stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד קורנווליס
חייו

קורנווליס היה בנם השישי של צ'ארלס, הברון הרביעי קורנווליס, וליידי שרלוט באטלר, בתו של הרוזן מארארן. למשפחת קורנווליס היו אחוזות בקולפורד בסופוק ובאיי התעלה. סבו, צ'ארלס קורנווליס, הברון קורנווליס השלישי, היה לורד האדמירליות הראשון. קורנווליס ואחיו התאום, פרדריק קורנווליס נרשמו לאיטון בגיל 14. אחיהם, סטיבן קורנווליס, עלה לדרגת גנרל בצבא.
בתחילה לא היה ברור איזה אח ייכנס לכנסייה ואיזה לצבא. העניין הוכרע כאשר יום אחד, פרדריק נפל ושיתק את זרועו; הוא פנה לדרך הדתית. בגיל 18, אדוארד הוצב בגדוד 47 ב-1731.
מלחמת הירושה האוסטרית

קורנווליס השתתף בקרב פונטנוי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית. הוא נלחם לצד קולונל קרייג, שנהרג בפעולה. קורנווליס השתלט על פיקוד הגדוד וארגן נסיגה. הגדוד של קורנווליס איבד שמונה קצינים ו-385 חיילים. בעוד הנסיגה צוינה לשבח על ידי הצבא, הציבור הבריטי לעג לקורנווליס ולמנהיגים האחרים.
קורנווליס מילא תפקיד חשוב בדיכוי מרד היקוביטים בסקוטלנד בשנת 1745 . הוא נלחם בקרב על קולודן ולאחר מכן הוביל גדוד רגלים צפונה לקרבות ברמה הסקוטית. הדוכס מקומברלנד הורה לו "לבזוז, לשרוף ולהרוס בכל החלק המערבי של אינברנסייר" המבצע של קומברלנד תואר לימים על ידי היסטוריון אחד כאלימות בלתי מרוסנת. קורנווליס הורה לאנשיו לרדוף ולהשמיד גידולים חקלאיים וחנויות מזון. בניגוד לפקודותיו של קורנווליס, אירע אירוע בו כמה מחייליו אנסו ורצחו אנשים לא-לוחמים כדי להפחיד את המורדים.
מושל נובה סקוטיה > הקמת הליפקס

ממשלת בריטניה מינתה את קורנווליס לתפקיד מושל נובה סקוטיה וכן להקים שם התיישבות חדשה בריטית כנגד המבצר הצרפתי בלואיסבורג. הוא הפליג מאנגליה ב־14 במאי 1749, ואחריו הגיעו קבוצות מתיישבים ב־15 כלי שיט וכ־2500 איש. קורנווליס הגיע לנמל צ'בוקטו ב־21 ביוני 1749, ושאר הצי הגיע כעבור חמישה ימים. היה רק מקרה אחד של מוות במהלך המעבר מאנגליה לצפון אמריקה, בגלל ההכנות המדוקדקות - הישג יוצא דופן - בדרך כלל משלחות טרנס אטלנטיות איבדו מספר רב של אנשים עקב מחלות.
קורנווליס התמודד מייד עם החלטה קשה: היכן למקם את העיירה. מארגני ההתיישבות באנגליה המליצו על פוינט פלזנט בגלל הגישה הקרובה לאוקיינוס וקלות ההגנה. יועציו הימיים התנגדו לאתר הזה בגלל עומק המים הרדוד שלא יאפשר עגינה לספינות אוקייניות. הם רצו להקים את העיירה בראש אגן בדפורד, מקום מוגן עם מים עמוקים. אחרים העדיפו את דרטמות' . קורנווליס קיבל את ההחלטה להנחית את המתנחלים ולבנות את העיירה באתר הליפקס, העיר התחתית של ימינו, במעלה העמק, עם מים עמוקים, המוגנים על ידי גבעה הניתנת לביצור (לימים נקראה גבעת המצודה). עד 24 ביולי נערכו תוכניות העיירה וב־20 באוגוסט חולקו מגרשים למתיישבים, ביישוב שנקרא "הליפקס" על שמו של לורד הליפקס, נשיא מועצת המסחר והמטעים.
מושל נובה סקוטיה > מלחמת האב לה לוטר

