stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרביעייה הישראלית העכשווית
חברי הרביעייה

הדס פבריקנט - כינור
טלי גולדברג - כינור
גליה חי - ויולה
הילה אפשטיין - צ׳לו
הרביעייה מופיעה בישראל ובעולם, בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה. בארץ הופיעה בפסטיבל ישראל, בפסטיבל האביב הבינלאומי בראשון לציון, הביאנלה למוזיקה בת זמננו במוזיאון תל אביב, "צלילים במדבר" בשדה בוקר, ימי המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום, "הרמת מסך" בתל אביב ועוד. נוסף לכך מופיעה הרביעייה בסדרות מוזיקה קאמרית במוזיאון תל אביב לאמנות, באולם הכט בחיפה, ב"אתנחתא" באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים, במשכן אמנויות הבמה בתל אביב ועוד.
מחוץ לגבולות הארץ מופיעה הרביעייה הישראלית העכשווית בארצות הברית, אנגליה, פולין ואיטליה, בקונצרטים ובפסטיבלים.
בין חברי הרביעייה בעבר ניתן לכלול את הויולנית קטיה פולין והצ'לן עירא גבעול.
פרסים ואותות הוקרה

פרס ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו בקרקוב, פולין, לשנת 2004
פרס שרת החינוך והתרבות לביצוע מצטיין של יצירה ישראלית לשנת 2003
עוד זכתה במלגות שונות, בהן מלגת אקדמיה ולקרוזה בצרפת, מלגת אלפרד אנסור באנגליה ומלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל
הגימנסיה העברית רחביה

| --- | --- |

הכניסה לגימנסיה מרחוב קק"ל
 בית ספר
 תקופת הפעילות:  1909–הווה (כ־116 שנים)
 שכבות לימוד:  ז'–י"ב
 בעלי תפקידים
 מנהל:  עופר טס
 באחריות:  מינהל חינוך, עיריית ירושלים
 מיקום
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′37″N 35°12′49″E﻿ / ﻿31.776964°N 35.21351°E﻿ / 31.776964; 35.21351
 hagimnasia.tik-tak.school
  (למפת ירושלים מוגדלת) הגימנסיה העברית רחביה(למפת ירושלים רגילה) הגימנסיה העברית רחביה(למפת הרי ירושלים רגילה) הגימנסיה העברית רחביה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הגימנסיה העברית רחביה
 
מבט מכיוון בית האזרחי
הודעה על פתיחת הגימנסיה, עיתון הצבי 1908
מורי הגימנסיה ערב מלחמת העולם הראשונה. בקצה הימני יושב יצחק יעקבי, מזכיר הגימנסיה.
קיר הזיכרון לחללי מערכות ישראל בגימנסיה
הגימנסיה העברית בירושלים ע"ש יצחק בן-צבי היא בית ספר תיכון, הראשון שהוקם בירושלים, ושוכן בשכונת רחביה.
היסטוריה

הגימנסיה נוסדה בימי העלייה השנייה בשנת 1909 בשם "הגימנסיה העברית בירושלים". 
בין מייסדיה נמנו בני הזוג ד"ר נפתלי וד"ר חנה וייץ, יהושע ברזילי (אייזנשטט), ד"ר יצחק לוי, מנהל האפ"ק בירושלים, אברהם סולומיאק, המתורגמן אצל הקונסול הרוסי, ואנשי העלייה השנייה מר יהודה הלב"ץ – הלביץ ורעייתו סוניה בת רבקה בהרב, חברי קבוצת "ירושלים החדשה" יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית, ואירה יאן. האחרונים גם שימשו בה מורים בשנותיה הראשונות. השמש של בית הספר ושומר על דגל הגימנסיה היה איש בשם שלמה (בפי יצחק בן-צבי "שלמה התימני").
מטרת מייסדי הגימנסיה הייתה החיאת התרבות העברית. תוכנית הלימודים שילבה ידע כללי עם תרבות עברית, היסטוריה יהודית וידיעת הארץ.
הגימנסיה בירושלים נפתחה ביום ראשון י' טבת תרס"ט (2 בינואר 1909) בשכונת זיכרון משה, והמניעים להקמתה פורטו כעבור כחודש בעיתון "העולם":
יש כמה מאות של משפחות בירושלים, המעוניינת לתת חינוך הגון בבית ספר בינוני לילדיהן, ואין בירושלים כזה, לבד מן הסמינר ובית הספר למסחר לבנים של חברת "עזרה".
ההורים אינם רוצים להיפרד מילדיהם ולשלוח אותם ליפו, גם מימון נסיעותיהם ושהייתם ביפו מכביד מאוד על הדבר.
הדבר נחוץ לשם הגדלתו וביצורו של היישוב היהודי בירושלים.
היסטוריה > שנים מוקדמות

