stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוכארית
גילוי, תיאור ותיעוד

כתבים בשפה התגלו לראשונה ב-1907 על ידי הארכאולוג אורל שטיין באתר מערות מוגאו. הכתבים שנמצאו כתובים בכתב הבראהמי, שהגיע לאזור אגן טארים מצפון הודו במאה הראשונה לאחר הספירה. רובם המכריע של הכתבים היו תרגומים של טקסטים בודהיסטים מסנסקריט, לעיתים בטקסט דו-לשוני שהקל מאוד על הפענוח. השפה זוהתה כשפה הודו-אירופית על ידי הבלשן פרידריך מילר (Friedrich W. K. Müller), שאף העניק לה את שמה. בשנת 1908 פורסם בברלין הספר Tocharisch, die Sprache der Indo skythen ("טוכארית, לשונם של ההודו-סקיתים") על ידי אמיל זיג ווילהלם זיגלינג (Emil Sieg, Wilhelm Siegling), שהיווה תיאור מקיף ראשון שלה וכלל הנחות מפליגות וחסרות ביסוס ביחס למקור העם שדיבר בה.
אוצר המילים והתצורות בשפה מזכיר יותר שפות הודו-אירופיות מערביות כגון החיתית, הקלטית ושפות בלטו-סלאביות מאשר שפות איראניות, הקרובות גאוגרפית לאגן טארים.
חזקיה הכהן רבין

הרב חזקיה הכהן רבין
הרב חזקיה הכהן רבין (א' בשבט ה'תרל"ב, 1872 – ט' בטבת ה'תש"ה, 1944) היה הרב הראשי וראש בית הדין בבוכרה, וצאצא למשפחת רבנים שכיהנו ברבנות ודיינות בבוכרה. בעלותו לארץ ישראל כיהן כדיין בבית הדין לעדת הספרדים בירושלים.
קורות חיים

נולד בבוכרה ב-11 בינואר 1872 (א' שבט ה'תרל״ב) לרב יצחק חיים הכהן רבין שהיה רבה של בוכרה, ולאמו יוכבד לבית מאמאן, נכדת רבי יוסף מאמאן המערבי. אבי אביו היה הרב פנחס הכהן רבין "הגדול". אחיו היו הרב ניסים הכהן (ה'תרנ"א, 1891 - כ"ג באדר ה'תשל"ח, 1978), והרב פנחס הכהן רבין, נשיא הקהילה בבוכרה שנרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים.
בילדותו, למד בתלמוד תורה בבוכרה. בצעירותו למד אצל הרב משה ברוך מחבר ספר ״תיבת משה״, כן למד אצל רבי אהרון בן שמעון.
ב-3 בדצמבר 1901 (כ"ב בכסלו ה'תרס"ב) ירש את מקום אביו ברבנות ובדיינות. הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר שלח לו סמיכה לרבנות ולדיינות. גם הרב חיים חזקיהו מדיני, בעל "השדי חמד", שלח לו סמיכה לרבנות ולדיינות.
בנו הוא הרב יהודה הכהן רבין.
קורות חיים > בית הדין בבוכרה

בשבתו על כיסא הרבנות והדיינות בבוכרה הגיעו מכל מחוזות בוכרה לסדר גיטין ייבום וחליצה בבית דינו. נחשב כבקיא בענייני גיטין.
בבית דינו היו יושבים כדיינים מפעם לפעם השדרי״ם שפקדו את ערי בוכארה בין השדרים שישבו בבית הדין אנו מוצאים את רבי אליהו משה פאניז'יל לימים הראשון לציון ורבי יצחק אשכנזי - בנו של הראשון לציון רבי אברהם אשכנזי.
בשבתו על כס הרבנות והדיינות שלח מספר שאלות לרב חזקיה מדיני בעל השדי חמד, ולראשון לציון רבי יעקב שאול אלישר. שאלותיו נדפסו בספריהם.
אל בית הדין היו מגיעים מכתבי תורה והלכה ממקומות שונים ברחבי העולם בספרו "עטרת חזקיה – מזכרת הגיטין" ניתן לראות את מכתבי תורה אלו.
קורות חיים > יחסו לארץ ישראל

