stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אום נידאל

| --- | --- |

אום נידאל נושאת רקטה
 לידה:  24 בדצמבר 1949 שג'אעייה, מדינה פלסטינית 
 פטירה:  17 במרץ 2013 (בגיל 63) בית חולים שיפא
 מקום קבורה:  רצועת עזה
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 כינוי:  אום נידאל; אם השהידים; אל-ח'נסאא הפלסטינית
 צאצאים:  נידאל פרחאת, ויסאם פרחאת, מוחמד פרחאת
 מספר צאצאים:  10
 השתייכות:  חמאס חמאס
 תפקידים אזרחיים
 מטיפה אסלאמית  פוליטיקאית פלסטינית
 
מריָם מֻחַמַּד יוֹסִיף פַרַחַאת (בערבית: مريم محمد يوسف فرحات; 24 בדצמבר 1949 – 17 במרץ 2013) הידועה בכוניה אוּם נִידָאל הייתה מטיפה אסלאמית ופוליטיקאית פלסטינית. נודעה בתמיכתה במעורבות בניה בפיגועים נגד ישראל, ומשום כך נקראה כונתה "אֵם הַשָּׂהִידִים". אום נידאל היא הייתה מקורבת להנהגת חמאס ואף נבחרה מטעם הארגון למועצה המחוקקת הפלסטינית.
ביוגרפיה

אום נידאל הייתה מקורבת למנהיגי חמאס. היא היגרה עם משפחתה ללוב וחזרה לרצועת עזה ב-1987, אז פרצה האינתיפאדה הראשונה. המשפחה השתקעה בשכונת שג'אעייה במזרח העיר עזה.
ביוגרפיה > חברות בחמאס

בשנות ה-90 הסתירה אום נידאל מפקדים בזרוע הצבאית של חמאס, לדוגמה עמד עקל, אשר אף חוסל בביתה.
היו לה עשרה ילדים, מתוכם שישה בנים. בשנת 2002 התפרסמה עם צילומה נושאת אקדח, ומתדרכת את בנה בן ה-17, מוחמד פרחאת, לפני הפיגוע שהוציא במכינה בעצמונה. מוחמד נכנס לעצמונה ופתח באש מרובה סער וזרק רימוני יד. הוא הרג חמישה תלמידים ופצע 23 נוספים, עד שנורה למוות. לאחר מותו אמרה אום נידאל: "הלוואי שיהיו לי 100 בנים כמו מוחמד". בעקבות הפיגוע בעצמונה שביצע בנה, ובתמיכתה המלאה, הרס צה"ל את ביתם.
בנה הבכור, נידאל, היה מפקד בחמאס מראשי פרויקט רקטת הקסאם. הוא כונה "מהנדס הרקטות" בגלל הטענה שהיה הראשון לייצר רקטות תלולות מסלול ברצועת עזה. הוא נהרג בפברואר 2003 בעת שהתכונן לבצע פיגוע באמצעות טיסן נפץ. בנה השלישי, רואד, מת בשנת 2005 בסיכול ממוקד, כאשר מכוניתו נפגעה מתקיפה אווירית בעת שנשאה רקטת קסאם. בן נוסף, ויסאם, ישב בכלא הישראלי לאחר ניסיון לרצוח יהודים. הוא היה המוח מאחורי פעולות טרור שונות כמו הפיגוע במכינה בעצמונה, אסון הנגמ"ש בשג'אעייה, התקפת אוטובוס התלמידים בשער הנגב והטבח בנחל עוז, עד שחוסל על ידי צה"ל בדצמבר 2023. בן נוסף שלה, מוא'מן, היה מלווה של אחמד יאסין, האב הרוחני של תנועת חמאס.
בשנת 2006 פרחאת התמודדה בבחירות ברשות הפלסטינית כמועמדת מטעם חמאס ונבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית. ב-11 באוקטובר 2006 שוב הרס צה"ל את ביתה .
בשנת 2009 השתתפה בשיגור רקטות לעבר כפר עזה בזמן מבצע עופרת יצוקה.
ביוגרפיה > מותה

ב-17 במרץ 2013 פרחאת מתה בבית החולים שיפא מקריסת מערכות. הזרוע הצבאית של חמאס ארגנה עבורה הלוויה צבאית בהשתתפות 4,000 פלסטינים. בהלוויה השתתפו כל ראשי הנהגת חמאס ברצועה, ובראשם ראש הממשלה אסמאעיל הנייה, שאף נשא את גופתה. היא זכתה להספדים גם מקרב בכירי הפת"ח. יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הורה לפתוח סוכת אבלים במשכן המוקאטעה ברמאללה ולהעניק לה אות הוקרה על הקרבתה.
עמדות