אליעזר בן-יהודה נמנה עם מייסדי הגימנסיה ותמך בה במאמרים נלהבים בעיתונו "הצבי". הוא אף שלח את בנו אהוד בן יהודה להיות בין שבעת התלמידים הראשונים יחד עם ילדי וייץ ואירה יאן.
לעומתם קמו לה מתנגדים חריפים מכיוונים רבים. כך, מיום הקמתה ובמשך שנים ארוכות, נאלצה הגימנסיה העברית להיאבק על עצם קיומה. בני היישוב הישן, שהתקיימו על כספי החלוקה, חששו מהשתלטות ה"פרודוקטיבציה" על ילדי העיר,[דרוש מקור][מפני ש...] וראו בדאגה את העובדה כי זהו המוסד העברי הראשון שבו לומדים יחד בנים ובנות בכיתה אחת. הם פרסמו פאשקעווילים וזרקו אבנים על תלמידי הגימנסיה.
המתחרים בבתי הספר של "עזרה" ו"אליאנס" חששו גם מהתחרות החינוכית, וניסו לשכנע הורים לא לשלוח את ילדיהם ללמוד במוסד החינוכי של "הרוסים הסוציאליסטיים" שהגיעו זה מכבר אל העיר (עם אלו נמנו בפועל שניים ממורי בית הספר שהשתייכו לתנועת פועלי ציון). גם הממסד הציוני לא מיהר לתמוך במוסד.
בשנה הראשונה למדו במוסד בספירה הסופית 20 תלמידים בלבד, אך מספרם עלה בהרבה בשנת תר"ע (1910), והגיע ל-110 בשנת תרע"א (1911). עקב הגידול המהיר הלכו ורבו הוצאותיו של המוסד לתשלום של שכר המורים, לציוד ולדמי שכירות הדירה. נוסף על כך בית הספר קלט גם תלמידים לא מעטים שידם לא השיגה לשלם את שכר הלימוד כנדרש. בראשית 1911 נענה הוועד הפועל המצומצם לפניית "אגודת הגימנסיה העברית בירושלים" וקצב לה 1000 פרנק מכספי "קרן תרבות" שעמדה תחת הנהלתו.

החלטה זו עוררה ביקורת והתנגדות עזה מצד נציגי המזרחי: נאמנים לשיטתם סירבו להיות שותפים בעל כורחם "במימון ובמתן הכשר למוסד חינוכי, המלמד את המקרא ברוח ביקורת המדעית ואינו מקפיד על קיום מצוות הדת על ידי תלמידיו".
באותה שנה נקרא יהודה לייב מטמן-כהן, שניהל את גימנסיה הרצליה בתל אביב, לסייע לגימנסיה הירושלמית לעמוד על רגליה, ובמשך שנה ניהל את שני המוסדות. עקב אי-הסכמה על אופן ניהול העניינים שהנחיל, הודיע יצחק בן צבי במכתב אליו על דבר פרישתו מן ההוראה במוסד. כמו כן במהלך השנה הציע אחד החברים באגודת הגימנסיה, שהיה בעצמו נתין צרפתי, לאשר את הגימנסיה כמוסד צרפתי. לפני שעזב בחר מטמן כהן מקרב המורים את שלמה שילר, והוא נטל לידיו את ניהול הגימנסיה (אם כי הוא עצמו תיאר את פרישתו ככזו שהתקיימה יחד עם דו"ח האחרון שלו ביפו). שילר ומורי הגימנסיה נמנו עם ראשי הלוחמים ב"מלחמת השפות" שהחלה בירושלים.
במשך שלוש שנים נדדה הגימנסיה על מוריה ותלמידיה בין שלושה מבנים. האחרון שבהם היה ביתו של אחד ממיסדיה הד"ר אהרן מאיר מזי"א. מן ההתכתבויות לגביה בשנת 1913 עתידה הייתה להיבנות סופית בסמוך לאוניברסיטה העברית או אף להקדימה בשטח הזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הלך וקטן מספר תלמידיה, ועמד על כמה עשרות בודדות. השלטון העות'מאני בארץ ישראל החליט לסגור אותה, בהיותה תחת חסות צרפתית. אגודת המורים בראשות דוד ילין עמדה מנגד ולא חשה לסייע. דובריה אף החליטו כי אין לה זכות קיום ודינה להיסגר. שילר לא ויתר, ויחד עם צוות מורים עברו ללמוד באחד המבנים שהיו שייכים לבית הספר בצלאל שניהל בוריס שץ.
בסוף שנת הלימודים 1916 נאלצו התלמידים והמורים להתפנות גם מבצלאל, וקבוצה של 10 תלמידים עברה ללמוד כ"קבוצה ירושלמית" בגימנסיה הרצליה עד סיום המלחמה.
היסטוריה > גימנסיה רחביה