כאשר הגיע קורנווליס להליפקס, הייתה כבר במקום היסטוריה ארוכה לפשיטות של אנשי המיקמאק על יישובים בריטים במיין של ימינו במהלך תקופה זו הוציאו מושלים בריטים שונים כרוזים נגד שבט המיקמאק על השתתפותם בפשיטות.
אחד מסדרי העדיפויות הראשונים של קורנווליס היה להגיע להסכם שלום עם המיקמאק ושבטים ילידים אחרים באזור, והוא נפגש עם ראשי השבטים השונים, בקיץ 1749. הם הסכימו לחדש עם הבריטים אמנה משנת 1725. המאמצים של קורנווליס לחתום על הסכמי שלום עם שבטי המיקמאק האחרים לא נשאו פרי. מרבית מנהיגי המיקמאק בנובה סקוטיה ראו את הקמת הליפקס כהפרה של הסכם 1725 שנחתם לאחר מלחמת האב רייל . מנהיגי המיקמאק נפגשו בסנט פיטרס בקייפ ברטון בספטמבר 1749 כדי להגיב למהלכים בריטים. הם חיברו מכתב לקורנווליס שהבהיר כי אף על פי שהם הסכימו עם הצבת חיל מצב קטן באנאפוליס רויאל, הם התנגדו לחלוטין להתיישבות בהליפקס שראו במיקומה פגיעה באדמותיהם.
קורנווליס ביקש להעצים את הכוח הצבאי הבריטי ברחבי נובה סקוטיה על ידי הקמת מבצרים בקהילות האקדיאיות הגדולות ביותר, בפיזיגויט (ווינדזור) (פורט אדוארד), גראנד פרי (Fort Vieux Logis), וצ'יניקטו (פורט לורנס). הצרפתים הקימו מבצרים בסנט ג'ון, צ'יגנקטו (מבצר ביוז'ור) ופורט אלגין, ניו ברונזוויק. הקרבות החלו כאשר האקדים והמיקמאק הגיבו בירי על הבריטים בכמה מקומות.
כדי להפסיק את הפשיטות על ההתנחלויות הבריטיות ולהכריח את הילידים להיכנע, קורנווליס הפיץ כרוז שקרא להשמיד ולגרש את המיקמאק מנובה סקוטיה. במסגרת הכרוז הוא הציע פרס לכל גולגולת של אינדיאני. הוא הגדיל את הפרס באופן דרמטי עבור ראשי לוחמים אינדיאנים. סה״כ הגיעה לידו רק גולגולת אחת בתשעה חודשים הבאים. במהלך השנתיים הבאות נמשכו פשיטות הילידים והאקדים בגרנד פרי, צ'יניקטו, דרטמות' ופעם אחת בהליפקס.
במאי 1751, ערכו המיקמאק את ההתקפה הגדולה ביותר שלהם על מתנחלים בריטים עם הפשיטה על דרטמות' . אחרי הפשיטה הזו הופסקה התרחבות ההתיישבות הבריטית ולכן המיקמאק הפסיקו את התקפותיהם. קורנווליס פירש את הפסקת ההתקפות כרצון לשלום. הוא הניח את היסוד לחתימת חוזה 1755 עם מייג'ור קופ שהיה בתפקיד בעת החתימה. בסופו של דבר התפטר קורנווליס ועזב את המושבה באוקטובר 1752.ההסכם נדחה על ידי מרבית מנהיגי מיקמאק האחרים. קופ שרף את האמנה שישה חודשים לאחר שחתם עליה.
כמושל דיווח קורנווליס בפני מועצת המסחר של בריטניה, שהייתה אחראית על הנעשה במושבות. המועצה הביעה דאגה מהוצאות היתר: כעלות המזון ועלות ההתחמשות של צ'יניקטו. במרץ 1751 נאמר לקורנווליס כי יאבד את אמון הפרלמנט אלא אם יימנע מהוצאות יתר בעתיד. קורנווליס השיב כי המועצה לא העריכה נכון את גודל ההוצאות של המשימה להקים את הליפקס בתנאים עוינים כל כך. קורנווליס עזב את נובה סקוטיה באוקטובר 1752, שלוש שנים לפני שמלחמתו של האב לה לוטר הסתיימה בשנת 1755. הוא מונה לקולונל בגדוד ה-24 ונבחר לפרלמנט בשנת 1753.
מלחמת שבע שנים

