stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים החשמונאית
נסיעת הורדוס אל מרקוס אנטוניוס

הורדוס זומן אל מרקוס אנטוניוס כדי להתנצל על הרצח. מרים אמרה דברים קשים מאוד על שלומית ואמה קיפרוס, שאת לבן "אכלה קנאה עזה", אולם הורדוס "היה כמחריש מגודל אהבתו אליה". הן בדו עליה דברים רבים, שבגדה בו ושלחה את תמונתה לאנטוניוס במצרים, כדי שיראה את יופייה וייקח אותה מהורדוס בכח. והורדוס, ש"האהבה הפיחה בקרבו קנאת גבר עזה", חרד שאשתו תילקח ממנו על ידי שליט המזרח של האימפריה הרומית. כשיצא לנסיעה הארוכה, הפקיד את מרים בידי יוסף, סוכן הבית ובעלה של שלומית, אחותו, וציווה עליו בסתר להרוג את מרים במקרה שאנטוניוס יוציא אותו להורג, משום ש"חשש מפני החרפה, שמא בגלל יופייה יעגוב עליה איש אחר אחרי מותו". הורדוס האמין שמאחר שאנטוניוס כבר שמע על יופייה של מרים, הוא בוודאי מעוניין בה. לאחר שנסע, גילה יוסף את הסוד למרים, כדי להראות לה את אהבתו הגדולה של בעלה אליה, שאינו יכול לחיות בלעדיה "עד כי גם המוות לא יוכל להפריד בינו ובינה".
בזמן הפגישה בין הורדוס ואנטוניוס, פשטה שמועה שאנטוניוס עינה את הורדוס למוות. כשחזר הורדוס, עדכנה אותו שלומית שאלכסנדרה כבר הצליחה לשכנע את יוסף לברוח מהארמון ולהימלט אל המחנה הרומאי לשם הגנה, בתקוה שאחר כך יראה אנטוניוס את מרים ויחזיר להן את השלטון. מלבד זה, העלילה שלומית על יוסף ש"נזדווג למרים לעיתים תכופות". שקריה של שלומית על בגידתה של מרים בהורדוס, נבעו בין היתר מהתנשאותה של מרים על משפחת הורדוס בכלל ועל הנשים במשפחתו בפרט. היא הייתה לועגת לאחותו ואימו על מוצאה הנחות של משפחתן והשנאה הייתה הדדית.
כאשר שב הורדוס לאשתו, חקר אותה לגבי יחסיה עם יוסף, אולם מרים הכחישה ונשבעה שלא היו דברים מעולם. הורדוס, "שנשא תמיד בלבו חום ואהבה למרים", שוכנע מדבריה ואף התנצל על שהאמין למה ששמע. השניים התפייסו, אולם כאשר הורדוס "הראה לה את תשוקתו העזה לה, כי לא יאהב עד עולם אישה זולתה", הטיחה בפניו מרים: "את כל עזוז אהבתך הראית בפקודתך אשר נתת בידי יוסף להמיתני". הורדוס הבין שיוסף גילה למרים את הוראתו, והשתכנע בשל כך כי בהיעדרו זנתה תחתיו מרים עם יוסף, אחרת לא היה מעז לספר לה. הוא נתקף טירוף ושלומית מצאה הזדמנות לחזק את קנאתו בעזרת שקרים, מה שגרם לו לצוות להוציא את יוסף ומרים להורג, אולם "תקפה עליו אהבתו אליה" ורק יוסף הוצא להורג בשל כך.
נסיעת הורדוס אל אוגוסטוס