ב-1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, פתחה הגימנסיה שוב את שעריה, לאחר שמצאה הרבה מן הציוד שהוחרם ממנה על ידי הטורקים בבית הספר ראשידיה הממוקם בסמיכות לשער שכם, דרשה להחזירו. תחילה ד"ר יוסף לוריא, מנהל מחלקת החינוך בוועד הצירים החליט על פתיחת 3 כיתות עליונות בבית דוד ילין ואחרי זמן קצר הועברה גימנסיה תחילה למבנה ברחוב החבשים ובהמשך ל"בית דוידוף" שבשכונת הבוכרים בירושלים. מספר תלמידיה הלך וגדל, עד שהיה המקום צר מלהכיל את כולם, וב-1929, עברה למבנה חדש בשכונת רחביה, שכונה חדשה שהוקמה באותם ימים. זהו המבנה שבו שוכנת הגימנסיה עד היום ברחוב קרן קיימת בירושלים, סמוך לבית המוסדות הלאומיים.
מיקומה בשכונת רחביה, שתושביה נמנו עם האליטה של ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, הקנה לגימנסיה מעמד יוקרתי. תלמידיה נחשבו בנים למשפחות מיוחסות, והחינוך בה נחשב לטוב ביותר בין התיכונים שהוקמו אחריה. בין מוריה ותלמידיה נמנו אז אנשי רוח ואנשי מעשה מפורסמים כמפורט למטה, ושמה נקרא בפי כל "גימנסיה רחביה".
במאורעות תרפ"ט שימש בניין הגימנסיה החדשך מקלט לתושבי השכונה, ובמלחמת השחרור פעלו במשרדיה כוחות ההגנה, ותלמידי הכיתות הגבוהות גויסו לשירות פעיל.
בשנת 1962 עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ירושלים (לאחר שהתנהלה עד אז תחת חסותה של עמותה ציבורית), והיא נקראה תיכון עירוני א'. במתחם הגימנסיה פעל גם בית ספר יסודי של שמונה כיתות, והוא היה חלק ממערכת החינוך המקומית. רוב תלמידיו התקבלו ללמוד בכיתות התיכוניות. בשנות החמישים נקלטו בבית הספר ילדים פליטי שואה שעלו לארץ כיחידים וכבנים למשפחות עולים. עם המעבר לבעלות העירייה, בתחילת שנות השישים, החל בית הספר לקלוט יותר תלמידים מצטיינים, בנים לאוכלוסיות חלשות.
היסטוריה > האינטגרציה

בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך, שעיקרה היה הקמת חטיבת ביניים – בין בית הספר היסודי ובין התיכון. הרפורמה הזו גם חרתה על דגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים.
הגימנסיה הייתה בין הראשונים שהחלו בתהליך, ומנהלה שמואל מיכאלי יזם בתחילת שנות ה-70 תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים. המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרתית, עד שהתייצב המהלך כעבור עשר שנים.
שמואל מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים ה'תשל"ד ואילך.
ב-1983 הועברו הכיתות היסודיות לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה. בגימנסיה נותרו שתי החטיבות העליונות, ומתכונת זו נותרה בעינה.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנת 2009 ציין בית הספר 100 שנים להקמתו באירוע חגיגי שאליו הוזמנו בוגריו. נכון ל-2010, הגימנסיה מונה כ-1000 תלמידים המגיעים אליה מכל רחבי ירושלים. היא נקראת הגימנסיה העברית בירושלים – ע"ש יצחק בן-צבי – בית ספר על-יסודי שש שנתי עירוני א'. פועלות בה חטיבת ביניים (כיתות ז'–ט') וחטיבה עליונה (כיתות י'–י"ב).
בשנת 2017 דורג במקום השני בדירוג התיכונים בירושלים, עם שיעור זכאות לבגרות של 99.14 אחוז, שיעור מצטיינים 8.62 אחוז ושיעור נשירה של 0.11 אחוז.
הצופים

