פרדריק את סגירתם של מנזרים פרנציסקנים ב-28 ערים דניות. בכמה מקרים, הוא הציע סכומים קטנים של כסף לנזירים העקורים. הוא ניצל רגשות אנטי-ממסדיים שהיו שכיחים בקרב אנשים מסוימים כנגד ההיררכיה הכנסייתית והאצולה הקתולית של דנמרק וכן ניהל תעמולה לצמצם את כוחם של הבישופים והאצילים הקתולים. הוא היה מוכשר מספיק כדי למנוע מלחמה כוללת בין הפרוטסטנטים לבין הקתולים.
ב-1532 הוא הצליח ללכוד את כריסטיאן השני שניסה לבצע שיבה פוליטית מנורווגיה. המתחים בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים הגיעו לנקודה חמה שהובילה למלחמת אזרחים לאחר מותו של פרדריק. למרות שהוא היה מלך נורווגיה, הוא מעולם לא ביקר בה. הוא מעולם לא הוכתר כמלך נורווגיה, ולפיכך הוא נשא את התואר "מלך דנמרק, הונדים והגותים והמלך הנבחר של נורווגיה". פרדריק הראשון מת ב-10 באפריל 1533 בגוטורפ, בגיל 61 והוא נקבר בקתדרלת שלזוויג.
משפחתו

ב-1491, כאשר עוד היה פרדריק דוכס, מתה בלידתה אשתו הראשונה, קתרינה, והותירה אותו עם בת שנקראה על שם אמה. קתרינה נישאה לגנרל הרמן הויר, בנה של מרגרטה פון שק[דרוש מקור].
ב-10 באפריל 1502 נשא פרדריק לאישה את אנה מברנדנבורג ואתה הוא הביא לעולם את:
כריסטיאן (1559-1503).
דורותיאה (1547-1504) – נישאה לאלברכט, דוכס פרוסיה.
אנה מתה ב-1514 בהיותה בת 26.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1518, בקיל, נשא פרדריק לאישה את סופיה מפומרניה, שהייתה בת 20, בתו של בוגיסלב העשירי, דוכס פומרניה. סופיה ופרדריק הביאו לעולם שישה ילדים:
הנס השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1580-1521)
אליזבת (1586-1524)- נישאה למגנוס השלישי, דוכס מקלנבורג-שוורין ולאחר מכן לאולריך השלישי, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
אדולף (1586-1526) – דוכס הולשטיין-גוטורפ.
אנה (1535-1527).
דורותיאה (1575-1528) – נישאה לכריסטוף, דוכס מקלנבורג-שוורין.
פרדריק (1556-1532) – נסיך בישוף הילדסהיים ובישוף שלזוויג.
פרכאר מק קונייד

פרכאר מק קונייד (בגאלית סקוטית: Ferchar mac Connaid - "פרכאר בנו של קונייד"; נפטר בשנת 650 או 694) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 642 ועד שנת 650.
פרכאר היה בנו של קונאד קר, וככל הנראה בן לקנל קומגייל (שבט קומגייל) - אף שבעבר היו היסטוריונים שסברו כי היה בן לקנל נגאבריין (שבט גבריין).
על פי "דברי ימי אלסטר" נכתב כי פרכאר נהרג בשנת 694 - אולם הרישומים לתקופה זו נראים כרישומים שנרשמו בשל טעות 50 שנה לאחר מועדם, וייתכן כי נהרג בשנת 650.
על פי ה"דואן אלבאנאך" שלט פרכאר 16 שנים, ראשיתן, כנראה, במקביל לדומנל ברק, ולאחר מכן שלט כשליט יחיד.
פינחס במברגר

| --- | --- |

הרב פינחס זליג הלוי במברגר
 לידה:  1872 תרל"ב לנגנאו, שווייץ 
 פטירה:  1936 (בגיל 64 בערך) כ"א באב תרצ"ו המבורג, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום פעילות:  המבורג
 תקופת הפעילות:  ?–1936 
 השתייכות:  יהדות גרמניה
 תחומי עיסוק:  רב ודיין בהמבורג
 תפקידים נוספים:  מתרגם
 אב:  שלמה במברגר 
 