ארץ ישראל היוותה עבור הרב חזקיה ערך מרכזי, סכומי כסף נכבדים אשר ריכז בידיו מכספי תרומות של עשירי בוכארה היו נשלחים על ידי לטובת עניי ארבע הארצות, ירושלים חברון צפת וטבריה, ולשם כך גם שליחים רבים פקדו את ביתו, מהדמיות בולטות שהגיע לבוכרה ושהו בביתו הם: השדרי"ם רבי אליהו משה פאניז'יל לימים הראשון לציון, רבי חזקיה שבתי רב העיר ירושלים, רבי אהרן בן שמעון, רבי חיים נאה, רבי שלמה זלמן קוק (אביו של הראי"ה קוק), רבי אהרן הררי רפול. רשימה פרטנית של השליחים מובאת בספר "זרח כוכב מיעקב", ספר המתאר את דמותו של הרב.
הרב חזקיה ביקר בארץ ישראל בשנת ה'תרע"א 1911 באותו זמן ביקר בארבע ערי הקודש ירושלים, צפת, חברון וטבריה את פניו קבלו אותם שליחים שהתארחו בביתו. בירושלים בחן את תלמידי התלמוד תורה בשכונת הבוכרים רחובות ומסר להם כתב המלצה לעודד את נדיבי העם לחזק את התלמוד תורה. גם בטבריה ביקר בתלמוד תורה ומסר כתב הסכמה לתלמוד תורה ובית היתומים. כמו כן נערך לו ביקור רב רושם בבית הזקנים "משגב לדך" שהיה דואג לשלוח תרומות רבות למען החזקתו. הרב רבין נכח בקבר רבי שמעון בר יוחאי בעת אסון קריסת המעקה בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר של שנת ה'תרע"א, 1911.
כשעזב את בוכרה במטרה לעלות לישראל דרך ערי פרס בשנת ה'תרפ"ט, מילא את מקומו אחיינו הרב בן ציון, עד לשנת ה'תרצ"ג.
קורות חיים > התיישבותו ופעילותו בירושלים

בשנת התרצ"ה עלה לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בירושלים, כבר בשבת הראשונה נשא דרשה בית הכנסת הגדול לעדת הבוכרים "בבא תמא" בין הנוכחים היו שדרי"ם רבים שהתאכסנו בביתו ובאו לקבל את פניו.
מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת "רחובות הנהר" שם גם קבע את מקום תפילותיו. את לימודי הקבלה למד עם איש הקבלה רבי יעקב מונסה.
לאחר עלייתו ארצה החל הרב לפעול בענייני קהילתו בירושלים.
בשנת 1940 נתמנה כדיין בבית הדין לעדת הספרדים בירושלים בראשותו של רב העיר רבי חזקיה שבתי.
ביוזמתו נוסדה בשכונת הבוכרים רחובות בשנת תרצ"ח "ישיבת ש"ם" ע"ש הגביר רבי שלמה מוסיוף.
בשנת ה'תרצ"ט היה ממקימי בית שחיטה לעופות בשוק בשכונת הבוכארים רחובות, השוק בשכונה היה השוק הגדול ביותר בעיר, והיו בו שלושה עשר איטלזים, ואולם מאחר שלא היה בו בית שחיטה היו שוחטים תחת כיפת השמים, יסוד בית השחיטה הביא שהשחיטה נעשתה בנחת ושלוה.
היה מחברי הנהלת ישיבת שערי ציון.
פטירתו והנצחתו

נפטר בט' טבת ה'תש"ה, הוספד על ידי רבני ירושלים, ונקבר בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב:
"פה נטמן רב משרשיא, אחד מבני עליה, בנן של קדושים, מר דיינא הרה"ג רבי חזקיה הכהן רבין נ"ע בשמיא אשר שרת משך ארבעים שנה רב ראשי דיין ומו"ץ בעיר תהילה בוכארא ואגפיה נלב"ע ט' בטבת תש"ה".
בנו הרב יהודה הקים על שמו את בית הכנסת "עטרת חזקיה". עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת הר נוף. לציון חמישים שנה לפטירתו יצא לאור ספר זיכרון על ידי איגוד בני הישיבות יוצאי בוכרה.
ספרו

עטרת חזקיה - מזכרת הגיטין - מכתבי תורה והלכה שהגיעו אל שולחנו בבית הדין, ובתוכו רוכזו גיטין וחליצות מתקופת כהונתו בבוכרה.
לקריאה נוספת

זרח כוכב מיעקב, ירושלים ה'תשנ"ט.
הערות שוליים

↑  חכם ניסים הכהן רבין, באתר החכם היומי
↑  דיווח בתוך: ישראל ברדקי, פרטי האסון במירון, מוריה, 19 במאי 1911.
↑  ראו כאן
↑  כך נוסח המצבה שהונחה מחדש באדר ה'תש"פ, על המצבה המקורית שנשברה, אוית שמו "חזקיא". ראה "חידוש מצבת קבורתו של הגאון רבי חזקיה הכהן רבין זיע"א", באתר עטרת מנחם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312799205171  LCCN: nr92006347  VIAF: 297903369   WorldCat (עם VIAF): 297903369 
רחוב ע"ש הרב חזקיה הכהן רבין בירושלים
טורניר אוקלנד בסבב ה-WTA