ב-1937 מוסדה הפעילות הצופית בגימנסיה כאשר הוקם בה שבט מצדה, שבט הצופים הראשון שפעל בירושלים. הפעילות הצופית התנהלה תחת פיקוחה של הנהלת הגימנסיה שהעמידה בראש השבט את המורה דוד שטראי, ומורים אחרים שימשו כרש"גדים ומדריכים.
"הייתה הכרה ברורה כי שום חינוך בני נוער לא יצלח אם יסתיים אחר הצהריים. מוסד חינוך המעוניין בהצלחתו, חייב להקיף במידת האפשר את כל חייו של התלמיד" - כך הסביר הד"ר אברהם ברתנא, אז מורה, ולימים מנהל הגימנסיה.
הקשר הגיע לשיאו בשנות ה-40, עם הקמת צריף של השבט בחצר בית הספר ברחביה. הצריף שימש נקודת מפגש ומרכז לפעילות צופית לתלמידי הגימנסיה במשך עשרות שנים, עד שעברה ממנו הפעילות בשנת 1965 ל"בית פיליפס", ובשנת 1967 ל"בית נועה" - על שם חניכת השבט נועה טן-פי שנפטרה בנערותה (שני המבנים נבנו בעמק המצלבה), לשם מגיעים תלמידי הגימנסיה עד היום.
פרשת גבריאל תירוש

בשנות ה-60 פרסם הסופר יצחק שלו את הרומן "פרשת גבריאל תירוש". עלילת הספר נסובה סביב המורה להיסטוריה גבריאל תירוש וחמישה מתלמידיו, ההופכים לכיתה צבאית מאומנת המבצעת פעולות גרילה בפורעים ערביים, בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים. שלו, שהיה תלמיד הגימנסיה העברית בפרוץ מאורעות תרצ"ו, ואחר כך מורה בה, שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר. כך למשל ד"ר רוזנבלום המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
מנהלי הגימנסיה

1911–1922 – שלמה שילר
1923 – ד"ר משה קלוורי
1924–1942 – ד"ר יוסף מוהליבר
1942–1956 – ד"ר אברהם ברתנא
1956–1971 – זבולון תוחמן (טוכמן)
1972–1987 – שמואל מיכאלי
1988–1991 – אריה רוגל
1992–2003 – אהוד פראוור
2003–2015 – דוד גל
2015–2024 – דני ליבוביץ'
2024- הווה - עופר טס
ראו גם

רשימת בוגרי הגימנסיה
לקריאה נוספת

מאה שנות – סיפורה של הגימנסיה העברית בירושלים מאת שלומי רוזנפלד, בהוצאת הגימנסיה העברית.
הגימנסיה העברית ירושלים, ספר היובל: תרס"ט - תשי"ט, תשכ"ב, עורך ח. מרחביה, הוצאת אגודת שוחרי הגימנסיה העברית.
הערות שוליים

↑  כיום רחוב משה חגיז 5
↑  ניר חסון, 100 שנה לגימנסיה העברית ברחביה: בית הספר שהצמיח שרים וסופרים, באתר הארץ, 5 ביולי 2009
↑  הנתונים נחשפים: מיהם התיכונים המצטיינים בירושלים ומי החלשים?, באתר כל העיר, 27 באפריל 2017
↑  "מאה שנות - סיפורה של הגימנסיה העברית בירושלים", מאת שלומי רוזנפלד בהוצאת הגימנסיה העברית.
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257379205171  LCCN: nr97016166  VIAF: 151725004   WorldCat (עם VIAF): 151725004 
לוח זיכרון על הקיר החיצוני של בניין הגימנסיה, רחוב קרן קיימת, 2021.
המכון למחקר ביולוגי בישראל

תבנית:ארגון
המכון למחקר ביולוגי בישראל, הוא יחידת סמך של משרד הביטחון בישראל העוסקת במחקר יישומי בתחומי ביולוגיה, מיקרוביולוגיה, כימיה רפואית, מדעי הטבע ומדעי הסביבה.
מבנה המכון ופעילותו