בנובמבר 1756 היה קורנווליס אחד משלושה קולונלים שהצטוו להמשיך לגיברלטר ומשם לצאת לאי מנורקה, שהייתה אז במצור של הצרפתים. האדמירל ג'ון בינג הקים מועצת מלחמה, שכללה גם את קורנווליס, שהחליטה להחזיר את הצי הבריטי לגיברלטר ולהשאיר את חיל המצב הבריטי במנורקה לגורלו. בינג, קורנווליס והקצינים האחרים נעצרו כשחזרו לאנגליה. המון גדול ופרוע תקף את הקצינים כשעזבו את ספינותיהם בפורטסמות' ובהמשך שרפו את מגורי קורנווליס והקצינים האחרים.
הקצינים הועמדו למשפט "בחשד לאי ציות לפקודות". בינג נמצא אשם והוצא להורג. קורנווליס העיד שהוא לא ציית לפקודות, כי "לא ניתן היה לבצע" נחיתה במנורקה בגלל הכוח הצרפתית העדיף. יתר על כן, הוא אמר שהוא פעל לפי פקודתו של בינג. "ראיתי את עצמי כפוף לפיקוד האדמירל והייתי צריך לחשוב שזו חובתי לציית לו", הוא העיד. פסק הדין זיכה אותו מאחר שביצע את פקודת מפקדו.
קורנווליס היה גם אחד הקצינים הבכירים בפשיטה הכושלת בספטמבר 1757 על רושפור בקו החוף הצרפתי. הכוח העצום התאסף באי וייט לפני ששט לרושפור. הצי נעצר באיל ד'אקס ובחן את ההגנה הצרפתית. הגנרל סר ג'ון מורדאונט, ראש כוחות היבשה, החליט שההגנות הצרפתיות חזקות מכדי לתקוף. הוא קרא למועצת מלחמה. קורנווליס הצביע בעד נסיגה, ואילו אדמירל אדוארד הוק, ראש הכוחות הימיים, וגנרל ג'יימס וולף, הצביעו לתקוף. מרדונט וקורנווליס הכריעו והמשימה ננטשה.
מרדאונט נעצר ועמד בפני בית משפט. קורנווליס העיד שניסיון נחיתה ברושפור היה "מסוכן, כמעט בלתי מעשי ומטורף." ג'יימס וולף כתב לאביו בנובמבר 1757 ואמר כי קורנווליס "... קורנווליס הוא אדם בעל אומץ לב ונאמנות מאושרים. "
מושל גיברלטר

קורנוואליס כיהן כמושל גיברלטר בין יוני 1761 עד ינואר 1776, כאשר נפטר בגיל 63.
גופתו הוחזרה לאנגליה והובאה למנוחות בכנסיית פאולפורד בקולפורד, ב־9 פברואר 1776. בשנת 1899 כתב מקדונלד, "שמו נכנס במהירות לקטגוריה של 'הנשכחים של בריטניה'."
חיים אישיים

בשנת 1763 התחתן קורנווליס עם מרי טאונשנד, בתו של צ'ארלס טאונשנד, ודורוטי טאונשנד (וופול), אחותו של רוברט וופול. מנישואיו למרי לא נולדו ילדים. אחיו, צ'ארלס קורנווליס, התחתן עם אחותה למחצה של מרי, אליזבת, בתו של צ'ארלס ואשתו הראשונה, אליזבת פלהאם. במהלך נישואיו של אחיו, הוא הפך לדודו של צ'ארלס קורנווליס, המרקיס הראשון קורנווליס .
מורשת בנובה סקוטיה

שמו מופיע על כמה בנייני צבא קנדיים בנובה סקוטיה. שמו ניתן לרחובות בערים - הליפקס, שלבורן, לוננבורג. וכן נהר קורנווליס, וקורנווליס פארק. מספר ספינות נקראו על שמו. פסל של קורנווליס הוקם בשנת 1931 במרכז פארק קורנווליס במרכז העיר הליפקס.
בראשית המאה ה-21, הנצחות אלה של קורנווליס הפכו לעניין במחלוקת בנובה סקוטיה. כתוצאה מכך בית ספר תיכון (2012) והכנסייה הבפטיסטית (2018) החליפו את שמם, והסירו את שמו מהם.
הפסל בהליפקס הפך לאתר של מחאות. ראשי שבט המיקמאק קראו להסיר את הפסל. פסל קורנווליס הוסר בהוראת המועצה האזורית הליפקס ב־30 בינואר 2018. הוא הוחסן עד קבלת החלטה סופית בעניין.
ב־28 בינואר 2019, מורה בבית ספר בנובה סקוטיה זכתה בפרס ההיסטוריה של המושל הכללי על הצעת הכיתה שלה להחזיר את הפסל לפארק קורנווליס. ההצעה שלה היה לכלול את פסלו בין שלושה פסלים אחרים של מנהיגים מקומיים ילידים מאותו הזמן, ולהציבם כך כאילו הם משוחחים על הישגיהם ועל מאבקיהם.
אוקיי