| --- | --- |

סמליל הטורניר
 מיקום:  ניו זילנדאוקלנד, ניו זילנד
 מקום הטורניר:  מרכז הטניס ASB
 קטגוריה:  עד שנת 2009 : דרג 4 משנת 2009 : הקטגוריה הבינלאומית
 משטח:  קשה/ פתוח
 הגרלה:  32M/32Q/16D
 סך פרסים:  $220,000
 האתר הרשמי (באנגלית)
טורניר אוקלנד (או בשמו הרשמי : ASB Classic) הוא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך מאז שנת 1986 בעיר אוקלנד שבניו זילנד. הטורניר משוחק על מגרשים קשים ופתוחים.
טוכיזאורוס

| טוכיזאורוס |
| --- | --- |
 צילומים ואיורים של השוק המאובן של הטוכיזאורוס
תקופה
קרטיקון עליון 69 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טרודונטיים
סוג:: טוכיזאורוס
מין:: Tochisaurus nemegtensis
שם מדעי
 Tochisaurus

טוכיזאורוס (שם מדעי: Tochisaurus; פירוש השם ממונגולית: "לטאת יען") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בתור הקרטיקון של מונגוליה לפני 69 מיליון שנה מזמננו. סוג זה הכיל מין אחד - Tochisaurus nemegtensis.
מחקר

הדינוזאור התגלה בידי משלחת מונגולית-סובייטית למדבר גובי מ-1948 אשר מצאה שרידי תרופוד קטן בשטח אומנוגובי שבמונגוליה. הממצא הוכר ב-1987 בידי החוקר סרגיי קורזנוב (אנ'), אך החוקרת הפולנית-מונגולית הלצ'קה אוסמולסקה (אנ') הניחה שסוג זה בטל והוא קרוב מאוד לסוג בורוגווייה שהתגלה באותו אזור. ב-1991 היא ראתה שסוג זה חדש למדע והיא לצד קורזנוב ושניהם הגדירו את הסוג החדש, כשמשמעות שמו הוא: "לטאת יען" במונגולית, זאת מאחר שכף הרגל הייתה בעלת שתי אצבעות חזקות שהותאמו לריצה מהירה.
דינוזאור זה היה קרוב לטרודון והגיע לאורך 283 סנטימטרים ולמשקל של 40 קילוגרם, דבר ההופך אותו לאחד מגדולי הטרודוניים. בדומה לקרוביו היה מכוסה בנוצות, אך לא היה יכול לעופף. עם זאת הוא היה זריז ביותר, דבר שעזר לו להימלט מטורפים גדולים כמו הטרבוזאורוס. ככל הנראה היה אוכל כל כמו הטרודון או שאולי צד בחבורות קטנות.
ונטים (גאליה)

מפת העמים הגאלים בחצי האי ברטאן של ימינו:
  אוסיסמים (Osismii)
  ונטים
  קוריוסוליטים (Coriosolites)
  רדונים (Redones)
  נאמנטים (Namnetes)
מטבעות ונטיות מן המאות ה-5 עד ה-1 לפנה"ס.
השבטים בגאליה
וֶנֶטִים (בלטינית: Veneti) הוא השם שהעניקו הרומאים לעם קלטי של יורדי־ים שחי בתקופתם בחצי האי ברטאן שבצרפת, לחופי האוקיינוס האטלנטי. מקום מושבם נמצא בחבל הארץ שנקרא אז ארמוריקה. ב-56 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה, ניצח אותם יוליוס קיסר בים וביבשה, הרג רבים מהם ואת הנותרים מכר לעבדים. על שמם קרויה העיר וַאן של ימינו.
מקומות יישוביהם וספינותיהם