הורדוס ייעד למלוכה את שני בניה הגדולים של מרים "בעבור כבוד משפחת אמם", אולם יותר מכך בשל רגשותיו כלפיה, וזאת על אף שלא היו הדדיים:
חילופי השלטון ברומא אחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס) העמידו בסכנה את שלטון הורדוס, שהיה נאמנו של אנטוניוס.
בשנת 30 לפנה"ס, האשים הורדוס את הורקנוס השני, סבה של מרים, בתכנון הפיכה והוציא אותו להורג.
בהמשך אותה שנה, יצא הורדוס לרודוס להתייצב בפני המנצח, הקיסר אוגוסטוס, והשאיר את אימו, אחותו וכל משפחתו במצדה, ואילו את מרים ואלכסנדרה, שבגלל מריבותיהן עם שלומית וקיפרוס לא יכלו לגור באותו מקום, השאיר באלכסנדריון. גם בנסיעה זו הפקיד את מרים, הפעם בידי סואמוס היטורי (עליו המליצה בעצמה), כביכול כדי לשמור על כבודן שלה ושל אמה, אך ציווה כי אם לא ישוב בשלום, יש להרוג אותן.
בזמן נסיעתו, החניפו מרים ואלכסנדרה לסואמוס במילים ובמתנות עד שזה גילה להן את פקודותיו של הורדוס, בתקוה שהורדוס יחזור ללא אישור להמשך שלטונו והוא עצמו יזכה להכרת טובה מהנשים שעשויות למלוך בעצמן. סואמוס העריך שאפילו אם יחזור הורדוס ושלטונו בידו, "לא יוכל לסרב לאשתו בשום דבר שתרצה", מאחר שידע כי אהבתו אליה "גדולה משאפשר לבטאה במילים". כאשר חזר הורדוס ליהודה, מצא את מרים "שרויה ברוגז", מאחר שהיא ואמה הבינו כי הושמו תחת שמירה, לא כדי להגן עליהן, אלא כדי לכלוא אותן. כאשר חזר הורדוס מפגישתו המוצלחת עם אוגוסטוס, סיפר את הבשורות הטובות לראשונה לאשתו מרים, וזאת גם מפני ש"רק אותה כיבד מכל האנשים". אולם מרים לא הפגינה שמחה. בזמן שחיבק אותה, פרצה בבכי והכריזה בגלוי על צערה מהצלחתו. התנהגותה של מרים הביאה את הורדוס במבוכה: "כשראה את השנאה המוזרה של אשתו אליו...נטרד במבוכה וכעס על המעשה, ומבלי יכולת לכבוש את אהבתו לא היה מתמיד בכעסו...אלא תמיד היה פוסח מרגש אחד אל משנהו...וכך נקלע באמצע בין שנאה לאהבה, והיה מוכן לעיתים תכופות להיפרע ממנה על הבוז שלה כלפיו, אלא שלא היה בו די כוח להעביר את האישה מן העולם, מפני שנפשו נלכדה קודם באהבתה".
האשמתה בניסיון להרעיל את הורדוס

יוסף בן מתתיהו מציין שמרים "הייתה חסרה מידת המתינות, וגדול יותר היה יצר המדנים הטבוע בה". הוא מתאר את יחסה אל הורדוס: ”היא בדרך כלל הייתה צנועה ונאמנה לו, אולם עם זה היה בה משהו מתכונת אישה קשה מטבע ברייתה: היא התעללה בו למדי, מאחר שהיה משועבד לה בגלל תשוקתו, אף לא נתנה בשעתה דעתה על כך, שהיא ברשותו של מלך ואחר מושל בה, ונהגה בו לעיתים קרובות מנהג של עלבון. והוא היה מעמיד פנים ונשא את הדבר בהתאפקות ובאורך רוח”.
מרים הייתה לועגת בגלוי על אימו ואחותו בשל ייחוסן המשפחתי הנחות, ובין הנשים שררה "מריבה ושנאה שאין לה כפרה". שלומית וקיפרוס ניצלו את כעסו של הורדוס על יחסה המריר של מרים אליו, הסיתו אותו נגדה ועוררו את קנאתו אליה.
אולם מרים לא חששה לומר לו את אשר על לבה: "ובבטחה כי דבק בה לב בעלה, הייתה מיסרת אותו בדברים פנים אל פנים על תועבותיו אשר עשה להורקנוס אבי אמה ולאריסטובולוס אחיה".
במשך שנה מאז שחזר הורדוס מפגישתו עם אוגוסטוס, סיפרו הנשים על מרים עלילות כדי להחשיד אותה בעיניו. בעיצומה של אחת מהמריבות בין הורדוס ומרים, מצאה שלומית הזדמנות לשכנע את אחיה להיפרע מאשתו. יום אחד בעודו נח בשעת צהריים, קרא הורדוס למרים. היא אכן באה, אולם סירבה לשכב לידו וגידפה אותו על כך שרצח את אחיה ואת סבה. שלומית ניצלה את המהומה ושלחה את שר המשקים לספר להורדוס, שמרים פיתתה אותו להכין איתה "שיקוי אהבה" בשביל הורדוס והוא לא יודע מה בדיוק יש בשיקוי. הורדוס עינה את הסריס הנאמן ביותר למרים וזה אמר לו כי שנאתה של מרים נגרמה בשל הדברים שסיפר לה סואמוס. גם הפעם הסיק הורדוס כי סואמוס, שהיה נאמן לו מאוד, לא היה מגלה לה את פקודותיו אלמלא בגד בו איתה. הוא ציווה מיד לתפוס אותו ולהוציאו להורג, ואילו למרים ערך "משפט" בפני חבריו הקרובים באשמת ניסיון התנקשות בו, שבו שימש בעצמו "קטגור". עקב כעסו הבולט של הורדוס, דנו הנוכחים את מרים למוות. לאחר מכן הורדוס ומקורביו שינו את דעתם וחשבו לכלוא אותה באחת המצודות, אבל שלומית ואנשיה שכנעו אותו שהשארת מרים בחיים תעורר מהומות ויש לבצע את גזר הדין.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר התייחס לדמיון הרב בין הסיפורים אצל יוסף בן מתתיהו על שתי הנסיעות של הורדוס ולהבדל בין הגרסה שב"מלחמת היהודים" לבין זו שב"קדמוניות היהודים". קלוזנר סבר שפקודת הורדוס להרוג את מרים ניתנה רק פעם אחת, בנסיעתו הראשונה (אל אנטוניוס), והיא ניתנה לסואמוס (בתרגום קלוזנר: "שוהם") ול"יוסף שר-האוצרות", שנתחלף אצלו בטעות ליוסף בעלה של שלומית. לדעת קלוזנר, העובדה שמרים הוצאה להורג יותר מאוחר, אף לאחר נסיעת הורדוס לאוגוסטוס, גרמה לכך שהריגתה נקשרה בטעות בפקודה סודית שנייה, שמעולם לא הייתה, מזמן נסיעתו השנייה.
מותה