ערך זה עוסק במילה שאולה מאנגלית המציינת הסכמה או תקינות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
✔ וי (קוד יוניקוד: U+2714) הוא סימן מקובל לתקינות, ומחליף לעיתים את המילה "אוקיי" (ראו גם: זקיפת אגודל).
אוקיי (נכתב גם: או. קיי., אוקי, או-קיי; מאנגלית: OK, נכתב גם: .O.K או Okay) הוא ביטוי שאול מהשפה האנגלית, שנכנסה לסלנג של שפות רבות מאוד, בהן העברית. הביטוי מציין אישור קבלת מסר ("הבנתי אותך", "קיבלתי את הודעתך") או הסכמה ("בסדר") או מצב תקין ("הכול בסדר").
ראשי התיבות "או. קיי." נכנסו לשפת הדיבור במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1840, בה הן שימוש כסיסמת הבחירות של המועמד מרטין ואן ביורן. ואן ביורן, שהיה נשיא ארצות הברית השמיני, כינה את עצמו OK, במשמעות הכפולה של "הכול בסדר" ושל "Old Kinderhook", על שם עיירת הולדתו, "קינדרהוק" שבמדינת ניו יורק.
המילה OK הופיעה בעיתון "בוסטון מורנינג פוסט" במסגרת כתבה בנוגע לארגון שהוקם ב-1838 ושהתנגד לחוק מוניציפלי בבוסטון שאסר לצלצל בפעמונים בשעת ארוחת הערב. שם נעשה שימוש בביטוי ומיד אחריו הפירוש – "o.k – all correct" (כלומר, הכל תקין/נכון). באותה תקופה נפוצו קיצורים נוספים של מילים, בהם NG ל-"No go" ו-SP ל-"Small potatoes".
באנגלית, השימוש בביטוי OK התרחב, והוא משמש כשם עצם, כפועל, כתואר, או כתואר הפועל. עם הזמן, חדרו חלק מהשימושים גם לסלנג בשפה העברית; למשל: "המנהל נתן אוקיי לפרויקט" (כלומר, המנהל אישר, או "נתן את ברכתו", למיזם).
תאוריות למקור הביטוי

השימוש הנרחב בביטוי בשפת היומיום וותיקותו הביאו להשערות עממיות רבות בדבר מקורו:
במלחמת העולם הראשונה, כאשר רצו לפרסם כמה חיילים מתו בכל יום לחימה, נהגו להניף שלט שעליו רשום מספר והאות K. האות סימנה את המילה האנגלית "Kills" (הרוגים), והמספר את מספרם. למשל, אם נכתב "129K", משמעות הדבר הייתה כי באותו יום נהרגו 129 חיילים; וכשלא נהרגו חיילים בכלל, פורסם "0K" (המספר 0 – בעל דמיון גרפי לאות האנגלית O, בצירוף האות K). מכאן, הושאל הסימון למשמעות "הכול בסדר". תאוריה זו, ככל הנראה, שגויה, משום שנמצאו תיעודים לביטוי הרבה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשידורי טלגרף ישנים השתמשו בצירוף "Open Key" במשמעות "מוכן לקבל שידור", או בקיצור "O Key". גם תאוריה זו חוטאת לזמן תיעוד הביטוי, 5 שנים לפני הופעת הטלגרף הראשון.
הביטוי הומצא כראשי תיבות של "Oll Korrect", צורה היתולית של "All Correct" ("הכול בסדר" (מילולית: "הכול נכון")). האטימולוגיסט אלן ווקר ריד פרסם ב-1963 מאמרים בנושא, ובהם ייחס את הביטוי לגל אופנתי בשנות ה-30 של המאה ה-19, שרווח בקרב עיתונאים וסטיריקנים. במסגרתו, הומצאו קיצורים וראשי תיבות לביטויים שימושיים, תוך הכנסת שגיאות כתיב מכוונות לתוכם, אשר רובם לא שרדו.
תאוריה אחרת גורסת שמקור הביטוי בביטוי הצרפתי: "au quai", שנשמע כמו "OK" ופירושו "אל הרציף". אלא שהביטוי הומצא בחברה אמריקאית עירונית, ולא בקרב מלחים צרפתים.
תאוריה נוספת גורסת שמקור הביטוי באנגליה של המאה ה-16. בימים ההם, חומר הגלם הטוב ביותר לבניית ספינות היה עץ אלון, או באנגלית: "Oak A" (נשמע כמו OK); כלומר, "אלון מהסוג הטוב ביותר ("סוג א'")".
הביטוי הוא שיבוש של och aye (אה, כן) באירית ובהיגוי שונה בסקוטית, שהביאו איתם מהגרים אירים וסקוטיים לצפון אמריקה.
רוב התאוריות העממיות אינן תואמות את הזמן או החברה בה תועד הביטוי לראשונה: ניו יורק בשנת 1839.
ראו גם

זקיפת אגודל
אייזוצ'י
אולימפיאדת החורף 1944

אולימפיאדת החורף 1944 הייתה אולימפיאדה אשר בוטלה עקב מלחמת העולם השנייה.
אירוח האולימפיאדה נמסר לעיר קורטינה ד'אמפצו שבאיטליה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בישיבתו ה-38, שנערכה בלונדון ב-9 ביוני 1939. קורטינה ד'אמפצו הועדפה על פני שתי הערים המתמודדות האחרות במכרז האולימפי – מונטריאול שבקנדה ואוסלו שבנורווגיה.
למרות המלחמה ערך הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1944 אירועים שונים כדי לציין מלאת חמישים שנים לייסודו. אלו נערכו במטה הוועד בלוזאן שבשווייץ מה-17 ועד ה-19 ביוני באותה שנה.
לימים, ב-1956, אירחה קורטינה ד'אמפצו את משחקי אולימפיאדת החורף השביעית וצפויה ב-2026 לארח ביחד עם מילאנו את משחקי אולימפאידת החורף העשרים ושש.
ראו גם