הוונטים ישבו בחלקה הדרומי של ארמוריקה, לחופו של מפרץ מוֹרְבִּיאַן (Morbihan,‏ נהגה בברטונית: morˈbiˑãn). עמים קלטים קדומים נוספים שחיו בארמוריקה היו הרדונים, הקוריוסוליטים, האוסיסמים, האסובים והנאמנטים.
את עריהם בנו הוונטים בקצות כפים ולשונות יבשה, אשר עם בוא הגאות הוקפו מים והפכו לאיים ועם שעת השפל נעשו לחצאי איים. עירם הידועה ביותר, שהייתה כפי הנראה גם בירתם, נקראה בפי הרומאים דריוריטום (Darioritum, כיום גוונד בברטונית או ואן בצרפתית), והיא נזכרת ב"גאוגרפיה" של תלמי.
הוונטים היו עם של יורדי ים. לדברי קיסר הם עלו במספר אוניותיהם ובכישורי הספנות שלהם על כל העמים האחרים באזור, ונהנו מעליונות במימי החוף האטלנטי של גאליה כולה. הוא מוסיף ומספר, כי הוונטים קיימו קשרים הדוקים עם בריטניה ואף ביקשו את סיועם של הבריטאנים במלחמתם נגדו.
ספינותיהם היו מותאמות במיוחד למימיו הסוערים של האוקיינוס האטלנטי ולהתמודדות עם הגאות והשפל הבלתי מוכרים בים התיכון, והן מתוארות בפירוט רב יחסית בספרו של קיסר:
"תחתיתן הייתה שטוחה יותר מזו של אוניותינו, כדי שיוכלו להתנהל בנקל במים רדודים ובשעת שפל. חרטומיהן, כמו גם ירכתיהן, הזדקרו מעלה בזווית חדה למדי, כדי שיוכלו לעמוד בגלים גבוהים ובסערות. האוניות היו עשויות כולן מעץ אלון, על מנת שיוכלו לשאת כל פגע ומכה. קורות הרוחב חוברו במסמרי ברזל שעוביים כאצבע אל זווים שרוחבם רגל. עוגניהן צוידו בשרשרות ברזל ולא בחבלים. למפרשים השתמשו בשלחים ובפיסות עור [בלתי מעובד] שנתפרו יחד בקפידה, אפשר מחמת חוסר בפשתן או משום שלא ידעו כיצד להשתמש בו, או, כפי שנדמה, משום שסברו כי מפרשי פשתן לא יוכלו לעמוד בסערות האוקיינוס וברוחות העזות ולא יוכלו להניע את אוניותיהם הכבדות."
מלחמתם ביוליוס קיסר

ב-57 לפנה"ס הכניע יוליוס קיסר את השבטים הגאלים שלחופי האוקיינוס האטלנטי וביניהם גם את הוונטים. שליחי שבטים אלה התחייבו בפני קיסר למלא אחר פקודותיו ולמסור לידיו בני ערובה, ועם השלמת המשימה מיהר קיסר אל איטליה ומשם לאיליריקום, תוך כוונה לשוב אל גאליה בקיץ הבא. בעוד קיסר עושה בגאליה קיסאלפינה, התקוממו שבטים אלה בהנהגת הוונטים. פובליוס קראסוס, שהכניע את הוונטים ושכניהם בפקודת קיסר, שלח אחדים מקציניו ממחנה החורף באנז'ה שעל הלואר אל המדינות השכנות כדי לאסוף תבואה. הוונטים, ובעקבותיהם גם הקוריוסוליטים והאסובים, תפסו בשבי את הקצינים הרומיים כדי להשתמש בהם כקלפי מיקוח להשבת בני הערובה שהוכרחו למסור לידי קראסוס. כשנודע הדבר לקיסר, הורה לאנשיו לבנות ולהכשיר צי מלחמתי ולהיערך לתגובה ומיהר לשוב לזירה.
טבע המקום העניק לערי הוונטים הגנה מצוינת. כל ההתקפות שערכו הרומאים מן היבשה סוכלו, שכן עם בוא הגאות נותרו כוחותיהם לכודים על הסלעים. זאת ועוד, בכל מקום בו הצליח קיסר להקים סוללות ודייקים ועמד לכבוש את העיר, השתמשו הוונטים בספינותיהם כדי לפנות את רכושם ואנשיהם אל עיר אחרת, והרומאים אולצו להתחיל הכל מחדש. לא ניתן היה להכריע את הוונטים מבלי להשמיד קודם את אוניותיהם בקרב ים. ואומנם, לקראת סוף קיץ 56 לפנה"ס, עם הגעתו של הצי המלחמתי הרומי בפיקודו של דקימוס ברוטוס, השתנו פני הדברים.
בקרב ים שנערך במפרץ קיברון (Quiberon) נחלו הרומאים ניצחון מכריע. זהו הקרב היחיד מן העת העתיקה הידוע לנו שניטש בין ספינות משוטים לספינות מפרשים. מאחר שספינות הוונטים היו חסונות מן הרגיל, לא ניתן היה להכריען במהלומות ניגוח, והרומאים השתמשו בכדומים ארוכים שבקצותיהם מגלים כדי לחתוך את חבלי המפרשים של אוניות האויב. למזלם של הרומאים השתתקה הרוח לפתע תוך כדי הלחימה, ומשנשללה מאוניות הוונטים לגמרי יכולת התנועה, פשטו עליהן החיילים הרומיים והכריעו אותן בלוחמת פנים אל פנים, כשקיסר וצבאו צופים במתרחש מן היבשה.
מפלת הוונטים בקרב הימי חרצה את גורלם. יישוביהם נכבשו כעת ללא כל התנגדות, ואלו שלא נהרגו בקרב הומתו אחר כך או נמכרו לעבדים. היה זה אות וסימן לשבטים האחרים על הגורל הצפוי להם אם יעזו להמרות את פיו של העם הרומי.
לקריאה נוספת