הרב פינחס (זליג) הלוי במברגר (תרל"ב 1872 – תרצ"ו 1936) היה רב בהמבורג, מתרגם ספרי יסוד ביהדות לגרמנית, ובעל תואר דוקטור בתחום זה מאוניברסיטת ברלין.
תולדות חייו

נולד בחודש חשון שנת תרל"ב (1872) בלנגנאו שבשווייצריה לרב שלמה במברגר, המכונה "הרב מזנהיים" (בנו של רבי יצחק דב במברגר), ולאמו לאה לבית אדלר.
בשנת תרנ"ה (1895) קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת ברלין על תרגום פירוש הרמב"ם למסכת חלה מערבית לגרמנית, עם מבוא. הפירוש יצא לאור באותה שנה בפפד"מ, תואר זה היה הכרחי מטעם הממשלה לרבנים רשמיים.
בשנת תרנ"ו (1896) הוסמך לרבנות בידי ראש בית המדרש לרבנות בברלין, הרב עזריאל הילדסהיימר.
משנת תר"ס (1900) החל לכהן בהמבורג כרב בית הכנסת של הקלויז (אנ') הישן ששכן בעיר העתיקה של המבורג (ברחוב פטר), ובהמשך, בשנת תרס"ה, כשנחנך הקלויז החדש בשכונה החדשה (ברחוב רוטשבהן) (גר') עבר לכהן ברבנות שם, וכן העביר את מגוריו סמוך לקלויז.
כמו כן כיהן כראש ומגיד שעור של הקלויז וכאב"ד של איגוד בתי הכנסת בתוך הקהילה היהודית, בתפקידים אלו כיהן 36 שנים עד לפטירתו. כמו כן היה דיין בבית הדין שם.
נפטר בכ"א באב תרצ"ו (אוגוסט 1936) ונקבר בבית הקברות לנגנפלדה (גר') (בגרמנית: Längenfeld) בהמבורג, על יד אשתו לאה. בר"ח ניסן תשמ"ט (1989) הועלה קברו ליד קבר אשתו השנייה בהר הזיתים בירושלים.
את מקומו ברבנות מילא הרב מנחם אריה קניגסהפר.
משפחתו

נישא בתחילה ללאה בת הרב אליעזר ליפמן קאהן רב בוויסבאדן, להם נולדו קילה, יצחק ומטל, נפטרה בחייו בראש חודש אדר תרע"ד 1914. נישא בשנית בתשרי תרע"ה למלכה כצנשטיין, ממנה נולדו לו שלמה, נפתלי, לאה ואברהם, נפטרה בי"ד באדר תשמ"ב.
בנותיו קילה ומטל נרצחו בשואה. בנו יצחק, דוקטור למשפטים, עלה לישראל וכיהן ככונס הנכסים של אזור תל אביב.
את בניו הקטנים העלתה אימם לישראל, ושני בניו הקטנים שינו את שם משפחתם ל"בר-גיורא".
תרגומיו

במברגר עסק בתרגום ספרי היסוד ביהדות לגרמנית
חמשה חומשי תורה
פירוש רש"י לתורה
סידור "שפת אמת" (בהוצאת היידנהיים)
זמירות לשבת
מחזורים לכל המועדים
הגדה של פסח
קינות לתשעה באב
פירוש הרמב"ם למסכת חלה וכלאים
קיצור שולחן ערוך
מנורת המאור לרבי יצחק אבוהב
אוצר המקרא
הערות שוליים