אולימפיאדת הקיץ 1940
אולימפיאדת החורף 1940
אולימפיאדת הקיץ 1944
אוברטין

אוברטין (באוקראינית: Обертин, בפולנית: Obertyn, ביידיש: אבערטין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, במחוז משנה טלומאץ', אשר עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית.
תולדות העיירה

ב-22 באוגוסט 1531 נערך בסמוך לעיירה "קרב אוברטין", בין כוחותיהם של הנסיך המולדבי פטרו ררש ושל מלך פולין זיגמונט סטארי, אשר הסתיים בניצחון פולני ובכיבוש מחדש של חבל פוקוטיה.
במאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות פרטית של האצולה, ונודעה בירידי השוורים שהתקיימו בה. במאות ה-19 וה-20 שימשה מרכז מסחר ומלאכה ליישובים החקלאיים שסביבה.
בעקבות הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נפגעה כלכלת העיירה ואוכלוסייתה הצטמצמה.
יהודי אוברטין

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-17. בשנת 1765 הוקם בעיירה בית ספר יהודי מיסודו של הרץ הומברג, ובשנת 1895 הוקם בית ספר מיסודו של הברון הירש.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהנו בעיירה רבנים לבית גרוס, אשר הראשון מבינם היה יצחק משה גרוס, שכיהן עד פטירתו בשנת 1865. בשנת 1920 מונה לכהן כרב העיירה אברהם שפירא.
על אף הצביון החרדי של תושבי העיירה, פעלו בה גם תנועות ציוניות, ובשנות השלושים פעל בה בית ספר עברי. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה קרוב ל-1,200 יהודים, כרבע מסך תושביה.
יהודי אוברטין > בשואה

ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה כוחות הצבא האדום, ועם כניסתם פורקו מוסדות הקהילה וארגוניה. לראש מועצת העיירה מונה משה רוזנשטוק. עם צאת הסובייטים מהעיירה ביוני 1941, החלו בסביבתה פרעות של האוקראינים ביהודים, ובהשפעת מספר אוקראינים בעיירה נמנע טבח שתוכנן גם בה.
ב- 2 ביולי 1941 נכנס לעיירה הצבא ההונגרי. בתקופה זו עברו דרכה אלפי עקורים יהודים מתחומי הונגריה אל מעבר לנהר דניסטר, שם נרצחו.
באוגוסט 1941 עבר השלטון בעיירה לידי הגרמנים, ועד מהרה פרסמו גזרות נגד היהודים, כגון חובת ענידת סרט מגן דוד על הזרוע, איסור מסחר ומלאכה, איסור יציאה מהעיירה ועבודות כפייה על כל הגברים בני 14 ומעלה.
הגרמנים השחיתו את בית הכנסת בעיירה, תוך שאילצו את רב העיירה ונכבדי הקהילה לרקוד מסביב למדורה בה שרפו את ספרי התורה.
בעיירה הוקם יודנרט, בראשותו הועמד מוניו ליטוואק, אשר עסק בהעברת רכוש וכסף לגרמנים ולאוקראינים, ובמסירת גברים לעבודות כפייה. החל מסתיו 1941 הוחמרו תנאי הקיום של היהודים בעיירה, ובמיוחד של כמה עשרות פליטים מהונגריה, שהצטופפו בבית המרחץ של העיירה ברעב ובקור.
בפברואר 1942 נלקחו מהעיירה כמה יהודים שהואשמו בקומוניזם לקולומיאה, ושם נרצחו, וביום 10 באפריל 1942 צוו כל יהודי העיירה לעבור בתוך ארבעה ימים לגטו קולומיאה. לאחר העקירה הוכרזה העיירה "נקייה מיהודים", והאוקראינים בזזו את רכוש היהודים שנותר בה.
כ-600 יהודים שהגיעו לעיירה עד אוגוסט 1942 צוו ביום 6 בספטמבר לעבור להורודנקה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ- 120 יהודים הסתתרו בסביבת העיירה וביער חוצימיז', אך רבים מהם נתפסו, והוצאו להורג על ידי המשטרה האוקראינית.
ביום 30 במרץ 1944 שבו לעיירה כוחות הצבא האדום. היחידים ששרדו מהקהילה היהודית בעיירה הם 11 מבין המגויסים לצבא האדום, 28 יהודים שפנו לברית המועצות ו- 36 יהודים שהסתתרו בסביבת העיירה ולא נתפסו.
אורניתומימואידס

| אורניתומימואידס |
| --- | --- |
 איור של מאובן של אורניתומימואידס
תקופה
קרטיקון עליון, 70–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אבליזאוריים
סוג:: אורניתומימואידס
מינים
 Ornithomimoides barasimlensis  Ornithomimoides mobilis
שם מדעי
 Ornithomimoides