W.L. Rodgers. Greek and Roman Naval Warfare. Annapolis, Naval Institute Press, 1981 (1st published 1937). pp. 426-431.
s.v. "Veneti" in: William Smith (editor). Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). Digitized copy in: Perseus.
Watt, D. Cameron, "The Veneti: A Pre-Roman Atlantic Sea Power". USN Institute, Naval History Magazine, vol. 3, no. 2, April 1989.
הערות שוליים

↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.12 .
↑  תלמי, גאוגרפיה, 2.7.
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.8-9 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.13; Morrison (1996), p. 120; התרגום לעברית על פי פרשנותו של מוריסון. ראו גם - סטרבון, 4.4.1 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 2.34 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.7-9; דיו קסיוס, 39.40 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.12; דיו קסיוס, 39.41-43 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.1-16; דיו קסיוס, 39.41-43 .
↑  קיסר, מלחמת גאליה, 3.16 .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535088305171  LCCN: sh2003000227 
הקרב במפרץ קיברון, 56 לפנה"ס
חוק הזהות

חוק הזהות הוא חוק בסיסי בלוגיקה ובמטפיזיקה הקובע כי כל עצם זהה לעצמו (בכתיב של תחשיב הפרדיקטים: a=a ובצורה פחות פורמלית: א' היא א').
החוק מיוחס לעיתים קרובות לאריסטו, אף כי אריסטו אינו מנסח אותו כעקרון לוגי נפרד. בספרו מטפיזיקה, ספר 7, פרק 17, אריסטו דן במובנות מאליה של הטענה שכל דבר הוא עצמו, אולם אינו מנסח את העיקרון כזהות פורמלית. בקרב המטפיזיקאים של ראשית העת החדשה, ובעיקר בעקבות לייבניץ כבר היה השימוש בחוק הזהות נפוץ.
החוק קשור לשאלות היסודיות ביותר באשר לזהותו של כל עצם. לבירור זהות יש לענות על שתי שאלות:
מהן התכונות הבסיסיות וההכרחיות ביותר, אשר הופכות את אותו העצם למה שהוא?
מהן התכונות אשר נשמרות גם במהלך שינוי שעובר העצם?
ראו גם

חוק אי הסתירה
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואלאפאי

| --- | --- |

מזקני שבט ואלאפאי, צולם בתחילת המאה ה-20
 אוכלוסייה
 2,300 (2023)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית:  אריזונה אריזונה
 שפות
 שפת ואלאפאי ואנגלית
 דת
 ילידית, נצרות
 קבוצות אתניות קשורות
 יאוואפאי, הוואסופאי
ואלאפאי (באנגלית: Walapai או Hualapai, בשפת הוואלאפאי Hwalbáy) הם קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe). בני השבט מתגוררים בשמורת ואלאפאי (Hualapai Indian Reservation), שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 4,015 קילומטרים רבועים באזור הגרנד קניון בצפון מערב מדינת אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית, כ-80 קילומטרים מזרחית לקינגמן (35°54′25″N 113°07′58″W﻿ / ﻿35.90694°N 113.13278°W﻿ / 35.90694; -113.13278). משמעות שמם "בני העצים הגבוהים", נגזר מ-hwa:l, המלה בשפת ואלאפאי עבור אורן הזפת (Pinus ponderosa) ו-"pai" – "עם". הטריטוריה המסורתית של בני שבט זה היא רצועה בת 174 קילומטרים לאורך הגדה הדרומית של הגרנד קניון ונהר הקולורדו המכוסה באורנים. המרכז המנהלי של השבט שוכן בעיירה פיץ' ספרינגס (Peach Springs).
היסטוריה > עד המפגש עם האירופאים