↑  כרטיס הקבר של פינחס במברגר, באתר  הר הזיתים
↑  ראו גם באתר הספרייה הלאומית
↑  מסכת כלאים, באתר אוצר החכמה, 
מסכת חלה, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257996805171  BnF: cb130605784 (data)  GND: 110793129  ISNI: 0000 0001 1877 1573  LCCN: n86041909  LNB: 000306268  NKC: zmp2012726687  NTA: 246029641  SELIBR: 268244  SUDOC: 057317313  VcBA: 495/328218  VIAF: 64613484   WorldCat (עם VIAF): 64613484 
פינחס עם אשתו מלכה
פווזיה כופי

| --- | --- |

כופי נושאת דברים בבית צ'אטם ב-2012
 לידה:  1975 (בת 49 בערך) בדח'שאן, אפגניסטן
 מדינה:  אפגניסטן
 השכלה:  אוניברסיטת פרסטון בפקיסטן
 עיסוק:  פוליטיקאית, פעילת זכויות
 www.fawziakoofi.org
 סגנית-נשיא האספה הלאומית (2005–2021)
 חברת בית הנבחרים האפגני וּוֹלֵסי ג'ירְגָה עבור מחוז בדח'שאן (מ-2005)
 פרסים והוקרה
 100 נשים (BBC) (2013)  100 נשים (BBC) 
 
פַװְּזִיָה כּוּפִֿי (בפרסית: فوزیه کوفی, תעתיק: פֿוזיה כּופֿי; נולדה ב-1975) היא פוליטיקאית ופעילת זכויות נשים אפגנית. כופי במקור ממחוז בדח'שאן, וכיום היא חברה במשלחת האפגנית לשיחות שלום עם הטליבאן בדוחה, בקטר, והיא חברת פרלמנט לשעבר בקאבול, והייתה סגנית נשיא האספה הלאומית מהבחירות ב-2005 ועד פיזור האספה, עם ההשתלטות מחדש של הטליבאן ב-15 באוגוסט 2021.
ביוגרפיה > נעורים וחינוך

כופי נולדה במשפחה פוליגמית של שבע נשים, וראשית נדחתה בידי הוריה בגלל המגדר שלה. אביה, חבר הפרלמנט, התחתן עם אישה צעירה יותר, ואמה ביקשה להביא בן כדי לשמור על חיבת בעלה. ביום שנולדה כופי, הם עזבו אותה בחוץ, למות בשמש.
היא הצליחה לשכנע את הוריה לשלוח אותה לבית ספר, ובעקבות כך הייתה הילדה היחידה במשפחה שלמדה בבית ספר. לאחר מכן, סיימה אוניברסיטה עם תואר שני בעסקים וניהול. אביה היה חבר פרלמנט (MP) במשך 25 שנה, אך נהרג בסוף מלחמת אפגניסטן עם ברית המועצות (1979–1989) בידי מוג'אהדין.
כופי רצתה במקור להיות רופאה, אך בחרה ללמוד מדעי המדינה ולהיות פעילה בקרן החירום הבינלאומית של האו"ם לילדים (יוניסף). היא עבדה עם קבוצות פגיעות כמו עקורים ונשים וילדים בשולי החברה, ושימשה כממונה על הגנת ילדים בארגון ב-2002–2004.
ביוגרפיה > הקריירה הפוליטית שלה