כשראתה אלכסנדרה את בתה מובלת אל מותה, הבינה כי גורלה שלה יהיה דומה ונתקפה בהלה. כדי להראות שאין לה חלק בדברים שהאשימו בהם את מרים, העמידה פנים כמוכיחה אותה. היא "קפצה וגידפה את בתה וצעקה באוזני כול, שאישה רעה הייתה וכפויית־טובה לבעלה" ואף תפסה בשערותיה, ואילו בפני מרים "השתקף הבוז" כלפי אמה, והיא "לא הוציאה דבר מפיה והביטה בלא התרגשות על הכיעור שבזו". מרים הלכה באיפוק אל מותה: ”היא הלכה לקראת המוות ברוח שקטה...והראתה אפילו ברגעי חייה האחרונים את אצילותה לעיני כל המסתכלים. כך מתה האישה המצוינת בכיבוש הרוח ובגבהות־הרוח”.
יוסף בן מתתיהו מספר כי לאחר מותה של מרים, התחרט הורדוס על הוצאתה להורג והתייסר בשל כך:
למותה של מרים הייתה השפעה מכרעת על הורדוס מבחינה נפשית: "לאחר שנרצחה מרים, נתלקחה תשוקתו של המלך אליה ביתר שאת... שכן אהבתו אליה לא הייתה נטולת רגש סוער ולא אהבה הבאה מתוך הרגל, אלא היא שלטה בו גם קודם לכן בטירוף... אולם אותה שעה נראה היה, שאהבתו אחזה בו ביתר כוח מתוך איזו נקמת אלוהים על המתת מרים, ולעיתים קרובות היה קורא לה, ותכופות היה שופך דמעות שלא לפי כבודו. והמציא כל דבר שאפשר היה להמציא כדי להסיח את דעתו, ועשה לו משתאות ומסיבות, אך שום דבר מאלה לא הועיל לו. הוא סירב להתעסק בעסקי המדינה, וצערו דיכא אותו במידה כזו עד שאפילו ציווה פעם את משרתיו לקרוא למרים כאילו עודנה בחיים ויכולה לשמוע". באותם ימים פרצה מגפה בארץ והורדוס הוטרד מאוד מהמחשבה שהציבור יפרש זאת כ"חרון אף אלוהים" על מות מרים. בעקבות זאת החל להתבודד ב"מקומות-מדבר, כביכול לשם ציד, והתמכר שם לצערו".
בהמשך, הוציא הורדוס להורג גם את אמה של מרים, אלכסנדרה.
מותה > צאצאיה