במרוצת השנים נתנה אום נידאל ראיונות רבים לתקשורת, בהם עשתה נפשות לתמיכה בפיגועי ההתאבדות, והטיפה לאמהות פלסטיניות לשלוח את בניהן לג'יהאד נגד ישראל. לאחר מות בנה, אשר ביצע את הפיגוע במכינה בעצמונה, יצאה בצהלות שמחה והכריזה שהיא מאושרת שנהרג ב"מות קדושים". בטרם יצא לפיגוע היא אף ליוותה אותו והתראיינה עמו למספר כלי תקשורת. בראיון לערוץ "Dream 2" אמרה כי אין הבדל בין פעולות טרור נגד אזרחים או נגד חיילים. כמו כן אמרה כי כל שלום שאינו כולל את "שחרור פלסטין" כולה, מהים ועד לנהר, תחת מדינה אסלאמית, הוא כניעה ובושה. היא רואה מותם של מוסלמים עבור מטרה זו "הדבר הנעלה ביותר" ועיקרון חשוב באסלאם.
מעמדה

אום נידאל היא אחת ממספר דמויות מוכרות שהפכו לאייקונים במאבק הפלסטיני. בתרבות הפלסטינית היא נחשבת לדמות מופת, מסירותה למאבק הלאומי והקרבנות שהקריבה. על רקע הקרבת שלושה מבניה, שנהרגו בפעולות טרור או בפיגועים של חמאס, היא כונתה "אל-ח'נסאא הפלסטינית". זאת על שם המשוררת אל-ח'נסאא שהיא וארבעת בניה התאסלמו לאחר שפגשה בנביא מוחמד, וליוותה את בניה לקרב אל-קאדסיה בו נהרגו. על פי המסורת המוסלמית, אל-ח'נסאא לא התאבלה על בניה אלא הצהירה: "השבח לאל שכיבדני במות הקדושים שלהם". לא רק של אום נידאל ילדיה השתתפו בטרור, אלא היא עצמה הייתה מעורבת בפעולות גיבוי, לרבות הסתרת מחבלים. משום כך גבורתה נתפסת בקרב הפלסטינים כגבורת לוחם, למרות היותה אישה.  ברחוב הפלסטיני הפכה לסמל של ההתנגדות הנשית ואמהית, הנכונה להקריב למען המולדת.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, הפלשתינאים: שישה מההרוגים בעזה - אזרחים, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2002
↑  פליקס פריש, השב"כ חשף את פרוייקט הרקטות של החמאס, באתר ynet, 2 בינואר 2002
1 2 3  ברק רביד, אמיר בוחבוט ואי-פי, צה"ל תקף בעזה, 4 פעילי חמאס נהרגו, באתר nrg‏, 24 בספטמבר 2005
↑  ארנון רגולר, עדויות מעזה: ההתנקשות בפעילי החמאס - כשהכינו מזל"ט לפיגועים, באתר הארץ, 16 בפברואר 2003
↑  דלית הלוי, חמאס מפתח מזל"ט חמוש, באתר ערוץ 7, 26 באפריל 2008
↑  לילך שובל, החשבון נסגר: כך חוסל בכיר בחמאס שאחראי על אסון הנגמ"ש בצוק איתן, באתר ישראל היום, 2 בדצמבר 2023
↑  الجزيرة نت, نضال فرحات "الحصان الجموح" صانع أول صاروخ قسامي, الجزيرة نت, ‏15 בפברואר 2024 (בערבית)
↑  יהונתן דחוח הלוי, אם השהידים רצה לפרלמנט הפלשתיני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 בדצמבר 2005
↑  חגי הוברמן, הופצץ בית אמו של המחבל מעצמונה, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2006
↑  סא"ל יהונתן דחוח-הלוי, מאמר בקנדה משבח את אימהות הג'האדיסטים - המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ‏15 באוגוסט 2018
1 2  אליאור לוי, 'אם השאהידים' מתה בעזה וזכתה להלוויה צבאית, באתר ynet, 17 במרץ 2013
↑  רש"פ וחמאס: שבחים לאום נידאל פרחאת, "אם השהידים", ממרי, ‏24/3/2013
1 2  אל-חיאת אל-ג'דידה, בכיר פת"ח משבח את אום נידאל, ש"בניה הגיבורים" היו מחבלים, באתר מבט לתקשורת פלסטינית, ‏18 במרץ 2013
↑  אמהות פלסטיניות שלחו את בניהן לפיגועי התאבדות, ממרי, ‏1 בנובמבר 2005
↑  ראיון עם אמו של מחבל מתאבד, באתר ממרי, ‏9 ביוני 2002. תרגום ראיון בא-שרק אל-אווסט (לונדון), מ-5 ביוני 2002.
↑  שמעון רוזנברג בהדרכת פרופסור אריאל מררי, "קיר השהידים" הפלסטיני: ההקרבה העצמית כמרכיב בעיצוב אתוס לאומי וכמכשיר אסטרטגי באינתיפאדת אלאקצא (עמ' 99), הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב, ‏אוקטובר 2006
↑  אום נידאל: אני גאה בשני בני שהפכו לשהידים, באתר ממרי, 5/3/2004
אסון המכרה בסומה

| --- | --- |

 תאריך:  13 במאי 2014 
 מיקום:  סומה 
 קואורדינטות:  39°11′38″N 27°38′25″E﻿ / ﻿39.193888888889°N 27.640277777778°E﻿ / 39.193888888889; 27.640277777778
 הרוגים:  301 
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורמכרה סומה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורמכרה סומה
 