מעט מאוד ידוע על הוואלאפאי לפני המפגשים הקבועים עם האדם הלבן שהחלו בשנת 1852. על פי הממצאים הארכאולוגיים, המתוארכים לשנת 600 לספירה, חיו אבותיהם הקדומים של הוואלאפאי בסמוך לסכר הובר של ימינו, והם נדדו אחר כך מזרחה לאורך הנהר. בקיץ נהגו הוואלאפאי לנוע בקבוצות קטנות וללקט צמחים, תוך שהבשילו ושימרו חלק מהם עבור החורף. מדי פעם חזרו לכפריהם שבהם טיפלו בגינות הירק שעבורם הם הקימו סכרי הטיה קטנים. בחורף נהגו קבוצות גדולות יחסית של ואלאפאי להקים מחנות במקומות קבועים. בינם לבין שבטי האינדיאנים הסמוכים היו יחסי מסחר. הם סחרו בחרוזים, סוסים וצדפים תמורת שמיכות עם הנאוואחו וההופי, ותמורת רובים וסוסים עם הפאיוט והיוט. באדמות הוואלאפאי היה פיגמנט אדום שאותו כרו ובו סחרו. הלבוש המסורתי של בני הוואלאפאי היה מעילים מעורות איילים וארנבות. הם נהגו להתגורר במבנים ארעיים שצורתם חרוט, העשויים מענפי ארזים המכונים ויקיאפ (Wikiup).
במקור נחלק שבט הוואלאפאי (Pa'a או Pai) לשלושה תת-שבטים: "אנשי הרמה" (Plateau People), "אנשי ההר התיכון" (Middle Mountain People) ו"לוחם יאוואפאי" (Yavapai Fighter). תת-השבטים נחלקו לשבע קבוצות, שהתפצלו לשלוש עשרה קבוצות מקומיות. הקבוצות המקומיות היו מורכבות מקבוצות של משפחות מורחבות שחיו בכפרים קטנים. מבחינה אתנית, ההוואסופאי והוואלאפאי הם בני אותו עם, אם כי כיום הם מוגדרים כקבוצות נבדלות פוליטית כתוצאה ממדיניות ממשלת ארצות הברית. ההוואסופאי הם בסך הכול אחת מהקבוצות המקומיות הללו המכונה "הוואסואוה פא'אה" (Havasooa Pa'a), חלק מקבוצת "נייאב-קאפאי" (Nyav-kapai - "האנשים מהמזרח") של תת-השבט "אנשי הרמה".
היסטוריה > המפגש עם האירופאים ומלחמת ואלאפאי

ייתכן שהאירופאי הראשון שפגש את הוואלאפאי היה אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (Hernando de Alarcon) שעלה ב-1540 במעלה הקולורדו כחלק ממשלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו. פגישות ודאיות חטופות עם אירופאים היו עם מרקוס פרפן דה לוס גורדוס (Marcos Farfan de los Gordos) ב-1598 והאב פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés) ב-1776.
ספרד, אחר-כך מקסיקו ולבסוף ארצות הברית תבעו בעלות על האזור שבו חיו הוואלאפאי, אבל בני השבט לא הרגישו בשינוי באורח חייהם עד שבשנת 1863 נתגלה זהב סמוך לפרסקוט (Prescott) באריזונה, דרומית לשטח המחיה של הוואלאפאי. גל של כורים ומחפשי זהב הגיע לאזור. בתחילה היו היחסים בין הוואלאפאי והאמריקנים ממוצא אירופאי ידידותיים, אבל סביב 1865 החלו עימותים לאחר שמחפשי זהב וחוואים שאבו מים ממעיינות ובורות מים של הוואלאפאי בלי רשותם. באפריל 1865 הרג מתיישב שיכור את הצ'יף אנאסה (Anasa) ובתגובה תקפו האינדיאנים נוסעים בנתיב בין פרסקוט באריזונה למעברות הקולורדו. הייתה זו תחילת אירוע שכונה "מלחמת ואלאפאי", שעתיד הייתה להימשך עד 1870. הוואלאפאי שלחו שליחים לבני ההוואסופאי וליאוואפאי ולאפאצ'ים בבקשת סיוע במאבק בלבנים. בסך הכול עמדו לרשות הוואלאפאי כ-250 לוחמים, ומספר לא ידוע של בעלי ברית מקרב היאוואפאי והאפאצ'ים. הם נלחמו כנגד כמה מאות חיילים מצבא ארצות הברית, ומיליציות חמושות של התושבים. בשל עדיפות הצד הנגדי נקטו הוואלאפאי בשיטות של מלחמת גרילה, מארבים והתקפות על קווי האספקה של צבא ארצות הברית. הם פעלו ביחידות קטנות עצמאיות שהכירו היטב את השטח וניסו להכתיב את המקום והזמן שבהם התרחשו העימותים עם צבא ארצות הברית.
המנהיגים החשובים ביותר של הוואלאפאי (טוקומהט - Tokoomhet) באותה תקופה היו ואובה יובה (Wauba Yuba), ראש לוחמי היאוואפאי, שרום (Sherum) משבט ההרים התיכוניים, היטצ'י היטצ'י (Hitchi Hitchi) משבט הרמה וסוסקואטמה (Susquatama), המכונה ואלאפאי צ'רלי, משבט ההרים התיכוניים. העימותים נפסקו לאחר שוויליאם הרדי (William Hardy), שסלל והפעיל את דרך האגרה לקולורדו שנחסמה בשל התקפות האינדיאנים, ומנהיגי הוואלאפאי ניהלו בביל ספרינגס (Beale Springs) משא ומתן שהסתיים בהסכם שלום. ההסכם החזיק מעמד תשעה חודשים בלבד והסתיים כאשר בוויכוח על תנאי ההסכם הרגו מתיישבים את ואובה יובה וחמישה מנהיגים נוספים נשבו על בידי גנרל גרג (Gregg), והעימות התחדש. הוואלאפאי תקפו מכרות זהב ומתיישבים לבנים. בעזרת סיירים אינדיאנים משבט מוהאבי תקפו פרשים מצבא ארצות הברית את החוות של הוואלאפאי ושרפו אותן. העימות המכריע של מלחמת ואלאפאי התרחש בינואר 1868, כאשר פלוגה בפיקודו של הסרן יאנג (S.B.M. Young) שאליו הצטרף כוח בפיקודו של הסגן ג'ונתן סטיוונסון (Johnathan D. Stevenson) הפתיעה את שרום שלרשותו עמדו כמאה לוחמים. הקרב שכונה "קרב פסגת שרום" (Battle of Cherum Peak) נמשך יום שלם. במטח הראשון נהרג סטיוונסון, ובסופו של דבר הצליח הכוח של הוואלאפאי להימלט, אבל היו להם 21 הרוגים ופצועים רבים. קרב זה שבר את כוח ההתנגדות של הוואלאפאי. להרוגים בקרבות הצטרפו גם מתים ממחלות מידבקות כדוגמת שעלת ודיזנטריה, וב-20 באוגוסט 1868 נכנע עיקר הכוח בפיקוד של לווי לווי (Leve Leve), אחיו למחצה של שרום. קבוצת הלוחמים האחרונה, בפיקודו של שרום, נכנעה רק ב-1870. משערים שכשליש מבני הוואלאפאי מתו בקרבות ובמחלות. האמריקנים העריכו את גבורתם של הוואלאפאי וגנרל אמריקני התבטא במילים: "הייתי מעדיף להילחם כנגד חמישה אפאצ'ים מאשר כנגד ואלאפאי אחד". אחרי הכניעה העסיק הצבא האמריקני סיירים מבני הוואלאפאי בעימות עם היאוואפאי, אויבים מסורתיים של הוואלאפאי.
היסטוריה > אחרי המלחמה