יוסף בן מתתיהו מציין כי הורדוס השיא לאחיו פירורא את "אחות אשתו". כפי הנראה, מדובר באחותה של מרים. לאחר שאישה זו נפטרה, אירס לו הורדוס את בתו הגדולה ממרים, שלומציון, אולם פירורא התחמק מנישואין אלה כי התאהב בשפחתו, והורדוס השיא אותה לאחיינו פצאל. כעבור זמן, ביקש הורדוס מפירורא לשאת את בתו השנייה ממרים, קיפרוס (ילידת 29 לפנה"ס). פירורא הסכים, אולם ממש לפני מועד החתונה חזר לאהובתו. שלומית ביקשה מהורדוס להשיא את בתו ממרים לבנה מקוסטובר, אנטיפטרוס, אולם פירורא שכנע אותו לשנות את האירוסין והנערה נישאה לבנו הצעיר.
בנה של מרים, אלכסנדר, נישא לגלפירה בת ארכלאוס מלך קפדוקיה; בנה אריסטובולוס נישא לברניקי בת דודתו שלומית והם הוריו של המלך אגריפס הראשון; בתה שלום-ציון נישאה לפצאל בן פצאל; בתה קיפרוס נישאה לאנטיפטרוס בן דודתה שלומית.
שנאתה של מרים להורדוס עברה גם לבניה אחרי מותה: "הבנים ירשו את משטמת אמם ומדי העלותם על לבם את מעשה הנבלה אשר עשה אביהם חשבו אותו לשונאם בנפש... וכאשר הלכו הנערים הלוך וגדול בשנים, כן גדלה שנאתם". בעקבות יחסם אליו, קירב אליו הורדוס את בנו אנטיפטרוס מאשתו הראשונה דוריס והעמיד אותו כיורשו, עד כי העז אנטיפטרוס "להעלות את אימו על יצועי מרים". לאוזני הורדוס הגיעה שמועה, כי "שני בניו מעלים תמיד על שפתיהם את שם אמם ומקללים את רוצחי נפשה", ומדי פעם, כאשר הוא נותן מבגדיה לנשותיו האחרות, הם מאיימים כי בקרוב, במקום בגדי המלכות הללו, ילבשו שק (לאות אבל).
שלומית, אויבתה של מרים ושל בניה לאחר מותה, הפעילה לחץ על בתה ברניקי לספר לה מה נאמר בין בעלה אריסטובולוס ואחיו, וזו, כדי לרצות את אמה, סיפרה לה שהם מזכירים ביניהם את אמם ומאיימים שבמקרה ויגיעו פעם לשלטון, אם יראו את הנשים של הורדוס "שולחות ידן במלבושי אמם", יכלאו אותן כשהן לבושות סחבות.
לאחר שנים, כאשר הורדוס שוכנע כי הם עומדים למרוד בו ולהדיחו, הוציא להורג גם את אלכסנדר ואריסטובולוס.
יוסף בן מתתיהו טען בתוקף כי ניקולאוס איש דמשק, שהיה המקור העיקרי שלו לתולדות הורדוס, היה היסטוריון החצר של המלך וכתב "מתוך חנופה וכדי לשרתו", גם לגבי מרים: "ברצותו לשוות פנים יפות למות מרים ובניה, שבוצע על ידי המלך בדרך אכזרית כל כך, בדה עליה עלילת זנות ועל הצעירים – התנקשות בחייו".
מותה > מגדל מרים

הורדוס בנה בחומות ירושלים מגדלים מפוארים, ששלושה מהם "נפלאו בגודלם וביופיים ובחוסנם בין מגדלי העולם כולו". הוא הקדיש אותם "לזיכרון שלוש נפשות היקרות בעיניו מכל, נפשות אחיו ואוהבו ואשתו, אשר על שמם קרא את המגדלים". יוסף בן מתתיהו מתאר את המגדל: "והמגדל השלישי הוא מרים, הנקרא בשם המלכה... והעליות אשר על גבו עלו עוד בהדרן ובתפארתן על יתר המגדלים, כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים, תחת אשר היו המגדלים האלה חזקים יותר ממגדל האישה". הוא מפרט את מידותיו של המגדל: אורכו, רוחבו וגובהו של בסיס המגדל היו 20 אמה. גובהו הכולל היה 55 אמה.
לדעת אברהם שליט, שלושת המגדלים היו בין המבצרים שאלכסנדרה ניסתה לקבל את השליטה עליהם כאשר הורדוס היה חולה. הוא מסיק מכך שהמגדל נבנה עוד לפני מותה של מרים ולפני בניית הארמון המלכותי.
אולם לדעת אריה כשר, העובדה שיוסף הדגיש שהמגדל נבנה כדי להנציח את זכרה, רומזת שהוא נבנה לאחר מותה, וייתכן אף שהורדוס בנה אותו כדי לכפר על רציחתה ואולי גם כדי לפייס את בניו ממנה.
ההיסטוריון ניקוס קוקינוס הציע את האפשרות שהורדוס גם הקים עיר הקרויה בשמה של מרים, כ-30 קילומטר מצפון-מערב לחומס, כלומר בתחום ממלכת כלקיס, שהייתה במשך שנים רבות בשלטון בני השושלת של בית הורדוס. אולם מסייג את עצמו באפשרות נוספת, שמדובר בעיר שהקים נכדו של הורדוס, שהיה מלך כלקיס, ואשתו הראשונה, שגם היא הייתה נכדתו של הורדוס, גם שמה היה מרים.
מותה > בתלמוד

במסכת בבא בתרא בתלמוד הבבלי, ישנם דברי אגדה על הורדוס ומרים:

"הורדוס עבדא דבית חשמונאי הוה. נתן עיניו באותה תינוקת. יומא חד שמע ההוא גברא בת קלא דאמר: 'כל עבדא דמריד השתא מצלח'. קם קטלינהו לכולהו מרותיה ושיירה לההיא ינוקתא. כי חזת ההיא ינוקתא, דקא בעי למינסבה, סליקא לאיגרא ורמא קלא, אמרה: 'כל מאן דאתי ואמר: מבית חשמונאי קאתינא – עבדא הוא; דלא אישתיירא מינייהו אלא ההיא ינוקתא – וההיא ינוקתא נפלה מאיגרא לארעא'. טמנה שבע שנין בדובשא. איכא דאמרי: בא עליה, איכא דאמרי: לא בא עליה, דאמרי לה בא עליה הא דטמנה ליתוביה ליצריה ודאמרי לה לא בא עליה האי דטמנה – כי היכי דנאמרו: בת מלך נסב".
ובתרגום לעברית:

"הורדוס עבד בית-חשמונאי היה. נתן עיניו באותה ילדה (מרים). יום אחד שמע אותו האיש בת קול, שאמרה: 'כל עבד, שמורד בשעה זו, מצליח'. קם, הרג את כל אדוניו והשאיר תינוקת זו. כשראתה תינוקת זו, שרצה לישא אותה, עלתה לעליה והרימה קול, אמרה: כל מי שבא ואומר: מבית-חשמונאי אני בא – עבד הוא; שלא נשארה מהם אלא תינוקת זו – ותינוקת זו נפלה מן העלייה לארץ. טמן אותה שבע שנים בדבש. יש אומרים: בא עליה, יש אומרים: לא בא עליה. האומרים בא עליה, מה שטמן אותה – ליישב את יצרו. והאומרים שלא בא עליה, ומה שטמן אותה – כדי שיאמרו: בת-מלך נשא".
על פי אגדה זו, הכריזה מרים שהיא האחרונה לבית חשמונאי, והתאבדה. לאחר מותה, הורדוס שימר את גופתה בדבש במשך שבע שנים. יש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לבוא עליה ולספק את יצרו, ויש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לטעון שהוא נשוי לבת מלך.
באגדה תלמודית זו משתקפים פרטים היסטוריים הידועים מתוך כתבי יוסף בן מתתיהו: הורדוס היה "עבד" (במובן פקיד) של בית חשמונאי, שהשתדל להינשא ל"בת-מלך" – אישה מבית המלוכה של החשמונאים, ואהבתו אליה הייתה עזה גם לאחר מותה. ישנו כאן גם אזכור לקיומה של אמונה שהורדוס בא על מרים לאחר מותה. כלומר, פשע של נקרופיליה שבוצע כביכול בגופתה המתה. על פי ספר הערוך, הייתה גרסה נוספת לתלמוד שבפנינו, לפיה במקום הביטוי "מעשה חידודים" נכתב "מעשה הרדוס", ומוסבר: "פירוש שבא על נערה לאח[ר] מיתה, כמפורש בריש גמרא דבבא בתרא".
בדברי אגדה זו נעשה שימוש מאוחר יותר בידי האמורא רב יהודה בשבתו כדיין. לפי המתואר במסכת קידושין בתלמוד הבבלי, אדם שהיה רגיל להתקלס באחרים ולטעון כי הם עבדים הוכרז על ידי האמורא כעבד בעצמו, אותו אדם פנה לרב יהודה בטרוניה: "לדידי קריית לי עבדא דאתינא מבית חשמונאי מלכא, אמר ליה הכי אמר שמואל כל דאמר מדבית חשמונאי מלכא קאתינא עבדא הוא דלא אישתיור מינייהו אלא ההיא רביתא דסלקא לאיגרא ורמיא קלא ואמרה כל דאמר מבית חשמונאי אנא עבדא הוא נפלה מאיגרא ומיתה. אכרוז עליה דעבדא הוא".

בתרגום לעברית: "לי אתה קורא עבד, שבאתי מבית המלוכה החשמונאי? אמר לו: כך אמר שמואל – כל שאומר 'מבית המלוכה החשמונאי אני בא', עבד הוא. שלא נשאר מהם אלא אותה נערה שעלתה לעלייה ונתנה קולה ואמרה 'כל שאומר מבית חשמונאי אני, עבד הוא' נפלה מן העלייה ומתה. הכריזו עליו שעבד הוא".
מותה > מרים בתרבות

מאז תקופת הרנסאנס ועד היום, נוצרו יצירות אמנות רבות (מחזות, אופרות, רומאנים וכו') המוקדשות למרים החשמונאית ויחסיה עם המלך הורדוס.
החרטה של הורדוס על שהרג את מרים מצאה ביטוי ביצירתו של המשורר לורד ביירון, "מנגינות עבריות". בשיר "קינת הורדוס על מות מרימי אשתו" (תרגום יהודה לייב גורדון), מתקשה הורדוס בסערת-תאוותו להאמין שאמנם הרג את אשתו האהובה:
הַאֻמְנָם מַתְּ? וּמִי הוֹרִידֵךְ קֶבֶר?