אסון המכרה בסומה (טורקית: Soma Faciası) הוא אסון מכרה שאירע במכרה פחם בעיר סומה שבמערב טורקיה ב-13 במאי 2014. המכרה נמצא בבעלות מפיקת הפחם הגדולה ביותר בטורקיה, חברת סוֹמָה קֵמִיר אִישְלֶטְמֶלֶרִי (Soma Kömür İşletmeleri A.Ş). באסון נהרגו 301 כורים והוא אסון המכרה הכבד ביותר בתולדות טורקיה, והכבד ביותר במאה ה-21.
התאונה

ב-13 במאי 2014 נגרם קצר חשמלי שגרם לפיצוץ והצית שרפה תת-קרקעית במכרה בעומק של שני קילומטר. האסון אירע בעת חילופי משמרות במכרה, ועל כן מספר הכורים הלכודים לא היה ידוע במדויק.
יום לאחר האסון, ב-14 במאי, מסר שר האנרגיה של טורקיה, טאנר ילדיז, כי מדובר "ככל הנראה באסון המכרה הקטלני ביותר בתולדות המדינה". הוא הוסיף כי עד כה זוהו 205 הרוגים, שרובם מתו כתוצאה מהרעלת פחמן דו-חמצני, ועוד 57 פצועים. לדבריו, היו בתוך המכרה 787 אנשים בעת שאירע הפיצוץ, ושאר האנשים עדיין מוגדרים כנעדרים.
ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, שביטל ביקור באלבניה בעקבות האסון, הכריז על שלושה ימי אבל לאומיים במדינה. בעקבות האסון נערכו בטורקיה הפגנות נגד הממשלה והעומד בראשה, על שאינם אוכפים את חוקי הבטיחות בעבודה.
ב-17 במאי הודיע שר האנרגיה הטורקי ילדיז כי הסתיימו פעולות החילוץ באסון. מניין ההרוגים הרשמי הוא 301 בני אדם, ולא ידוע לרשויות על נעדרים נוספים. לאחר סיום החילוץ נאטמה הכניסה למכרה בקיר בטון.
ב-18 במאי עצרה המשטרה המקומית 18 חשודים במסגרת חקירת התאונה, בין העצורים גם מנהל המכרה, המהנדס הראשי של חברת הכרייה ומנהל התחזוקה שלה. בנוסף, הוגשה תביעה בגין הונאה נגד ראש חברת "סומה קמיר אישלטמלרי", אלפ גורקאן.
הערות שוליים

↑  ynet, אסון בטורקיה: 201 נהרגו בשרפה במכרה, באתר ynet, 14 במאי 2014
↑  ynet, אסון המכרה: 6 חולצו מהאדמה אחרי 18 שעות, באתר ynet, 14 במאי 2014
↑  עמית ולדמן, ‏מרוץ נגד הזמן לחילוץ הלכודים במכרה: "התאונה הקשה בתולדות טורקיה", באתר ‏מאקו‏, 14 במאי 2014
↑  המונים יצאו לרחובות בעקבות אסון קריסת המכרה בטורקיה: "ארדואן רוצח", באתר ‏מאקו‏, 14 במאי 2014
↑  חדשות 2, ‏הסתיימו פעולות החילוץ בטורקיה: 301 נהרגו באסון המכרה, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2014
↑  האסון בטורקיה: בכירי חברת הכרייה נעצרו לחקירה, באתר וואלה, 18 במאי 2014
אינטלקטוערסית

"אינטלקטוערסית" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה, שיצא לאור ב-13 ביוני 2023 על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. הסינגל יצא ביחד עם סינגל נוסף, "הזוג המלכותי".
רקע וקידום

הסינגל הכפול הוא הפרויקט המוזיקלי הראשון שאודיה הוציאה מאז שזכתה בפרס "תגלית השנה" של אקו"ם. אודיה שאלה את העוקבים שלה באינסטגרם איזה משני השירים להוציא, ובסופו של דבר החליטה להוציא את שניהם.
אודיה שיתפה את החדשות על יציאת השירים החדשים באינסטגרם, והביעה אופטימיות והתרגשות לקראת היציאה. היא גם עודדה את עוקביה לשתף את השיר המועדף עליהם מבין השניים לאחר האזנה.
הרכב

