ביצוע אותנטי
פרקטיקות של ביצועים אותנטיים > כוונון

בכלים מודרניים נהוג כיום הכיוון Hz‏ A=440-442, כלומר גובהו (תדירותו) של הצליל לה 440 עד 442 רטיטות בשנייה. אך ידוע לנו כי בעבר היו נהוגים כוונונים שונים, על פי רוב נמוכים מ-440. מבצעים רבים של מוזיקת בארוק, לדוגמה, מנגנים ב-A=415Hz, כלומר נמוך בכחצי טון מן המקובל בביצועים מודרניים, ובמוזיקת בארוק צרפתית נמוך בכחצי טון A=392Hz, יש המצדדים בביצוע חלק מהיצירות מאת באך, למשל הקנטטה המוקדמת "אקטוס טרגיקוס", בכיוון זה. יש להדגיש כי כיוון אינו כוונון.
בדומה לבחירת גובה התו לה (A), נהוג כוונון (ובלעז Temperament) שונה מהכוונון המושווה הנהוג היום והיסטורית הוא אף אחד הסממנים המבחינים בין בארוק ומוזיקה מוקדמת יותר מהרנסאנס. במוזיקת ימי הביניים המבוססת בעיקר על מרווחים זכים מסוג קווינטה וקוורטה היה בשימוש "כוונון פיתגוראי", כוונון רציונלי-המחלק המיתר ביחסים הניתנים ליצוג כמנת שלמים (מונה ומכנה טבעיים), ומיוחס לפיתגורס. בכוונון זה הקווינטות בכל הרגיסטרים, מן הבס הנמוך ועד הסופרן הגבוה, זכות לחלוטין, כלומר המרחקים בקווינטה מאותו לה-A המהווה נקודת הייחוס שווים ומדויקים (בכל הרגיסטרים שהיו בשימוש). באותם ימים כחלק מתפיסת העולם הסכולסטית הדוגלת בדוגמות מתוך אמונה בסדר עולמי דטרמיניסטי, לשמירה על היחסים המוגדרים הייתה משמעות תרבותית עמוקה, התפיסה התרבותית הזו נדדה לבעלי העיסוקים השונים, שרובם המכריע היה בעל השכלה כנסייתית, ואולי ראוי יותר מכל להזכיר את ספרו של האסטרונום והמתמטיקאי יוהאנס קפלר-Harmonices Mundi (לטינית: "הרמונית העולם") המזהה המרווחים ביחס שבין תנועת גרמי השמים השונים בספרו כמרווחים הרמוניים ובדוגמה: "הארץ והשמש שרות "מי-זרי"(-יגון)". ואומנם עם התפתחותה של המוזיקה לכיוונים אחרים, ביקשו המלחינים, המבצעים וגם מי שעסקו בתחומים מדעיים, כוונונים שונים המתאימים בצורה נאותה יותר למוזיקה שאיננה כתובה בכללי המזמור הגרגוריאני. ברנסאנס הוכר הכוונון העושה תיקון ברבע "קומה" (Coma-שארית) הקרוי גם "מינטון" (Meantone) במהרה הוצעו כוונונים נוספים שלכל אחד מהם יתרונות משלו, ברגיסטרים השונים ובהתאם לאינטונציות-כרומטיות (נגינה מחוץ לסולם) שהיצירה מכילה. כמו כן כלים שונים השתמשו בכוונונים שונים, כלי הקשת בכוונון פיתגורס בעוד כלי הנשיפה מעץ ב"מינטון". השינוי בכוונון נדרש בעיקר עם כניסתה של מוזיקה חופשית יותר המבקשת לעשות שימוש במרווחים של טרצות, שבכוונון פיתגורס "מוזנחות" לטובת ניקיון הקווינטות ולכן הטרצות מוגדלות (ביחס לכוונון מושווה). הכוונון העסיק מוזיקאים מבצעים שנדרשו לו מדי יום, תאורטיקנים שדנו במהות הזכות (קונסוננס) והצרימה (דיסוננס), מדענים שביקשו ללמוד על הקול כתופעה ומתמטיקאים שנהנו מאתגר "פשרת" החלוקה שהוא מציב.
למעשה הכוונון המושווה הנהוג החל מן המאה ה-19, עושה שימוש בהבנה כי הצלילים מתפזרים על מנעד השמיעה במרחקים בגודל אי-רציונלי (תלות ב {\sqrt[{12}]{2}}) ולכן לא ניתנים לייצוג בצורת מנות של מספרים טבעיים. תובנה זו, שככל הנראה קדמה אף למאה ה-19, עומדת בסתירה לגישה הפיתגוראית (שבמידה אומצה אף מאוחר יותר בראשית ימי המדע על ידי קפלר), שעיקרה היה תיאור העולם, ובמקרה הנדון המוזיקה באמצעות המושג יחס הוא פרופורציה הוא מנה, ועמדה על יתרונותיו וחסרונותיו של הכוונון המיוחס לפיתגורס.
בתחום כוונון כלי מקלדת (טמפרמנט) נהוג בפסנתר המודרני ובכלים אלקטרוניים טמפרמנט מושווה; אבל מסמכים וספרים רבים מהמאות ה-16 עד ה-18 מעידים על כך שכוונונים רבים אחרים היו נהוגים בתקופות אלה. צ'מבליסטים, נגני עוגב וקלאוויקורד מנגנים היום לרוב בכלים לא מושווים, בכוונונים אלה כל סולם נשמע מעט אחרת. למשל, את כלי המקלדת המכוון היטב מאת באך מנגנים היום בכוונונים בארוקיים שאינם כוונון מושווה, ובכך מדגימים את אופיו השונה של כל סולם, בעוד שבכוונון מושווה כל הסולמות נשמעים זהים, ופן דידקטי, ובראשונה אף פן יצירתי, מרכזי ביצירה בכללותה אובד.