מִי הִשְׁתּוֹלֵל לַחְרוֹץ מָוֶת עָלָיִךְ?

אֲנִי הָהּ, אֲנִי הִגְדַּלְתִּי הַשֶּבֶר,

צוּר חַרְבִּי אָנִי שָׁכְרָה מִדָּמְיִךְ!
נשיקת הדרקון

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  כריס נהון 
 הופק בידי:  פוקס המאה ה-20, לוק בסון, Canal+ 
 תסריט:  לוק בסון, רוברט מארק קאמן 
 שחקנים ראשיים:  ג'ט לי Ludovic Berthillot ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן Éric Averlant מקס ריין ריק יונג John Forgeham Didier Azoulay Claude Brécourt צ'קי קריו ברידג'ט פונדה Alain David ברט קווק Alain de Catuelan Vincent Wong בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  קרייג ארמסטרונג 
 צילום:  תיירי ארבוגסט 
 מדינה:  צרפת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  StudioCanal 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 באוקטובר 2001 
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט פעולה, סרט אמנויות לחימה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הכנסות באתר מוג'ו:   kissofthedragon
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשיקת הדרקון (באנגלית: Kiss of the Dragon) הוא סרט אמנויות לחימה משנת 2001 בבימויו של כריס נהון (Chris Nahon) ובכיכובו של ג'ט לי.
הסרט נעשה בעקבות בקשתם של מעריציו של לי שדרשו קטעי קרב מציאותיים יותר, והוא מאופיין בכך שברוב קטעי הקרב לא השתמשו ב-‏CGI או בכבלים: רק שתי סצנות דרשו שיפור באמצעות CGI ורק באחת נעזרו בכבלים. כבלים נוספו גם לאחד מקטעי הקרב האחרונים שמתנהל בין לי לבין סיריל רפאלי, רק על מנת להבהיר את בעיטותיו של רפאלי, מכיוון שתנועותיו היו מהירות מדי בשביל המצלמה. נאהון גם נדרש להאט את קטעי הקרב, בגלל שגם לי וגם רפאלי נעו מהר מדי כדי שניתן יהיה לתפוש בבירור במהירות הקלטה רגילה. הסרט מבוסס על סיפור שכתב לי.
עלילה

לו סיו-ג'אן (ג'ט לי) הוא סוכן מודיעין, שנשלח ומוצב לפריז על מנת לעזור ללכוד את ראש המאפיה הסיני מר ביג (ריק יאנג), שמעורב בהברחת הרואין. הוא פוגש את המפקח ז'אן-פייר ריצ'רד (צ'קי קריו), בלש משטרה צרפתי מושחת ואלים, במלון, ריצ'רד מערים על לו וגורם לו להאמין שהוא פשוט אוסף מידע על פגישה בה מעורב מר ביג. התוכניות משתנות כשמר ביג מוצג בפני שתי פרוצות, אחת מהן היא ג'סיקה קיימן (ברידג'ט פונדה), אשה אמריקאית, שלוקחת אותו לחדר. כשלו ויתר האנשים צופים דרך מצלמות המעקב, מר ביג מסלק את שומרי ראשו מהחדר ומותיר רק את שתי הזונות, כשאחת מהן יושבת על מר ביג השכוב, היא מנסה לרצוח אותו. כשהוא עד לאירוע מחדר המעקב, לו נחפז לעצור את הרצח. ריצ'רד נכנס לחדר מעט אחרי כן, ויורה במר ביג ובזונה בעזרת האקדח המשטרתי של לו, ובכך מפליל את לו ברצח.
כשהוא נוכח לדעת שטמנו לו פח, לו מצליח להימלט מהמלון כשבידיו קלטת ממצלמת המעקב שבה מצולם ריצ'רד יורה במר ביג. אנשי קשר סיניים נשלחים לצרפת בעקבות האירועים כדי לחקור את המקרה, כשריצ'רד הופך את לו לחשוד העיקרי. אולם, אנשי הקשר אינם מאמינים לסיפור שריצ'רד מספר. לו מצליח להתקשר עם אחד מאנשי הקשר, ומנסה להעביר לו את הקלטת שחושפת את האמת. תודות למעקב המשטרה הצרפתית, מצליחים לאתר את הפגישה בין איש הקשר ללו, ואיש הקשר נרצח. לו מצליח להימלט, אך תוך כדי ההמולה מאבד את הקלטת והוא נאלץ לשמור על פרופיל נמוך.
כשהוא מהרהר במצב, הוא פוגש את ג'סיקה, שבתה נחטפה בידי ריצ'רד שמאלץ אותה לרדת לזנות. לו מגלה שג'סיקה הייתה הפרוצה השנייה במלון בלילה שמר ביג נרצח. הוא מבין שהיא יכולה להוכיח את חפותו, אך היא מסרבת ללכת בלי להציל את בתה, איזבל. לו מחליט שהקלטת תספק את העדות הטובה ביותר, ושולח את ג'סיקה למשרדו של ריצ'רד כדי שתגנוב את הקלטת. ג'סיקה מצליחה להשיג את הקלטת, ואז לו וג'סיקה פונים לבית היתומים בו מוחזקת איזבל. אולם, ריצ'רד צופה את הצעד הזה אחרי שהוא מגלה שג'סיקה גנבה את הקלטת, וטומן מארב לזוג בבית היתומים. במהלך בריחתם, ג'סיקה נורתה בחזהה. לו מצליח להביא אותה לבית חולים בזמן ומתחזק בדעתו להשיב את בתה. לו מגיע לתחנת המשטרה שבה ריצ'רד מחזיק את איזבל כבת ערובה, ולוחם באנשיו של ריצ'רד בדרכו למשרדו. כשהוא נכנס למשרד, לו מציל את איזבל ותוך כדי כך נורה בידי ריצ'רד. על מנת להציל את איזבל, לו הורג את ריצ'רד באמצעות נעיצת מחט אקופונקטורית באחורי צווארו בנקודה אסורה שמכונה "נשיקת הדרקון", שמנקזת את כל זרימת הדם בגוף לתוך המוח וגורמת למוות בייסורים באמצעות מפרצת מוח.
מקורו של שם הסרט