המכון הוקם בשנת 1952, ושוכן בנס ציונה. הוא מסונף למשרד הביטחון, ונודע כגוף שעוסק, בין השאר, בפיתוח אמצעי הגנה מפני נשק ביולוגי ונשק כימי. לפי טענות שלא ניתן להן אישור, המכון עוסק גם בפיתוח אמצעי לחימה כימיים וביולוגיים.
המכון הביולוגי מחולק ל-9 מחלקות:
המחלקה לכימיה אנליטית
המחלקה למתמטיקה שימושית
המחלקה לביוכימיה וגנטיקה מולקולרית
המחלקה לביוטכנולוגיה
המחלקה לפיזיקה סביבתית
המחלקה למחלות זיהומיות
המחלקה לכימיה אורגנית
המחלקה לפרמקולוגיה
המחלקה לכימיה פיזיקלית
לצד פעילותו הביטחונית החסויה, עוסק המכון גם בפעילות אזרחית גלויה:
פיתוח אמצעים לאבחון מחלות מידבקות.
פיתוח חיסונים למחלות זיהומיות.
פיתוח פתרונות לבעיות של איכות הסביבה.
פיתוח מוצרים בתחום הרפואי והפרמצבטי.
סינתזה ואנליזה של כימיקלים.
פיתוח גלאים לאיתור חומרי נפץ וכימיקלים.
מעבדת ייחוס לאבחון מחלות הנגרמות על ידי חיידקים מסוג Rickettsia ומחלת העכברת.
מעבדת ייחוס לבדיקת ציוד מגן ביולוגי.
על פי פרסומים באמצעי התקשורת, רעלים שפותחו במכון שימשו להתנקשות בשלושה מבכירי המחבלים הפלסטינים: ודיע חדאד, חאלד משעל ומחמוד אל-מבחוח.
מנהלו הראשון של המכון היה פרופסור אלכס קינן. במשך שנים רבות עמד בראש המכון פרופ' אלכסנדר כהן, בין השנים 1966–1970 עמד בראש המכון פרופ' ששון כהן ומאמצע שנות ה-70 ובמשך 16 שנים עמד בראש המכון פרופ' ישראל הרטמן. בשנים 1995–2013 עמד בראש המכון ד"ר אביגדור שפרמן. מ-2013 עמד בראשו פרופ' שמואל שפירא, שפרש במאי 2021. כיום ממלא מקום המנכ"ל הוא ד"ר שמואל יצחקי.
מאמרים מאת חוקרי המכון מתפרסמים בכתבי עת אקדמיים, וחוקרי המכון משתתפים בכנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה. בשנים האחרונות נעשה מאמץ להגברת שיתוף הפעולה עם אוניברסיטאות בישראל, בייחוד בכל הנוגע ללימודי תארים מתקדמים. כמו-כן התקיימו מהלכים שונים המיועדים לביסוס שיתוף פעולה עם מכוני מחקר ואוניברסיטאות בגרמניה. חוקרי המכון משתתפים בתוכנית חינוכית הכוללת הרצאות בנושאים מדעיים לתלמידי תיכון.
להפצה מסחרית של מוצרי המכון משמשת החברה הישראלית לחקר מדעי החיים בע"מ, שהיא חברה בת של המכון ושוכנת במתחם שלו. מרבית תוצרתה של החברה מופנית ליצוא.
לפי האתר הרשמי שלהם 41% אחוז מהחוקרים הם בעלי תואר שלישי ו-42% מהחוקרים הם נשים.
פרשות מיוחדות > פרשת קלינגברג

סגן מנהל המכון, מרקוס קלינגברג, נעצר בשנת 1983 באשמה שפעל במשך 18 שנים (משנות ה-50 ועד לשנת 1976) כמרגל מטעם ברית המועצות, והסגיר לידיה רבים מסודות המכון. קלינגברג הורשע, ונידון לעשרים שנות מאסר בפועל. יוסי מלמן ואיתן הבר בספרם "המרגלים" כתבו כי ”מכל הבחינות, הצלחתו של קלינגברג היא מן ההישגים הגדולים ביותר של שירותי המודיעין של ברית המועצות והכישלון הגדול ביותר של שירות הביטחון הכללי של מדינת ישראל” (עמוד 219).
פרשות מיוחדות > אסון ביילמר

בשנת 1992 התרסק מטוס של חברת אל על על שני בנייני מגורים באמסטרדם שבהולנד באסון שנודע לאחר מכן כאסון ביילמר. מטען המטוס כלל, בין השאר, 189 ליטר של דימתיל מתילפוספונט (DMMP), שהוא כימיקל המשמש גם להכנת גז העצבים סארין, אשר יועד למכון הביולוגי בנס ציונה.
פרשות מיוחדות > ניסויים בבני אדם

בין השנים 1998–2006 ערך המכון ניסוי בבני אדם שנקרא "עומר 2", ובו נבדקה מידת יעילותו של חיסון חדש נגד מחלת הגחלת (החיסון התבסס על הזן המהונדס של חיידקי Bacillus anthracis שקרוי MASC-10). במסגרת הניסוי הסודי, הוזרקו ל-716 מתנדבים מקרב חיילי צה"ל עד 7 מנות של החיסון, וזאת מבלי ליידע אותם אודות סכנת תופעות הלוואי. דבר הניסוי התגלה לאחר שעשרות חיילים שהשתתפו בניסוי חלו והחלו לסבול מתופעות לוואי. הדבר דלף לתקשורת ואף הגיע לבג"ץ. דבר הניסוי נבדק על ידי הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל, וזו פרסמה את מסקנותיה בדצמבר 2008. ועדת הבדיקה קבעה כי לא הייתה כל הצדקה מדעית או רפואית לעריכת הניסוי וכן כי הוא היה מנוגד להצהרת הלסינקי אודות ניסויים בבני אדם.
פרשות מיוחדות > פיתוח חיסון נגד COVID-19

