stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצת אוורגראנד
הערות שוליים

1 2 3 4  אופיר דור, ‏הכול התחיל בכפר קטן במזרח סין: עלייתו ונפילתו של האיש שמאחורי קריסת אוורגרנד, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2021
↑  בר לביא, ‏גדולה מדי כדי ליפול? הסיפור של ענקית הנדל"ן הסינית שהכניסה את השווקים בעולם למערבולת, באתר גלובס, 20 בספטמבר 2021
↑  אופיר דור, ‏למה אוורגרנד הסינית קורסת דווקא עכשיו, ומה הסיכוי שתפיל את השווקים בכל העולם?, באתר גלובס, 27 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 1793 6972
קבוצת אוניברסיטת פריז (כדורסל)

קבוצת אוניברסיטת פריז (בצרפתית: Paris Université Club) היא קבוצת כדורסל מהעיר פריז. זוהי קבוצת הכדורסל של קבוצת הספורט אוניברסיטת פריז (Paris Université Club; ר"ת PUC). קבוצה זו הייתה קבוצת פאר בכדורסל הצרפתי עד שבצרפת החל הכדורסל המקצועי. בכדורסל המקצועי אין לקבוצת ספורט של אוניברסיטה יכולת להתמודד ברמות הגבוהות ביותר. כיום הקבוצה משחקת בליגות האזוריות.
גם קבוצת הנשים נתקלה באותה בעיה ומשנת 2007 היא נמצאת בליגה האזורית הבכירה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הישגים

זכייה בשתי אליפויות צרפת: 1947, 1963.
זכייה ב-4 גביעי צרפת: 1954, 1955, 1962, 1963.
קונצ'רטו לפסנתר (סקריאבין)

ביצוע היצירה כפי שצויר בידי רוברט שטרל
הקונצ'רטו לפסנתר של סקריאבין בפה דיאז מינור אופוס 20 הוא קונצ'רטו לפסנתר, שנכתב על ידי המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין. סקריאבין השלים את הקונצ'רטו בימים ספורים בלבד בסתיו 1896, אך לא סיים את התזמור עד למאי שלאחר מכן (ורק לאחר דחיפות מתמדת על ידי מו"לו ופטרונו מיטרופן בילייב). בילייב שילם למלחין 600 רובל; הקונצ'רטו בוצע לראשונה ב-1897 ויצא לאור ב-1898.
היסטוריה

בהיותה יצירתו הראשונה שכללה תזמורת (למעט הפנטזיה שכתב לפסנתר ותזמורת קודם לכן, אם כי זאת מעולם לא תוזמרה בידיו ונכתבה למעשה לשני פסנתרים), היצירה נשלחה לסקירה לפני צאתה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהיה ידוע במיוחד בזכות כישורי התיזמור שלו. רימסקי קורסקוב קטל את היצירה ובמיוחד את התזמור שלה. סקריאבין (אז בן 24) הגיב במכתב, שאותו שלח בטעות לידידו המלחין אנטולי ליאדוב. השערורייה הקטנה דעכה במהירות לאחר הופעת הבכורה.
מקובל להניח כי סקריאבין שינה מעת לעת את תפקיד הפסנתר, עד שסיים במתכונתו הנוכחית.
תזמור

היצירה כתובה לפסנתר, ולתזמורת הכוללת שני חלילים, שני פיקולו, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, בנוסף ארבע קרניים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טימפאני, וכלי מיתר. התזמור אמנם מזכיר בקלילותו את זה של שופן, אך בניגוד לקונצ'רטי שלו, אצל סקריאבין התזמורת ממלאת תפקיד חשוב ומרכזי ביצירה, ולעיתים נדמה כי הפסנתר הוא חלק מהתזמורת.
מבנה היצירה > Allegro- אלגרו

הפרק הראשון בנוי בצורת סונטה עם נושא אחד. התזמור והמרקם דינאמי מאוד, ברוח הפוסט רומנטית של סוף המאה ה-19, עם שימוש רחב בכלי הנשיפה, אוניסונים של כלי הקשת, ופוליפוניה פשוטה. בניגוד לקונצ'רטים פוסט רומנטיים רבים, לתזמורת תפקיד רחב ביותר בהצגת הנושאים והפיתוח, בעוד תפקיד הפסנתר מצומצם למדי.
מבנה היצירה > Andante- אנדנטה

הפרק השני בנוי בצורת נושא ווריאציות, כאשר הנושא מוצג לראשונה על ידי התזמורת בלבד, והפסנתר מצטרף בהמשך לארבע וריאציות.
מבנה היצירה > Allegro moderato- אלגרו מודרטו

הפרק השלישי סוגר את הקונצ'רטו בריקוד מהודר שמשתמש ומפתח חומרים מהפרק הראשון.
הערות שוליים

↑  James M. Keller, Program Annotator, The Leni and Peter May Chair, https://nyphil.org/~/media/pdfs/program-notes/1920/Scriabin-Piano-Concerto.pdf?la=en
↑  Anatole Leikin, Not Set in Stone: Mikhail Pletnev's Rewrite of Scriabin's Piano Concerto, Performance Practice Review 22, 2018-03-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no95027931  MusicBrainz work: 17be064b-f158-45c4-a813-59b82b1dec1e  VIAF: 176166373   WorldCat (עם VIAF): 176166373 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קפה דה לה רז'אנס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קפה 
 מיקום:  הרובע הראשון של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1681
 תאריך פתיחה רשמי:  1681 
 תאריך פירוק:  1910 
 קואורדינטות:  48°51′36″N 2°20′33″E﻿ / ﻿48.859863°N 2.342579°E﻿ / 48.859863; 2.342579
  (למפת פריז מוגדלת) קפה דה לה רז'אנס(למפת פריז רגילה) קפה דה לה רז'אנס
 