כותרת הסרט "נשיקת הדרקון" לקוחה מאחד מקטעי הסרט האחרונים, שבה לו דוקר את ריצ'רד בגב צווארו בעזרת מחט אקופונקטורית בנקודה "מאוד אסורה" בגוף. הנקודה עצמה מכונה "נשיקת הדרקון" והיא מנקזת את כל הדם בגוף לתוך הראש וגורמת לתופעת לוואי של שיתוק כל הגוף מתחת לצוואר ולדימום מהפה והנחיריים, ומוות בייסורים באמצעות מפרצת מוח.
שיטת הריגה זו מוצגת בסצנת השיא של רומן המדע בדיוני משנות השבעים "The Face", אותו כתב ג'ק ואנס (Jack Vance). אולם, ברומן, המחט נושאת רעל שגורם למוות.
יש פה התייחסות גם לסרט אמנויות לחימה אחר, "חי או מת" (2006), בו הגיבורה הראשית, הנסיכה קאזומי, נועצת מחט באותה נקודה בצווארו של הרשע, דונובן. דונובן סובל גם הוא משיתוק, אבל נהרג בהתפוצצות לפני שניתן להבחין בהשפעתה המלאה של הפעולה.
השחקנים

ג'ט לי – לו סיו ג'אן – הגיבור הראשי של הסרט
ברידג'ט פונדה – ג'סיקה קיימן
צ'קי קריו – ז'אן-פייר ריצ'רד – הגיבור הרשע של הסרט
מקס ריאן – לופו
ריק יאנג – מר ביג
ברט קווק – דוד טאי
קנטארו – צ'ן
לורנס אשלי – אג'ה
סיריל רפאלי – תאום
דידייה אזולאי – תאום
ג'ון פורג'האם – מקס
ול בארט – טייס
וינסנט גלו – פלוטו
וינסנט וונג – השר טאנג
קבלת הסרט

הסרט התקבל בתגובות מעורבות. נשיקת הדרקון הוחרם בסין.
הצלחה בקופות

הקרנת הבכורה של נשיקת הדרקון הייתה ב-2,025 בתי קולנוע ב-6 ביולי 2001. בשבוע הפתיחה הוא גרף $13,304,027 ($6,569 לאולם). הוא הגיע בצפון אמריקה להכנסות כוללות של $36,845,124 ולהכנסות כוללות ברחבי תבל של $64,437,847.
הפסקול

הפסקול מכיל עירוב של היפ הופ ומוזיקה אלקטרונית והוא הופץ ב-3 ביולי 2001 בידי Virgin Records.
הערות שוליים