בתחילת 2020 נרתם המכון למציאת מענה למגפת הקורונה, ובהתאם להודעת משרד הביטחון עסקו בכך למעלה מ-50 ממדעני המכון. ב-4 במאי 2020 הודיע המכון שפיתח נוגדן לנגיף הקורונה. ב-14 בדצמבר קיבל המכון הביולוגי אישור לעבור לשלב השני בניסוי הקליני של החיסון BriLife. ביולי 2021 חתם המכון הביולוגי על הסכם שיתוף פעולה עם חברת NRx Pharmaceuticals כדי להשלים את הניסויים הקליניים. במרץ 2022 הודיעה חברת NRx על הפסקת פעילותה בתחום זה.
במרץ 2023 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חריף על מיזם הפיתוח. הדו"ח הטיל את עיקר האחריות למיזם על פרופ' שמואל שפירא, אך גם מתח ביקורת על המל"ל ומשרד הביטחון, וקבע: "הפרויקט נכשל. המכון הביולוגי הציג מצג שווא של התקדמות ועלויות, כאשר המציאות הייתה שונה לחלוטין. גם אם ניתן לקבל זאת בתקופה הראשונית של מצב החירום, אסור להסכים להתנהלות שאינה עולה בקנה אחד עם כללי מינהל תקין בתקופה לאחר מכן."
בתרבות

בשנת 2024 יצא לאור ספר המתח הבדיוני "הרצח המשולש במכון הסודי" מאת ד"ר יהושע גוזס, לשעבר חוקר במכון למחקר ביולוגי, שסיפר "בכתיבת הספר השתמשתי מניסיוני ומחוויותיי במכון הביולוגי בנס-ציונה" והעיתונאי יוסי מלמן תיאר אותו כרומן מפתח.
הערות שוליים

↑  מבקר המדינה, ניהול כוח אדם במכון למחקר ביולוגי בישראל, דו"ח ביקורת, אדר ב' התשפ"ב, מרץ 2022, עמ' 923
↑  יוסי מלמן, לא מפטרים, מטרטרים, באתר הארץ, 12 במאי 2011
1 2  חטיבות המכון הביולוגי בנס ציונה באתר הרשמי של המכון(הקישור אינו פעיל, 21.12.2020).
↑  תחומי הפעילות במכון באתר הרשמי(הקישור אינו פעיל, 21.12.2020).
↑   יוסי מלמן, קצת צניעות לא תזיק למכון הביולוגי, באתר הארץ, 1 ביולי 2020
↑  יוסי מלמן, מנהל המכון הביולוגי, פרופ' שמואל שפירא, מסיים במפתיע את תפקידו, באתר הארץ, 23 במרץ 2021
↑  ראש המכון הביולוגי מסיים את תפקידו, באתר Israel Defense, ‏2021-06-02
↑  עמיר רפפורט, "מענה לטרור": הצצה למכון הביולוגי בנס ציונה, באתר nrg‏, 19 בנובמבר 2016
↑   יוסי מלמן, המכון הביולוגי מנסה לאמץ תדמית חדשה — כמכון מחקר אזרחי המקושר לאקדמיה, באתר TheMarker‏, 22 בספטמבר 2022
↑  החברה הישראלית לחקר מדעי החיים באתר הרשמי של המכון(הקישור אינו פעיל, 21.12.2020).
↑  Joel Greenberg, Nerve-Gas Element Was in El Al Plane Lost in 1992 Crash, New York Times, 2.10.1998
↑  עמרי אסנהיים.., ‏חיילים מורעלים, באתר ‏מאקו‏, 16 במאי 2007
↑  דוח ועדת בדיקה בעניין ניסוי עומר 2, הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל, דצמבר 2008
↑  אור הלר, ציוץ בטוויטר, 11 במרץ 2020
↑  מיטל יסעור בית-אור, פריצת דרך ישראלית במאבק בקורונה: המכון הביולוגי פיתח נוגדן ראשון מסוגו לנגיף, באתר ישראל היום, 4 במאי 2020
↑  אמיר בוחבוט, מירב כהן‏, המכון הביולוגי קיבל אישור להתחיל את השלב השני בניסויים בחיסון הקורונה, באתר וואלה, 14 בדצמבר 2020
↑  יוסי מלמן, מקול תרועה לקול דממה: "החיסון הישראלי" לקורונה מגיע לסוף דרכו, באתר הארץ, 19 באפריל 2022
↑  איתמר לוין, המכון הביולוגי נכשל לחלוטין בקורונה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 במרץ 2023
↑  פיתוח חיסון ונוגדנים נגד נגיף הקורונה במכון למחקר ביולוגי בישראל, באתר מבקר המדינה, 14 במרץ 2023;
משה כהן, ‏"יכולות מוגבלות ומצגי שווא": ביקורת חריפה על פיתוח החיסון הישראלי לקורונה, באתר מעריב אונליין, 14 במרץ 2023
↑  הרצח המשולש במכון הסודי, באתר של ספרי ניב
↑   יוסי מלמן, נקמת המדען: ספר מתח חושף את הצד האפל של המכון הביולוגי, באתר הארץ, 14 בינואר 2025
תבנית:מגפת הקורונה
תבנית:בקרת זהויות
היסטוריה של הרפובליקה העממית של סין