השיר נתפס כתשובה הנשית לשיר "אינטלקטוערס" שהוציאה אודיה בשנה הקודמת, ולדברי אודיה - היא מתייחסת לשיר כאל 'אשתו' של השיר "אינטלקטוערס". השיר "אינטלקטוערס" היה להיט גדול, וצבר כמעט 10 מיליון צפיות ביוטיוב תוך עשרה חודשים.
מילות השיר משקפות נושאים של התגברות על מערכת יחסים מהעבר ועצמאות. המילים משדרות תחושת ביטחון ואסרטיביות בהתמודדות עם חוויות העבר. אודיה מתייחסת לביקורות בשיר, ומכירה בטענה ש"כל השירים שלה זהים". בתגובה, היא מציינת בשיר כי היא משנה את הקצב שלה בתגובה לביקורת. היא גם מתייחסת לביקורת על הגייה לא ברורה באומרה, "הפעם הדיקציה דה בקס".
השיר מתואר כ"שיר ראפ של ממש, עם ביט עצבני בסגנון דריל".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 15 |  |
|  ישראל | היטליסט | 4 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ – ישראלי | 2 |  |
|  ישראל | העשירייה | 3 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (התשפ"ג)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (התשפ"ג)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (התשפ"ג)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (התשפ"ג)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | – |  |
|  ישראל | גלגלצ ו-ynet | 19 |  |
|  ישראל | כאן גימל וטיקטוק | 6 |  |
|  ישראל | היטליסט | 28 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | כאן גימל | 26 |  |
הערות שוליים

↑  אודיה - אינטלקטוערסית (Prod. By Triangle), נבדק ב-2023-07-02
↑  וואלה! תרבות‏, "אינטלקטוערסית", "הזוג המלכותי": הסינגל הכפול של אודיה, באתר וואלה, 13 ביוני 2023
1 2 3 4  בר חיים, אחרי שזכתה ב"תגלית השנה": אודיה משחררת שני שירים חדשים, באתר עכשיו 14, 13 ביוני 2023 / כ"ד סיון ה'תשפ"ג
1 2 3  גיל משעלי, ‏אודיה משחררת סינגל כפול ועונה למבקרים שטוענים ש"כל השירים שלה אותו הדבר", באתר ‏מאקו‏, 13 ביוני 2023
↑  odeyaazoulay, ❤️!בשם השם נעשה ונצליח יום שלישי פעמיים כי טוב..., באתר אינסטגרם, ‏13 ביוני 2023
↑  מערכת תרבות ובידור, זוכרים את "אינטלקטוערס"? אז עכשיו אודיה שחררה את התשובה הנשית, באתר חדשות 13, 13 ביוני 2023
↑  המצעד השבועי 7.9.2023, באתר גלגלצ, ‏7 בספטמבר 2023
↑  המצעד השנתי הישראלי תשפ"ג, באתר גלי צה"ל, 14 בספטמבר 2023
↑  דורית אסרף מזרחי, אתם בחרתם: "יוניקורן" הוא שיר השנה של כאן גימל וטיקטוק, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 14 בספטמבר 2023
↑  תוצאות המצעד השנתי 2023 של היטליסט, באתר מאקו
| אודיה |
| --- | --- | --- |
דיסקוגרפיה ‏•‏‏ שירים
| אלבומי אולפן | אור • האמת • ילדה של אמונה |  |
| מיני-אלבומים | חרבות ברזל |  |
| סינגלים | "אור" • "מה אשיב לך" • "נצנצים" • "על מה בנים חושבים בלילה" • "אם הייתי צריכה" • "תשבור לי ת'לב" • "אינטלקטוערס" • "האמת" • "מאמי" • "בלילות" • "אני פה" • "אינטלקטוערסית" / "הזוג המלכותי" • "תהמר עליי" • "חורף 23" • "צמוד צמוד" • "בן אדם" • "עובד בכפר" • "הטוב הרע ועודיה" • "את לא יודעת כמה שאני אוהב אותך" |  |
מזרח אפריקה האיטלקית

מזרח אפריקה האיטלקית, או "האימפריה המזרח-אפריקאית של איטליה" (איטלקית: Africa Orientale Italiana), הייתה קולוניה איטלקית קצרת ימים שהתקיימה בקרן אפריקה בשטחי אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה. הקולוניה נוצרה ב-1936 בעת שהייתה איטליה תחת שלטונה של המפלגה הפשיסטית הלאומית.
לאחר שאתיופיה הובסה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, היא מוזגה עם שתי הקולוניות האחרות ליצירת מזרח אפריקה האיטלקית, שאדיס אבבה הייתה בירתה.
באוגוסט 1940 כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית (כיום סומליה) וסיפחו אותה למזרח אפריקה האיטלקית, ובשנה שלאחריה התנהלה המערכה במזרח אפריקה, שבה הביסו הבריטים את האיטלקים. סילוקם הסופי של האיטלקים ממזרח אפריקה הושלם בנובמבר 1941.
לאחר המלחמה נכנסו סומליה האיטלקית ואריתריאה לממשל בריטי, ואילו אתיופיה חזרה לעצמאותה. ב-1950, סומליה הכבושה הפכה לשטח אמון של האו"ם ונוהלה על ידי איטליה משנת 1950 ועד לעצמאותה ב-1960.
אריתריאה הכבושה הפכה לחלק אוטונומי מאתיופיה ב-1952, וזכתה לעצמאות דה פקטו במאי 1991, ולעצמאות מלאה ב-1993.
היסטוריה > כיבוש אתיופיה