כופי החלה את הקריירה הפוליטית שלה ב-2001 לאחר נפילת הטליבאן, וקידמה את הזכות לחינוך יְלדוֹת בקמפיין "חזרה לבית הספר".
בשנים 2002–2004 שימשה פווזיה כופי הממונה על הגנת ילדים ביוניסף, תפקיד שמטרתו להגן על ילדים מפני אלימות, ניצול והתעללות.
בבחירות לפרלמנט האפגני ב-2005, היא נבחרה לבית הנבחרים וּוֹלִי גִ'ירְגָה, הבית התחתון של האספה הלאומית של אפגניסטן, מטעם מחוז בדח'שאן שבצפון-מזרח המדינה, ושימשה כסגנית דובר הפרלמנט (הבית התחתון), שנשיאו נושא גם בתואר סגן נשיא האספה הלאומית. היא הייתה האישה השנייה בתולדות אפגניסטן בתפקיד זה. כופי נבחרה מחדש בבחירות לפרלמנט ב-2010, ולאחר מכן נבחרה לחברת פרלמנט, והייתה אחת מ-69 נשים באספה.
בפרלמנט היא התמקדה בעיקר בזכויות נשים, אך גם יזמה חוקים לסלילת כבישים לחיבור כפרים מרוחקים למתקני חינוך ובריאות. ב-2009 חיברה כופי הצעת חקיקה לחיסול האלימות נגד נשים (EVAW). ההצעה, שנחתמה כצו פרלמנטרי, דרשה הצבעה כדי להפוך למסמך חוקה רשמי. היא הוצגה לפרלמנט ב-2013 אך שם נחסמה על ידי חברי הפרלמנט השמרנים, שטענו כי סעיפי ההצעה מנוגדים לאסלאם. עם זאת, הצעת החוק למעשה כבר מיושמת בכל 34 המחוזות של אפגניסטן, ובתי משפט כבר מסתמכים עליה.
ב-2020, פווזיה כופי הייתה חלק מהצוות בן 21 חברים שאמור היה לייצג את ממשלת אפגניסטן בשיחות השלום עם הטליבאן. ב־14 באוגוסט 2020, היא נורתה בזרועה על ידי חמושים שניסו לחסל אותה ליד קאבול, בעת שחזרה מביקור במחוז הצפוני פרוואן עם אחותה מַרים כופי.
בתוך ההתקדמות המהירה של הטליבאן בקיץ 2021, כשנשאלה בראיון על דעתה בנוגע לנסיגת הכוחות האמריקנים מאפגניסטן, אמרה פווזיה כופי כי ארצות הברית נטשה את נשות אפגניסטן, וכי היא מאוכזבת מאוד מהמתרחש.
ביוגרפיה > פעילות לזכויות נשים

כופי רואה בהגנה על זכויות האישה באפגניסטן כמטרתה העליונה. היוזמות המרכזיות לזכויות נשים שכופי הובילה במהלך כהונתה כחברת כנסת כוללות: שיפור תנאי חייהן של נשים בבתי הכלא האפגניים; הקמת ועדה למאבק בנושא האלימות, ובמיוחד אלימות מינית, כלפי ילדים; ותיקון החוק השיעי לגבי המעמד האישי.
כופי דחפה לחינוך לנשים ולילדים באמצעות קידום נגישות לבתי ספר טובים וביצירת הזדמנויות לחינוך בלתי פורמלי עבור בוחריה במחוז בדח'שאן. בעת ששימשה כסגנית הדובר ב-2005, גייסה כופי מימון פרטי לבניית בתי ספר לילדות במחוזות מרוחקים. ב-2009 היא נבחרה כ"מנהיגה עולמית צעירה" בידי הפורום הכלכלי העולמי. ב-2020 היא תמכה בשינוי החוק האפגני, שדחף הקמפיין #WhereIsMyName ("איפה השם שלי") בהובלת לאלה עוסמאני, כך שיכלול את שמותיהן של נשים בתעודות זהות אפגניות, ותיארה זאת כ"זכות אדם".
חיים אישיים

כופי הייתה נשואה לאדם בשם חמיד, מהנדס ומורה לכימיה. אלה היו נישואי שידוך שארגנה משפחתה, אך היא לא פסלה את בחירתם. עשרה ימים לאחר חתונתם, עצרו חיילי הטליבאן את בעלה וכלאו אותו. בכלא לקה בשחפת, והוא מת זמן קצר לאחר שחרורו ב-2003. כופי מתגוררת בקאבול עם שתי בנותיה המתבגרות.