אורניתומימואידס (שם מדעי: Ornithomimoides; מילולית: "מחקה אורניתומימוס") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בהודו של סוף הקרטיקון בגיל המאסטריכט לפני 70 עד 66 מיליון שנה. הוא סווג ב-1933 בידי החוקר הגרמני פרידריך פון הינה (אנ'). כיום רואים בסוג טקסון מוטל בספק. את שמו קיבל עקב הדמיון לדינוזאור אורניתומימי.
דינוזאור זה היה בעל ממצאים בודדים והוא הכיל שני מינים: O. barasimlensis, אשר ידוע מחמש חוליות גב ו-O. mobilis, אשר ידוע מארבע חוליות קטנות יותר, שניהם התגלו באותו אזור ליד ג'אבלפור, מאדהיה פרדש שבצפון הודו.
אם היה זה דינוזאור תקף הוא היה קרוב לקרנוטאורוס ולאבליזאורוס, ולפי השוואה של החוליות הגיע לאורך של 6.2 עד 9 מטרים והיה טורף-על מרשים באזור חיותו שניזון כנראה מדינוזאורים אחרים, שאר זוחלים או מנבלות. עם זאת הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה בהכחדת הקרטיקון הגדולה לצד שאר הדינוזאורים.
אוברטו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  טמיסטוקלה סולרה 
 סוגה:  דרמה 
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  1228
 מקום התרחשות העלילה:  צפון איטליה
 תפקידים
 קוניצה (מצו-סופרן)- אחותו של אֶצֶלִינו דה רומאנו  אימלדה (מצו-סופרן) - אשת סודה של קוניצה  ריקרדו (טנור) - הדוכס מסאלינגוארה  אוברטו (בס) - הדוכס מסן בוניפאצ'ו  לאונורה (סופרן) - בת אוברטו  מקהלות - אצילים, גבירות, צמיתים
 
אוברטו (שם מלא באיטלקית: Oberto, Conte di San Bonifacio) היא אופרה בשתי מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על לברית של אנטוניו פיאצה, שנקראה ככל הנראה "רוצ'סטר".
זוהי האופרה הראשונה של ורדי, אותה הלחין במשך ארבע שנים. הופעת הבכורה התקיימה ב-17 בנובמבר 1839, בתיאטרון לה סקאלה במילאנו. הצלחת האופרה הייתה "סבירה", ועל כן הזמין מנהל הלה סקאלה, ברתולומאו מרלי עוד 2 אופרות מורדי.
האופרה לא זכתה להצלחה בינלאומית רחבה, והיא מוצגת לעיתים נדירות. בלונדון בוצעה לראשונה בגרסה קונצרטנטית רק בשנת 1965, ובגרסה בימתית מלאה רק ב-1982. בארצות הברית הוצגה לראשונה האופרה בשנת 1978 בתיאטרון אמאטו בניו יורק. ב-2001 ו-2007, ביצעו 3 חברות אופרה את אוברטו במסגרת תוכנית לביצוע כל האופרות של ורדי לפני 2013 (מאה שנה לפטירתו).
עלילה

רקע: בקרב בין אוברטו, הדוכס מסן בוניפאצ'ו, וצבאו של ריקרדו מסאלינגוארה שהונהג בידי אצלינו דה רומאנו, נוצח אוברטו שנמלט למנטובה. בתו לאונורה, פותתה על ידי ריקרדו וננטשה על ידו. ריקרדו עומד להנשא לאחותו של אצלינו, קוניצה. לאונורה בדרכה לבאסאנו להתעמת עם ריקרדו ביום חתונתו.
עלילה > מערכה ראשונה

ריקרדו מתקבל על ידי מקהלה כאשר הוא עומד להיכנס לטירת אצלינו. הוא שר בשמחה על קרבתו ואהבתו לקוניצה. הקהל נכנס לטירה. לאונורה מגיעה ונשבעת לנקום את נטישתה, על אהבתה, ולהחזיר לעצמה את אותם ימים אבודים. היא עוזבת לכיוון הכפר.
אוברטו, שמח להיות שוב בארץ מולדתו, אך מודאג מכוונותיה של לאונורה. לאונורה מגיעה למקום והשניים נפגשים ומתאחדים שוב אב ובתו. דאגתו של אוברטו הופכת לשמחה, והשניים דנים כיצד לחבל בחתונה.
מקהלה שרה לכבוד צאת הכלה. כאשר קוניצה נמצאת לבד עם ריקרדו היא מביעה חשש במקום להביע את אהבתה אליו. אחרי שהזוג עוזב את המקום. נכנסת לאונורה, אימלדה פוגשת בה ושואלת למעשיה. לאונורה מספרת לאימלדה כי אביה, אוברטו גם הוא נמצא, וכאשר הוא נכנס, היא מספרת לה על בגידתו של ריקרדו בה. אימלדה נעתרת לבקשתם ומסכימה לסייע בתוכנית. אימלדה מחביאה את אוברטו, ומזמינה את ריקרדו ושאר האורחים להצטרף אליה. כאשר הם נכנסים, אימלדה מציגה את לאונורה המאשימה את ריקרדו בחוסר נאמנות. תשובותיו של ריקרדו נגד לאונורה, מרגיזות את אוברטו שנכנס לחדר ממחבואו ומאתגר את ריקרדו לדו-קרב.
עלילה > מערכה שנייה