ההיסטוריונים עדיין חלוקים לגבי הסיבות למתקפה האיטלקית על אתיופיה ב-1935. כמה היסטוריונים איטלקיים כמו פרנקו קטלאנו וג'ורג'יו רוצ'ט טוענים שהפלישה הייתה מעשה של אימפריאליזם חברתי. הם סוברים שהשפל הגדול פגע קשות ביוקרה של הרודן בניטו מוסוליני, וכי הוא נזקק למלחמה בחוץ כדי להסיח את דעת הקהל. היסטוריונים אחרים כמו פייטרו פסטורלי טוענים שהפלישה הייתה החלק הראשון מתוכנית התפשטות גדולה יותר שנועדה להפוך את איטליה למעצמה העיקרית באזור הים האדום ובמזרח התיכון. פרשנות שלישית על דרך האמצע הוצעה על ידי ההיסטוריון האמריקאי מקגרגור נוקס. נוקס טוען כי המלחמה החלה מסיבות חיצוניות ופנימיות כאחד, והיא הייתה גם חלק מתוכניות ההתפשטות ארוכות הטווח של מוסוליני, וגם נועדה להעניק למוסוליני ניצחון במדיניות חוץ שיאפשר לו לדחוף את המערכת הפשיסטית בבית לכיוון קיצוני יותר.
בניגוד לארבעים שנה קודם לכן, כוחותיה של איטליה היו עדיפים בהרבה על הכוחות האתיופיים, במיוחד בכוח האווירי, ועד מהרה הם ניצחו, והקיסר היילה סלאסי ברח מהמדינה. כאשר כוחות איטלקיים נכנסו לעיר הבירה, אדיס אבבה, כדי להכריז על "האימפריה האיטלקית של אתיופיה" ב-5 במאי 1936, כמה אצילים אתיופים קיבלו את פני האיטלקים ושיתפו איתם פעולה בממשלה החדשה שנוצרה, כמו ראס סיום מנגשה, ראס גטצ'ו אבטה וראס קבדה גוברט. בשנת 1937 הידידות של ראס סיום מנגשה עם המשנה למלך האיטלקי אמדאו, דוכס אאוסטה, אפשרה למנגשה למלא תפקיד משמעותי בהבטחת שחרורם של 3,000 שבויים אתיופים שהוחזקו בסומליה האיטלקית.
הניצחון האיטלקי במלחמה הגיע יחד עם שיא הפופולריות הבינלאומית של משטרו הפשיסטי של מוסוליני, שבמהלכו מנהיגים קולוניאליסטים שיבחו את מוסוליני על מעשיו. הפופולריות הבינלאומית של מוסוליני ירדה כאשר הוא אישר את סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, והחלה במערב נטייה פוליטית נגד גרמניה שהובילה בסופו של דבר לנפילת מוסוליני והמשטר הפשיסטי באיטליה במלחמת העולם השנייה.
הקולוניה מזרח אפריקה האיטלקית הוקמה ב-1 ביוני 1936, זמן קצר לאחר הכיבוש, על ידי מיזוג המושבות הקיימות של איטליה במזרח אפריקה; סומלילנד האיטלקית ואריתריאה האיטלקית עם השטח החדש שנכבש. תחזוקה ויצירת המושבות האתיופיות הייתה יקרה מאוד.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה והתפרקות

ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על בריטניה וצרפת, פעולה שהפכה את כוחות הצבא האיטלקיים בלוב לאיום על מצרים ואת אלו שבמזרח אפריקה האיטלקית לסכנה לשטחי בריטניה וצרפת בקרן אפריקה. כניסת איטליה למלחמה גם סגרה את הים התיכון בפני ספינות סוחר של בעלות הברית וסיכנה את נתיבי האספקה הבריטיים לאורך חופי מזרח אפריקה, מפרץ עדן, ים סוף ותעלת סואץ. (ממלכת מצרים נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, אך האמנה האנגלו-מצרית משנת 1936 אפשרה לבריטים לכבוש את מצרים ואת סודן האנגלו-מצרית.)  מצרים, תעלת סואץ, סומלילנד הצרפתית וגם סומלילנד הבריטית היו חשופות לפלישה, אבל הקומנדו סופרמו (המטכ"ל האיטלקי) תכנן את תוכניות המלחמה שלו על בסיס ההנחה שאיטליה תיכנס למלחמה אחרי 1942. בעקבות זאת, בקיץ 1940 איטליה הייתה רחוקה מלהיות מוכנה למלחמה ארוכה או לכיבוש אזורים נרחבים באפריקה.
פעולות האיבה החלו ב-13 ביוני 1940, עם תקיפה אווירית איטלקית על בסיס טייסת 1 של חיל האוויר הדרומי של רודזיה בוואג'יר שבפרוטקטורט מזרח אפריקה (קניה). באוגוסט 1940 נכבש אזור החסות של סומלילנד הבריטית על ידי כוחות איטלקיים וסופח למזרח אפריקה האיטלקית. עיסוק זה נמשך כחצי שנה.
בתחילת 1941, הכוחות האיטלקיים נדחקו ברובם מקניה ומסודן. ב-6 באפריל 1941 נכבשה אדיס אבבה על ידי הדיוויזיה ה-11 האפריקאית, שקיבלה את כניעת העיר. שרידי הכוחות האיטלקיים בקולוניה נכנעו לאחר קרב גונדר בנובמבר 1941, למעט קבוצות שלחמו לוחמת גרילה נגד הבריטים, עד ששביתת הנשק של קסיבילה סיימה את הלחימה בין איטליה לבעלות הברית.
בינואר 1942, עם הכניעה הרשמית הסופית של האיטלקים, חתמו הבריטים, בלחץ אמריקאי, על הסכם אנגלו-אתיופי זמני עם סלאסי, המכיר בריבונות אתיופיה. מקונן אנדלקצ'יו נקרא לכהן כראש הממשלה, וב-19 בדצמבר 1944 נחתם ההסכם האנגלו-אתיופי הסופי.
בהסכם השלום מפברואר 1947 ויתרה איטליה רשמית על ריבונותה במושבות האפריקאיות שלה. אריתריאה הופקדה תחת הממשל הצבאי הבריטי למשך התקופה, ובשנת 1950 היא הפכה לחלק מאתיופיה. לאחר 1945, בריטניה שלטה בשתי המדינות הסומליות, כמדינות חסות. בנובמבר 1949, האומות המאוחדות העניקו לאיטליה אמון על סומלילנד האיטלקית בפיקוח צמוד, בתנאי שסומליה תשיג עצמאות בתוך עשר שנים. סומלילנד הבריטית הפכה לעצמאית ב-26 ביוני 1960 כמדינת סומלילנד, וטריטוריית הנאמנות של סומליה (לשעבר סומלילנד האיטלקית) הפכה לעצמאית ב-1 ביולי 1960, והשטחים התאחדו כרפובליקה הסומלית.
ממשל קולוניאלי > טריטוריה

כאשר הוקמה בשנת 1936, מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מורכבת מהנכסים האיטלקיים הישנים בקרן אפריקה: אריתריאה האיטלקית וסומלילנד האיטלקית, בשילוב עם האימפריה של אתיופיה שנכבשה לאחרונה. ויטוריו אמנואלה השלישי מאיטליה אימץ כתוצאה מכך את התואר "קיסר אתיופיה", אם כי זה לא הוכר על ידי אף מדינה מלבד גרמניה הנאצית ויפן הקיסרית. השטח חולק לששת המחוזות: אריתריאה וסומליה, המורכבות מהמושבות לשעבר, שהוגדלו בשטח מאתיופיה. שאר "אתיופיה האיטלקית" כללה את מחוזות הראר, גאלה-סידמו, אמהרה ואדיס אבבה. מחוז אדיס אבבה הורחב למחוז סצ'ואה עם שטחים מהראר, גאלה-סידמו ואמהרה השכנות בנובמבר 1938.
מזרח אפריקה האיטלקית הורחבה לזמן קצר ב-1940, כאשר הכוחות האיטלקיים כבשו את סומלילנד הבריטית, ובכך הביאו את כל השטחים הסומליים, מלבד המושבה הקטנה של סומלילנד הצרפתית, לניהול איטלקי. עם זאת, המושבה המוגדלת נבקעה רק שנה לאחר מכן, כאשר במהלך המערכה במזרח אפריקה נכבשה המושבה על ידי כוחות בריטיים.
ממשל קולוניאלי > התפתחות כלכלית