הוואלאפאי המובסים רוכזו תחילה באזור קמפ ביל ספרינג (Camp Beale's Spring), וב-1874 הורתה הלשכה לענייני אינדיאנים לכפות על קבוצה שבין 400 ל-600 וולאפאי מעבר דרומה מרחק של קרוב ל-240 קילומטרים אל השמורה שהוקמה בלה פאז (La Paz) שבמורד הקולורדו. החום, הרעב והמחלות הכריעו רבים מבני השבט ורבים נמלטו שנה אחר-כך חזרה למקומות מגוריהם הקודמים. אלא שהתנאים כבר לא אפשרו את חיי הנוודים למחצה ורבים החלו לעבוד עבור המתיישבים האירופאים במכרות ובחוות שהוקמו באזור.
ב-1881 פנו נציגים מהשבט לממשל האמריקני בבקשה להקצות להם שמורה שבה יוכלו להגן על עצמם ועל אדמתם. ב-4 בינואר 1883 חתם נשיא ארצות הברית, צ'סטר ארתור, על צו נשיאותי שהקצה לוואלאפאי את שטח השמורה הנוכחי. במקביל הונחה מסילת ברזל של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad) דרך שטחי השמורה. אף שבניית הרכבת פגעה באורח החיים של הוואלאפאי היא גם שימשה מקור פרנסה. מאוחר יותר עקב כביש 66 ההיסטורי אחרי מסלול המסילה והוא עובר דרך פיץ' ספרינגס, היישוב המרכזי בשמורה.
ב-1938 אישרו הוואלאפאי חוקה פנימית והקימו מועצת שלטון, כשפיץ' ספרינגס נקבעה כבירת השבט. ב-1940, לאחר שהפעילו במשך תקופה ארוכה שדולה, הכריח הקונגרס של ארצות הברית את חברת הרכבת סנטה פה (Santa Fe Railway) לוותר על כל תביעותיה על שטחים בשמורה. בית המשפט העליון אישר צעד זה שנה אחר-כך. צעדים היו שימוש תקדימים בתביעות של שבטים אינדיאניים אחרים.
הוולאפאי כיום > ממשל

השבט נשלט על ידי מועצת שבט הוולאפאי (Hualapai Tribal Council), הכוללת יושב ראש, סגן, ושבעה חברים נוספים. מוסדות שבטיים נוספים כוללים את בית המשפט השבטי ובית המשפט לערעורים שנועד לכפות את כללי וחוקי השבט וחוקתו. על אכיפת החוק אחראית מחלקת המשטרה של אומת הוואלאפאי (Hualapai Nation Tribal Police Department) שהוקמה ב-2002, וכוללת מפקד, סגן, חוקר פלילי ו-11 שוטרים שהוסמכו על ידי משטרת אריזונה. על כיבוי אש אחראית הלשכה לענייני האינדיאנים (Bureau of Indian Affairs) וכבאים מתנדבים.
הוולאפאי כיום > בריאות