↑  רוג'ר איברט, נשיקת הדרקון, suntimes.com ‏6 ביולי 2001
↑  כריסטופר נוקסון, "לקחת את המסלול המהיר של הקריירה בהליכה", לוס אנג'לס טיימס, 4 ביולי 2001
1 2  ג'יימס פלאט, סקירה של בלו ריי, 22 בנובמבר 2006‏ dvdtown.com
↑  "נשיקת הדרקון - טריוויה", IMDb
↑  רוברט ק. אלדר, "הקשר הצרפתי הכושל", שיקגו הרלד טריביון, 6 ביולי 2001
↑  אלויס מיטשל, סקירת סרט, הניו יורק טיימס, 6 ביולי 2001
↑  "ג'ט לי תוקף את צנזורי הקולנוע הסיני", חדשות BBC‏ 20 באוגוסט 2007
↑  ג'ט לי מותח ביקורת על צנזורת הסרטים בסין", חדשות CBC‏ 20 באוגוסט 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: bee37ec5-c2da-3ac6-a4c6-024c5ca62817
1934 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1934  בספרות |  |
< · 1932 · 1933 – 1934 – 1935 · 1936 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1934 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
"אני, קלאודיוס", מאת רוברט גרייבס
"חוג הסרטן", מאת הנרי מילר
"רפסודיה על נושא מאת פגניני", מאת רחמנינוב
"הדון השקט", מאת מיכאיל שולוחוב
"רצח באוריינט אקספרס", מאת אגאתה כריסטי
"ענוג הוא הלילה", מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד
"טוב ויפה, ג'יבס", מאת פ. ג'. וודהאוס
"הסיגרים של פרעה", מאת הרז'ה
"ירמה" (מחזה), מאת פדריקו גארסיה לורקה
נולדו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
18 בפברואר – אודרי לורד – סופרת ומשוררת אמריקאית
27 במאי – הרלן אליסון – סופר מדע בדיוני ופנטזיה יהודי אמריקאי
13 ביולי – וולה סויינקה – מחזאי, סופר ומשורר ניגרי
21 ביולי – ג'ונתן מילר – סופר, במאי תיאטרון ואופרה יהודי בריטי
6 באוגוסט – דיאן דה פרימה – משוררת, סופרת ומחזאית אמריקאית
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ליאון אנגלסברג

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1919 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  1998 (בגיל 79 בערך) ירושלים 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור 
 
ליאון אנגלסברג (1919 ורשה - 1998 ירושלים) היה אמן וצייר ישראלי.
אודות

אנגלסברג נולד בוורשה בשנת 1919 למשפחה יהודית בורגנית והוא אחד מארבעה ילדים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהרג אחיו הבכור בהפצצות הנאצים וליאון ברח עם אחיו הבוגר ללבוב ומשם לברית המועצות.
בשנת 1943 הוא התגייס ליחידת חיל הרגלים הפולני שסופחה לצבא הסובייטי. הוא השתתף במלחמה ונפצע בעינו בקרב. הוריו ואחותו התאומה שנותרו בורשה נספו בשואה.
עם סיום המלחמה חזר לוורשה, ולמד באקדמיה לאמנות של ורשה, וסיים את לימודיו בשנת 1950. הוא עלה לישראל בשנת 1957, תקופה קצרה התגורר במעברה ליד חיפה ואחר כך עבר לירושלים לשכונת אבו תור, שם התגורר עד יום מותו.
בחייו לא זכה להכרה רבה, אלא מצד קומץ מצומצם של יודעי חן. בעלי גלריות שבקשו להציג תערוכת יחיד מיצירותיו נענו בשלילה. לפיכך לא הציג בחייו ולו תערוכת יחיד אחת ותערוכה מקפת של יצירותיו שכללה עשרות רבות של תמונות שמן ועבודות על נייר הוצגה רק לאחר פטירתו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2006 (באצירתה של תמר מנור-פרידמן).
רבים מציוריו מתארים את נופי ירושלים וסביבותיה וחלקם עוסקים בנושא השואה. צייר גם מספר לא מבוטל של דיוקנאות עצמיים.
אנגלסברג נפטר בשנת 1998 מדלקת ריאות, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים . הוא הוריש את רכושו למדינה.  בצוואתו ביקש להפוך את הסטודיו שלו למרכז תרבות, ואת אוסף הכינורות שלו ביקש למסור לנגנים צעירים. לטיפול ברכושו הקים האפוטרופוס הכללי את "הקדש ליאון אנגלסברג" ומרבית יצירותיו הועברו לאוספי מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון יד ושם.
מונוגרפיה אודות יצירתו

תמר מנור-פרידמן, ליאון אנגלסברג: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
לקריאה נוספת

בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966.
יונה פישר, מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1972.
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
מרדכי עומר, על אחד ההרים - ירושלים באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, 1988.
מאירה פרי-להמן, טובל במים, טובל באור - מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998.
יונה פישר, תמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, 2008.
גליה בר אור. אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
אלכס בן-ארי

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1973 (בן 51) י"א בתמוז ה'תשל"ג
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  משורר, עורך ומתרגם
 פרסים והוקרה:  ציון לשבח בפסטיבל המשוררים במטולה 2008  פרס הליקון על שם רמי דיצני לספר ביכורים 2014
 https://alexbenari.com/
 
אלכס בן-ארי (נולד בי"א בתמוז ה'תשל"ג, 11 ביולי 1973) הוא משורר, עורך ומתרגם ישראלי.