קוניצה ואימלדה נמצאות בחדר, כאשר המשרת מודיע כי ריקרדו מבקש לשוחח עם אימלדה. קוניצה מקוננת על אהבתה האבודה(Oh, chi torna l'ardente pensione), אך מורה לאימלדה לומר לריקרדו לחזור ללאונורה, כשהיא בטוחה שעשתה את ההחלטה הנכונה (Piu che i vezzi e lo splendore).
אנשי החצר מביעים הזדהות עם צרתה של לאונורה. אוברטו מגיע ממתין ליריבו, ומכריז על רצונו בנקמה. אנשי החצר מנסים להרגיע אותו בטענה שקוניצה נוטה לטובתו בעניין, וכי אין לו מה לחשוש מריקרדו, אך אוברטו עדיין עסוק במחשבות הנקם. ריקרדו מגיע והשניים מתחילים להילחם, אך מופסקים כאשר קוניצה ולאונורה מופיעות. קוניצה מתעקשת שריקרדו יודה בבגידתו וישא את לאונורה לאישה. אוברטו, המתכוון להמשיך להילחם בריקרדו, סוחט ממנו הבטחה להפגש ביער להמשך העימות. מאחורי הקלעים ניתן לשמוע את המשך הדו-קרב, ואז מופיע ריקרדו המודה בכך שהרג את אוברטו, ונמלא חרטה על כך. קוניצה ואימלדה נכנסות ומספרות כי לאונורה משתטחת בחוסר אונים על גופת אביה המת. ריקרדו בורח ומשאיר מכתב כי יצא לגלות וכי הוא מותיר את כל רכושו ללאונורה, אך לאונורה ביאושה מחליטה להיות נזירה.
אהרן מז'יטומיר

| --- | --- |

חיבורו "תולדות אהרן"
 לידה:  שנות ה־50 של המאה ה־18 
 פטירה:  שנות ה־20 של המאה ה־19 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ? – העשור של 1820 
 
רבי אהרן מז'יטומיר (ה'תק"י-1750 בערך – ה'תקע"ז-1817 בערך) היה תלמידו של רבי לוי יצחק מברדיטשוב ומגדולי תנועת החסידות.
ביוגרפיה

הוא התמנה למגיד בז'יטומיר על ידי רבו בשנת ה'תקנ"ח. בתפקידו זה כיהן כשלוש שנים ולאחר מכן עקר להונגריה וכיהן כמגיד בערים קראלי ואשוואר. כמו רבו גם הוא נודע בצדקתו, קדושתו והתלהבותו הגדולה בעבודת ה'.
הוא כתב ספר ובו דרשות קבליות על חומשי התורה בשם "תולדות אהרן", ברדיצ'ב, 1817. בספר נדפסו דרשותיו מז'יטומיר בשנים ה'תקנ"ח-ה'תקס"א.
הוא נפטר בכ"ו תשרי תקע"ז (1816) ובהילולה שלו משתתפים רבים. קברו חולל מספר פעמים.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לחסידות, א', עמ' קנו
↑  ספר תולדות אהרן - ברדיטשוב, תקע"ז - מהדורה ראשונה | קדם בית מכירות פומביות בע״מ, באתר www.kedem-auctions.com
↑  ז'יטומיר: לקראת הילולת רבי אהרן מז'יטומיר זי"ע - שטורעם.נט כל חב"ד יודעת, באתר shturem.net
↑  ז`יטומיר: הכנות להילולת הרה"ק רבי אהרן מז`יטומיר זי"ע, באתר COL
↑  המונים בציונו הקדוש של רבי אהרן מז’יטומיר, באתר בחדרי חרדים
↑  חולל אוהל רבי אהרן מז'יטומיר – אהלי צדיקים, באתר zadikim.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309080305171  LCCN: n2009028512  VIAF: 297410897   WorldCat (עם VIAF): 297410897 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אחרי החגים (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "אחרי החגים" של יהושע קנז
 בימוי:  אמנון רובינשטיין
 הופק בידי:  איתן אבן, אפי אטד
 תסריט:  אמנון רובינשטיין
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  גדליה בסר מיכאלה עשת חגית דסברג
 מוזיקה:  עודד זהבי
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  700,000 דולר
 הכנסות:  1000 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
אחרי החגים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גדליה בסר, חגית דסברג ומיכאלה עשת בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אמנון רובינשטיין והוא מבוסס ברובו על הרומן "אחרי החגים" של יהושע קנז משנת 1964 ובו סיפור של משפחת מהגרים פולנית שעלתה לארץ ישראל עם אידאולוגיה של עבודה עברית, אך מתקשה להתאקלם ונאלצת להתמודד עם שורה של בעיות ומתחים פנימיים.
הסרט צולם בכפר הנוער בן שמן.
מרים גבריאלי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט הוקרן ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו.
תקציר העלילה