מבחינה פוליטית, הרפובליקה העממית של סין היא הישות המדינית השולטת בסין היבשתית. מבחינה היסטורית, שם זה מתייחס לתולדותיה של ישות זו, שנוצרה בעת החדשה המאוחרת לאחר אלפי שנים של שושלות אימפריאליות ותקופה קצרה של הרפובליקה הסינית.
ההיסטוריה של המדינה החלה רשמית ב־1 באוקטובר 1949, כאשר בעקבות הניצחון הכמעט מוחלט במלחמת האזרחים הסינית, מאו דזה-דונג הכריז על הרפובליקה העממית הסינית ממעלה כיכר טיין-אן-מן תולדות הרפובליקה העממית כוללת כמה עשורים של מאבקים פוליטיים, רפורמה כלכלית וחברתית, וכן תנועות רבות שהותירו את חותמם בסין ובעולם כולו.
תקופת מאו > רפורמציה חברתית

הממשלה החדשה שלטה על עם שהיה מותש משני דורות של מלחמה ומאבק חברתי, ושסבל גם ממשבר כלכלי עם אינפלציה גבוהה ומניתוק קשרי התחבורה במדינה. סדר פוליטי וכלכלי חדש, המבוסס על הדוגמה הסובייטית נוסד במהירות. ברית המועצות והרפובליקה חתמו על אמנה להגנה הדדית ב־14 בפברואר 1950.
בתחילת שנות ה-50, סין החלה בשיקום חברתי וכלכלי. המנהיגים החדשים זכו לתמיכה פופולרית בעצירת האינפלציה, השבת הכלכלה למסלולה ובניה מחדש של רבים ממפעלי התעשייה שנפגעו במלחמה. למפלגה הקומוניסטית הסינית הייתה סמכות כמעט בכל תחומי החיים. השלטון של המפלגה הובטח על ידי כוחות צבאיים גדולים שהיו נאמנים לה, על ידי ממשלה שעשתה את שהמפלגה רצתה, ועל ידי חברי המפלגה בארגוני העובדים, הנשים ובארגונים אחרים.
תקופת מאו > מלחמת קוריאה

עם תחילת ההתאוששות הכלכלית, הרפובליקה המאואיסטית החדשה נכנסה לקונפליקט הבינלאומי הראשון שלה. ב־25 ביוני 1950, כוחות קוריאה הצפונית של קים איל-סונג חצו את קו הרוחב 38 לתוך קוריאה הדרומית, ולבסוף התקדמו עד למשולש פוסן. כוחות האו"ם נכנסו למלחמה לצד הדרום, והגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור הציע לסיים את המלחמה עד לחג המולד 1950. ברית המועצות וסין ראו את הניצחון של האו"ם כהישג פוליטי גדול לארצות הברית. ברית המועצות לא רצתה בעימות ישיר, ומאו החליט להתערב. כמהלך צבאי אסטרטגי, ב־27 ביוני 1950, ארצות הברית הציבה את הצי השביעי שלה במצר טאיוואן, וכך הגנה על כוחות הקוומינטנג שנותרו בטאיוואן מפני סין העממית. ב־25 באוקטובר 1950, "צבא המתנדבים הסיני" חצה את הנהר הצהוב, ועד סוף נובמבר כבר היה בהתקפה כללית בקוריאה; זאת אף על פי שמנהיגים רבים של סין, כולל שר ההגנה לין ביאו, התנגדו להשתתפות של סין במלחמה.
המלחמה הקוריאנית הייתה הקונפליקט הבינלאומי הראשון של סין העממית, והיא עלתה לה במחיר יקר. ארצות הברית הייתה בדרכה לשיא כוחה הצבאי. ההתקפה הגדולה הראשונה של הכוחות הסיניים נהדפה באוקטובר, אך עד חג המולד 1950 "צבא המתנדבים" תחת הגנרל פנג דאהואיי התקדמו עד לקו הרוחב 38 והביאו לנסיגה מהירה של ארצות הברית. שני הצדדים דחו את הצעת האו"ם להפסקת אש, ולחמו באזור קו הרוחב 38, עד שלבסוף חתמו על הסכם הפסקת אש ב־26 ביוני 1953.
תקופת מאו > "הקפיצה הגדולה קדימה"