הלשכה לענייני האינדיאנים אחראית על שירותי הבריאות באמצעות מרפאה קטנה שהוקמה בשמורה. השמנה ואלכוהוליזם הם בעיות משמעותיות אצל האינדיאנים ולכן מושקעים מאמצים רבים בהסברה נגד השימוש בסמים ובאלכוהול. בעיה נפוצה נוספת ממנה סובלים רבים מבני השבט היא סוכרת. לעומת זאת בני השבט ניחנים בלחץ דם נמוך בצורה יוצאת דופן, כל כך נמוך שאדם ממוצע היה מתעלף אם זה היה לחץ הדם שלו. הלם כתוצאה מלחץ דם נמוך הנובע מאובדן נוזלים כמעט שלא מתגלה בין התושבים. משערים שתכונה מיוחדת זו הועברה בתורשה מאבותיהם הנוודים. אלו שיכלו לשרוד את התקופה הארוכה ביותר בלי מים העבירו תכונה גנטית זו לדורות הבאים.
הוולאפאי כיום > שפה

שפת הוואלאפאי היא אחת השפות ממשפחת שפות יאומן (Yuman–Cochimí languages) אותה דוברים גם בני שבט ההוואסופאי שהיו בעבר חלק מהוואלאפאי. מרבית התושבים בני למעלה מ-30 דוברים שפה זו, כמו גם צעירים רבים. השיעורים בבית הספר בפיץ' ספרינגס מועברים הן בשפת הוולאפאי והן באנגלית, בנוסף מארגן בית הספר מחנות קיץ המתנהלים בשפת הוואלאפאי.
הוולאפאי כיום > כלכלה

כלכלת השבט מתבססת בעיקר על עבודות חוץ. מקורות הכנסה נוספים מגיעים מתיירות, הפעלת שיט רפטינג בנהר הקולורדו, גידול בקר בחוות, מסעות ציד וכריתת עצים, כמו גם הכנת מוצרים מקומיים, כמו קליעת סלי קש. העסקים מנוהלים על ידי דירקטוריון היזמות של הוואלאפאי (Hualapai Enterprise Board), ועדה של חברי שבט עצמאים שהוכיחו גישה לעסקים וגם אנשים מחוץ לשבט. שירותי בנקאות ניתנים לוואלאפאי בסניפי המוסדות הפיננסיים העיקריים של אריזונה בקינגמן. ב-2007 הקימו יזמים מטעם השבט אטרקציה תיירותית ייחודית, מרפסת צפייה גדולה שקרקעיתה שקופה על קניון צדדי של הקולורדו בגובה שבין 150 ל-240 מטרים מעל הנהר המכונה "Grand Canyon Skywalk".
לקריאה נוספת

Jeffrey P. Shepherd, We are an Indian Nation: A History of the Hualapai People
הערות שוליים

↑  Watahomigie, Lucille, Jorigine Bender, Akira Yamamoto, University of Los Angeles. Hualapai reference grammar. 1982.
↑  About Hualapai מהאתר ברשמי של השבט
1 2  Hualapai Reservation
↑  People of the Desert, Canyons and Pines: Prehistory of the Patayan Country in West Central Arizona, P. 27 The Hualapai
↑  Walapai - Sociopolitical Organization
↑  Jeffrey P. Shepherd, We are an Indian Nation: A History of the Hualapai People, עמ' 35
↑  נוסח הצו הנשיאותי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531301505171  BNE: XX4577132  GND: 4522085-2  LCCN: sh85062726  NARA: 10639491  SUDOC: 032808437 
המפה בחלק התחתון מראה את האזורים המסורתיים של שבטי האינדיאנים בצפון אריזונה. המפה בחלק העליון מראה את שטחי השמורות שלהם כיום
שני סלים קלועים, עבודת יד של בני הוואלאפאי, סביב 1900
משפחה של בני ואלאפאי בגרנד קניון
מרפסת הצפייה המכונה "Grand Canyon Skywalk"
ונטיה

דגלה של הממשלה הזמנית של ונטיה (23 במרץ 1848 – 24 באוגוסט 1849) היה דגלה של איטליה עם האריה של סט. מרק.
ונטיה (איטלקית: Venetia) הוא שמו ההיסטורי של אזור בצפון מזרח איטליה, אשר כיום מחולק בין שני אזורים, ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה. האזור נקרא על שם של הוונטים אדריאטים, אשר היו חלק מהעמים איטליים.