בסוף 1935 מגיעה משפחת וייס למושבה בשרון - חיים וייס (גדליה בסר), אשתו ברכה (יהודית סולה) ובנותיהם ריבה (חגית דסברג) בת 24 ובת שבע (מיכאלה עשת) בת 22. חיים היה סוחר אמיד בקרקוב ועלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1915. הם התיישבו ביפו שם המשיך לעסוק במסחר אך כעבור עשרים שנה החליט להתחיל פרק חדש בחייו ולהפוך לפרדסן. הוא קנה בית ופרדס מרוחקים במקצת ממושבה בשרון.
אשתו ברכה סובלת מדיכאון שהחל לאחר לידת בת שבע ומתפקדת בקושי בבית. את הפרדס קנה מאיש העסקים לאנגפוס (צחי נוי) שגר לבד עם אמו (טובה פרדו) ושם עיניו על ריבה.
חיים רוצה שבנותיו יינשאו ויעזבו אותו. זה גורם למתחים בין כל השלושה. ברוכוב (רוברטו פולק) המורה מהמושבה שמחזר אחרי בת שבע, מתחתן לבסוף עם הדסה (גיליה שטרן) ומקיים בחשאי יחסי מין עם בת שבע.
חיים מעסיק בפרדס את ברוך (פנחס מיטלמן) שסובל מפיגור שכלי קל וגר עם אמו נחמה (רות גלר). הוא מתאהב במאשה הרשקוביץ הנאה (ליאת ביין) ונותן לה בקבוק בושם אך היא מנפצת אותו. למחרת הוא אורב לה בפרדס ואונס אותה. היא נכנסת להיריון ומגלה לאביה (שמואל וולף) מי האב וזה מתנפל בסכין על ברוך, רוצח אותו ונאסר אחר כך על ידי שוטרים בריטיים.
מצבה של ברכה מידרדר והיא מתה לבסוף. חיים קונה בית נוסף בתוך המושבה כדי שלבנות יהיה יותר קל. בת שבע עובדת בבנק ומתאהבת שם בפקיד נחום (איצ'ו אביטל) שלא מוצא חן בעיני חיים ובפגישה אתו הוא מאיים ויורק עליו, דבר שמסיים את הקשר בין נחום ובת שבע שגוזרת על עצמה שביתת רעב נגד אביה.
לבסוף מחליט חיים להתחתן עם אישה חרדית בשם חסידה (מרים גבריאלי). היא מנסה להתחבב על הבנות אבל הן שונאות אותה ומחפשות בחפציה כדי למצוא חפצים שאולי גנבה מהן. מצבו של חיים מידרדר והן מאשימות אותה כי היא מרעילה אותו. לאחר מותו של חיים נאלצת חסידה לעזוב את הבית בגשם שוטף לאחר שבת שבע מצאה רכוש במזרן שלה. חסידה טוענת שאלה חסכונותיה, אך לא זוכה לאמון.
נסיונותיו של לאנגפוס להתחבב על ריבה לא מצליחים אבל לבסוף היא בוחרת בו כברירת מחדל. בת שבע נשארת לבד בבית ומקיימת יחסים עם הפועל בפרדס (שרלי אברג'יל).
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גדליה בסר | חיים וייס |  |
| יהודית סולה | ברכה וייס |  |
| חגית דסברג | ריבה וייס |  |
| מיכאלה עשת | בת שבע וייס |  |
| מרים גבריאלי | חסידה |  |
| צחי נוי | לאנגפוס |  |
| טובה פרדו | גב' לאנגפוס | אמו של לאנגפוס |
| רוברטו פולק | ברוכוב | מורה |
| גיליה שטרן | הדסה | אשתו של ברוכוב |
| איצ'ו אביטל | נחום | חבר של בת שבע |
| פיני מיטלמן | ברוך |  |
| רות גלר | נחמה | אמו של ברוך |
| ליאת ביין | מאשה הרשקוביץ |  |
| שמואל וולף | הרשקוביץ | אביה של מאשה |
| לואיס רוזנברג | פרידמן |  |
| שרלי אברג'יל |  | פועל |