ב־1958 מאו דחה את המודל הסובייטי והכריז על תוכנית כלכלית חדשה, "הקפיצה הגדולה קדימה", שמטרתה להגביר את הייצור החקלאי והתעשייתי במהירות. נוצרו קואופרטיבים עצומים, והוקמו מפעלים רבים. התוצאות היו איומות. המנגנונים הרגילים של השוק הופרעו, הייצור החקלאי נפגע, והעם הסיני השקיע אנרגיה רבה בייצור מוצרי תעשייה באיכות ירודה שלא ניתן היה למכור אותם. כתוצאה מתכנון לקוי של "הקפיצה הגדולה קדימה", שעליו נוספו תקופות בצורת ושיטפונות, בסין שרר רעב המוני בשנים 1961-1958.
היחסים הסינו-סובייטים, שכבר לא היו במיטבם, הדרדרו עוד יותר ב־1959, כאשר הסובייטים החלו להגביל את הידע הטכנולוגי והמדעי שאיפשרו להעביר לסין. המחלוקת גדלה, והסובייטים הוציאו את כל אנשיהם מסין באוגוסט 1960. באותה השנה, הסובייטים והסינים החלו להיאבק בפורומים בינלאומיים. היחסים בין שתי המעצמות הגיעו לשפל ב-1969 במחלוקת על הגבולות, כאשר חיילים סינים וסובייטים נלחמו זה בזה על הגבול המנצ'ורי.
תקופת מאו > מהפכה תרבותית

בתחילת שנות ה־60, הנשיא ליו שאוצ'י ומזכיר המפלגה דנג שיאופינג תפסו את השלטון על המפלגה ואימצו מדיניות כלכלית פרגמטית, שסתרה את החזון הקומוניסטי של מאו. מאו, שלא היה מרוצה מהכיוון החדש של סין ומסמכותו הפגועה, החל בהתקפה פוליטית על ליו, דנג ופרגמטיסטים אחרים באביב 1966. התנועה החדשה, "המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה", הייתה תופעה חדשה בהיסטוריה הקומוניסטית. בפעם הראשונה, חלק מהמנהיגות הקומוניסטית ביקשה להביא להתנגדות עממית כנגד החלק האחר. סין הייתה בדרכה לאנרכיה פוליטית וחברתית, שעתידה הייתה להימשך כעשר שנים.
הוראתו של מאו הייתה לבודד את הנשיא ליו שאוצ'י, שמת בכלא ב־1969. דנג שיאופינג נשלח לעבוד במפעל למנועי מכוניות. מאו ו"חברו הקרוב ביותר", שר ההגנה לין ביאו, שנעשה ליורשו של מאו, טענו כנגד ליו, דנג ומנהיגי מפלגה אחרים כי הם גוררים את המדינה חזרה לקפיטליזם. תנועות נוער קיצוניות, שנקראו "המשמרות האדומים", התקיפו ארגוני מדינה ומפלגה בכל הרמות, כשהם תרים אחר מנהיגים שלא נכנעו להלך הרוח הקיצוני. כתגובה לאירועים אלה, חלק ממפקדי הצבא ופקידים אחרים ניסו להיראות כתומכי במאו, בעודם מנסים למעשה למנוע את הפעילות הקיצונית באזורי השפעתם.
בתקופה שבין 1966 ל־1968, לאחר שפולחן האישיות שלו כבר היה מפותח ומיוסד, מאו ניסה להשמיד את "ארבעת הישנים"(אנ'). דת ומוסדות חינוך היו המטרות העיקריות. נזירים, כמרים, סופרים, פרופסורים ואמנים הוכו או הוכרחו להתאבד. מערכת הרכבות הסינית הייתה בתוהו ובוהו מוחלט. הסמכות של המשמר האדום גברה על זו של המשטרה, ולעיתים הם הכו באופן אקראי אנשים אותם ראו כ"אנטי-מהפכניים". בחינות הכניסה לאוניברסיטאות נפסקו, ורוב בתי הספר התיכוניים נסגרו. לין ביאו והאחרים השתמשו באנרכיה באזורים אלה על מנת להעלות את קרנו של מאו. העם החל להריע למאו ש"יחיה לעשרת אלפים שנה", קריאה שבאופן אירוני מקורה במסורת הפאודלית. מאו הכניס את שמו של לין לחוקה כיורשו.