למדיניות הקולוניאלית הפשיסטית במזרח אפריקה האיטלקית הייתה מאפיין של הפרד ומשול.
המשטר הפשיסטי של איטליה עודד את האיכרים האיטלקיים להתיישב באתיופיה על ידי הקמת חוות ועסקים קטנים של ייצור.  עם זאת, מעט איטלקים הגיעו למושבה האתיופית, כאשר רובם נסעו לאריתריאה ולסומליה. בעוד אריתריאה האיטלקית נהנתה ממידה מסוימת של התפתחות, שנתמכה על ידי כמעט 80,000 מתיישבים קולוניאליסטים איטלקים. עד 1940 הגיעו לאתיופיה רק 3,200 חקלאים, פחות מעשרה אחוזים מהיעד של המשטר הפשיסטי. מחסור במשאבי טבע, שטחים קשים וחוסר ודאות בתנאים הפוליטיים והצבאיים לא עודדו את הפיתוח וההתיישבות באזורים הכפריים.
האיטלקים השקיעו באופן משמעותי בפיתוח תשתיות באתיופיה. 900 ק"מ של מסילות ברזל שוחזרו או הופעלו, נבנו סכרים ומפעלים הידרואלקטריים (תחנות כוח המפיקות חשמל ממים), וחברות ציבוריות ופרטיות רבות הוקמו במדינה הלא מפותחת. החשובים ביותר היו: תעשיית הכותנה, תעשיית המלט, תעשיית המינרלים, תעשיית החשמל, תעשיית חימוש, תעשיית מכונאות ותחבורה.
האיטלקים אפילו יצרו שדות תעופה חדשים ובשנת 1936 התחילו את "Linea dell'Impero" המפורסמת בעולם, טיסה המחברת את אדיס אבבה לרומא. הקו נפתח לאחר הכיבוש האיטלקי של אתיופיה ובעקבותיו הגיעו קישורי אוויר ראשונים עם המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה האיטלקית, שהחלו בצורה חלוצית מאז 1934. המסלול הורחב ל-6,379 ק"מ ובתחילה הצטרף לרומא עם אדיס אבבה דרך סירקיוז, בנגאזי, קהיר, ואדי חלפה, חרטום, קאסאלה, אסמרה, דירה דאווה. היו החלפות מטוסים בבנגאזי (או לפעמים בטריפולי). המסלול בוצע בשלושה וחצי ימים של טיסה בשעות היום והתדירות הייתה ארבע טיסות בשבוע לשני הכיוונים. מאוחר יותר מאדיס אבבה היו שלוש טיסות בשבוע שהמשיכו למוגדישו, בירת סומליה האיטלקית.
עם זאת, אתיופיה ואפריקה התבררו כיקרות מאוד לתחזוקה, שכן התקציב לשנת הכספים 37–1936 נקבע על 19.136 מיליארד לירה ליצירת התשתית הדרושה עבור המושבה. בזמן שכל ההכנסות השנתיות של איטליה היו רק 18.581 מיליארד לירות.
אדריכלי המשטר הפשיסטי תכננו פרויקטים עירוניים גדולים להרחבת אדיס אבבה, על מנת לבנות בירה חדישה של מזרח אפריקה האיטלקית, אך התוכניות האדריכליות הללו - כמו כל שאר הפיתוחים - נעצרו על ידי מלחמת העולם השנייה.
ממשל קולוניאלי > חינוך

לפני הפשיזם, החינוך במזרח אפריקה האיטלקית היה בעיקר באחריותם של מיסיונרים קתולים ופרוטסטנטים כאחד. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, נוצרו בתי ספר ממשלתיים אשר שילבו את התוכניות החינוכיות של המיסיונרים הקתולים, בעוד אלו של המיסיונרים הפרוטסטנטים הפכו לשוליים והוגבלו. אנדריאה פסטה, שהתמנה למנהל המשרד המרכזי לניהול החינוך היסודי באריתריאה בנובמבר 1932, הכריז ב-1934 שהמאמצים הפשיסטיים בחינוך צריכים להבטיח שהילידים האפריקנים "יכירו קצת מהציוויליזציה שלנו" ושהם צריכים " להכיר את איטליה, תפארתה וההיסטוריה העתיקה, כדי להפוך לאיש מיליציה מודע בצל דגלנו." יוזמות חינוך מסוג זה נועדו להכשיר את האפריקאים במגוון משימות מעשיות שימושיות למשטר הפשיסטי ולהחדיר להם את העקרונות ואורח החיים של האידאולוגיה הפשיסטית במטרה ליצור אזרחים צייתנים וכפופים למדינה. האופי התעמולני של החינוך היה בולט במיוחד בספרי היסטוריה שהונפקו לילדים אפריקאים, שהשמיטו לחלוטין כל דיון באירועים כמו חוסר האחדות האיטלקית, תנועת "איטליה הצעירה" של ג'וזפה מאציני, המהפכות של 1848, או משלחת האלף של ג'וזפה גריבלדי, ובמקום זאת הדגישו את התהילות של האימפריה הרומית ושל המדינה האיטלקית שהתיימרה להיות ממשיכתה. האדרת מוסוליני ו"עבודתו הגדולה" נלמדו גם הן, בעוד שתקופות שבהן לוב ונכסים איטלקיים אחרים נשלטו על ידי אימפריות עתיקות יותר, לא איטלקיות, כמו האימפריה העות'מאנית, הוצגו דרך עדשה לא מחמיאה.
השימוש בהצדעה הפשיסטית היה חובה בבתי ספר לילדים אפריקאים, שקיבלו עידוד ללא הרף להפוך ל"חיילים הקטנים של הדוצ'ה", ובכל יום התקיים טקס בוקר בו הונף דגל איטליה והושרו שירים פטריוטיים. ילדים איטלקיים, שהממשלה הפשיסטית העדיפה את חינוכם על פני זה של אפריקאים, קיבלו חינוך דומה לזה שבאיטליה גופה, אם כי היו כמה היבטים שהותאמו למצב המקומי במזרח אפריקה. איטליה הפשיסטית ביקשה לנטרל כל מוסדות חינוך שהעניקו חינוך לאפריקאים מעבר לרמה המצופה מהאידאולוגיה הפשיסטית, בפרט רשת החינוך התיכוני שלפני הפלישה האיטלקית הכינה ואיפשרה לכמות קטנה יחסית - אך משמעותית - של יוצאי אתיופיה ללמוד בחו"ל באוניברסיטאות באירופה.
בפברואר 1937, בעקבות ניסיון התנקשות בחייו של רודולפו גרציאני, אתיופים משכילים, שלרשויות הממשל הקולוניאלי כבר לא היה אמון בהם ורבים מהם כבר הושמו במחנות ריכוז, הפכו לקורבנות של רצח המוני בחסות המדינה, וחלק גדול מהאינטליגנציה של אתיופיה הוצאה להורג, והשאר הוגלו למושבות עונשין באיים שבשליטת איטליה בים התיכון. החינוך הפשיסטי במושבה נכשל, ורק אחד מתוך כל עשרים מהחיילים הקולוניאליים האיטלקים היו בעלי אוריינות כלשהי. במהלך מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שוחררה מזרח אפריקה האיטלקית מהפשיזם, מעט אפריקאים הפגינו נאמנות כלשהי למדינה הפשיסטית למרות שבתי הספר של המדינה ניסו כל כך להנחיל אותה, ואתיופיה שלאחר מלחמת העולם השנייה מצאה את עצמה מרוששת מעובדים מיומנים בשל החינוך המצומצם והתעמולתי מאוד שניתן לתושביה הלא-איטלקיים תחת שלטונו של מוסוליני.
ממשל קולוניאלי > דמוגרפיה

בשנת 1939 היו 165,267 אזרחים איטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, רובם מרוכזים באזורים העירוניים הגדולים של אסמרה, מוגדישו ואדיס אבבה.
האוכלוסייה הכללית מנתה 12.1 מיליון נפשות, וממוצע התושבים לקמ"ר היה 6.9.
אבל פיזור האוכלוסייה היה מאוד לא אחיד, החל מאריתריאה עם 230,000 קמ"ר ובערך 1.5 מיליון תושבים עם צפיפות אוכלוסין של 6.4 לקמ"ר, אתיופיה עם 790,000 קמ"ר אוכלוסייה של 9.5 מיליון איש וצפיפות אוכלוסין של 12 לקמ"ר, וכלה בסומליה עם 700,000 קמ"ר אוכלוסייה של רק 1.1 מיליון איש וממוצע אוכלוסין נמוך של 1.5 איש לקמ"ר.
בשנת 1934 לאסמרה הייתה אוכלוסייה של בערך 3500 אלף איטלקים ו-12000 מקומיים.
ב־1939 האוכלוסייה האיטלקית גדלה ל-48,000, בזמן שהיו 36,000 אפריקאים.
העיר הפכה למרכז כלכלי של האימפריה האיטלקית, ולאחר עצמאות אתיופיה הוקמו בה מאות מפעלים.
ממשל קולוניאלי > זוועות איטלקיות

בפברואר 1937, בעקבות רציחות מרובות של חיילים אריתראים ואיטלקים וניסיון התנקשות במושל רודולפו גרציאני, פשטו חיילים איטלקים על המנזר האתיופי המפורסם דברה ליבנוס באתיופיה, ורצחו את הנזירים והנזירות. לאחר מכן, הרסו האיטלקים יישובים ילידיים באזור באדיס אבבה, מה שגרם - לפי הערכות אתיופיות - לכמעט 30,000 אתיופים שנרצחו ובתיהם נשרפו עד היסוד. הטבח נקרא יכתית 12 ובעקבות הטבח נודע גרציאני בכינוי "הקצב של אתיופיה".
לאחר אירועים אלו גרציאני הודח בידי מוסוליני, והוחלף בנסיך אמדיאו, דוכס אאוסטה, שנקט במדיניות פייסנית יותר כלפי הילידים, והצליח להרגיע את הרוחות.
ערב כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה (ינואר/פברואר 1940) עדיין שלטו לוחמי הגרילה האתיופיים בכמה אזורים של הרר ונפת גאלה-סידמו. מאמצי הפיוס של אמדיאו הביאו לכך שאבבה ארגאי, אז המנהיג האחרון של ה"ארבגנוך" (כפי שכונו לוחמי הגרילה באתיופיה) הציע הצעת כניעה לאיטלקים באביב 1940 (לאחר כניעת מנהיגי אתיופיה ב-1939, זודיה אספאו ואולונה דינקל). הכרזת המלחמה האיטלקית ב-10 ביוני 1940 וההשפעה הבריטית חסמו את הצעת הכניעה.