קפה דה לה רז'אנס (צרפתית: Café de la Régence) בפריז היה מרכז אירופאי חשוב של משחק השחמט במאות ה-18 וה-19. כל אמני השחמט המובילים של אותן שנים שיחקו שם. אחד מבתי הקפה הראשונים בפריז, נוסד בשנת 1681 בשם קפה של כיכר הארמון המלכותי ובשנת 1715 שינה את שמו לקפה דה לה רז'אנס. במהלך השיפוצים של הארמון בשנת 1852 עבר לשכון באופן זמני במלון דודון, ברחוב רישליה. החל משנת 1854 הקפה עבר לרחוב סנט הונורה 161, שם הוא קיים עד היום (אם כי בשם אחר).
החל משנת 1740 הקפה הפך למקום מפגש לשחקני השחמט של פריז שלפני כן נהגו להיפגש בקפה פרוקופ. בין המשתתפים הקבועים היו דני דידרו, ז'אן-ז'אק רוסו, נפוליאון בונפרטה, בנג'מין פרנקלין וכן אמני שחמט כגון לגל דה קרמר מורהו של פילידור, פרנסואה אנדרה פילידור, אדולף אנדרסן, ליונל קיזריצקי, פול מורפי ואפילו "הטורקי".
דידרו נתן תיאור של בית הקפה בספרו Le Neveu de Rameau (אחיינו של ראמו). במשך שנים רבות הקפה התגאה בשולחן שחמט עשוי שיש עליו נפוליאון שיחק בשנת 1798. בנוסף לשחמט שיחקו בקפה גם דמקה וביליארד.
בשנת 1843 התקיים בקפה דו-קרב הווארד סטאונטון מול פייר סט. אמאנד בין התאריכים 14 בנובמבר ל-20 בדצמבר 1843. סטאונטון ניצח בתוצאה 8–13. בשנת 1858 שיחק פול מורפי בקפה וניצח בקלות את דניאל הארוויץ.
זו הייתה שירת הברבור של בית הקפה מבחינה שחמטאית, והחלה שקיעה הדרגתית במעמדו. למרות זאת התקיימו בהמשך אירועי שחמט נוספים בקפה כמו תחרות שחמט בהתכתבות שהתקיימה בשנת 1894 מול מועדון השחמט של סנקט פטרבורג. לאחר החלפת בעלות הפך הקפה למסעדה בשנת 1910 ובשנת 1916 שחקני השחמט עברו לקפה אוניברס.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס

הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס בסי במול מז'ור אופוס 83, הוא קונצ'רטו לפסנתר, שנכתב בין השנים 1878 עד 1881, על ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס. קונצ'רטו זה נכתב בפער של 22 שנים מן הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
יוהנס ברהמס
קונצ'רטו זה הוקדש על ידי ברהמס למורו אדוורד מרקסן (אנ').
קונצרט הבכורה של יצירה זו נערך בבודפשט ב־9 בנובמבר 1881, עם ברהמס כסולן והתזמורת הפילהרמונית של בודפשט, וזכה להצלחה מיידית.
היצירה בנויה מארבעה פרקים:
Allegro non troppo
Allegro appassionato
Andante
Allegretto grazioso - Un poco più presto
אינסטרומנטציה

היצירה כתובה לתזמורת וסולן.
מבנה התזמורת כולל
2 חלילים
2 אבובים
2 קלרינטים (בסי במול)
2 בסונים
4 קרנות יער
2 חצוצרות
טימפאני
כלי קשת
מבנה היצירה > Allegro non troppo

הפרק הראשון של הקונצ'רטו בנוי בצורת סונטה.
הנושא המרכזי מוצג בסולו של קרן היער, כשזה מופרע על ידי הפסנתר. כלי הנשיפה מעץ ממשיכים ומציגים מוטיב נוסף לפני שהפסנתר חוזר עם קדנצה במיקום שאינו רגיל (פתיחת היצירה במקום סופה). לאחר קדנצה זו חוזרת כל התזמורת, ומנגנת את הנושא המרכזי שוב, לנושא זה מתווספים מוטיבים נוספים. יחד עם התזמורת, מפתח תפקיד הפסנתר את המוטיבים הללו לפני שינוי המפתח לפה מינור. לאחר שינוי המפתח מנגן הפסנתר חלק מסובך, זאת עד להופעת טוטי (tutti) התזמורת. לאחר חלק זה מופיעה החזרה לנושא המרכזי בסולם המקורי (וגם בסולם סי במול מינור). הפרק נגמר בקודה שמסיימת את הפרק.
מבנה היצירה > Allegro appassionato

הסקרצו שבפרק זה הוא בסולם רה מינור. גם הוא בנויה בצורת הסונטה וכולל בתוכו טריו כחלק מהפיתוח. הפסנתר והתזמורת מציגים את הנושא וזה מפותח עד להופעת חלק שקט. מיד לאחר חלק זה מזנקים הפסנתר והתזמורת לחלק סוער ודרמטי של פיתוח הנושא. לאחר חלק זה מבוצע מעבר של סולם (לרה מז'ור), החלק הזה הוא נמרץ, מתחיל בתזמורת המלאה עד לפני שמקטע שקט נוסף מתערב. לאחריו הפסנתר משולב באפקט התזמורתי ומבוצעת חזרה על הנושא שבחלק זה. החלק ההתחלתי חוזר בצורה מגוונת מאוד. הנושא של הסקרצו דומה מאוד לזה של הסקרצו בסרנדה של ברהמס ב-רה שנים רבות קודם כתיבת יצירה זו.
מבנה היצירה > Andante

פרק איטי זה מתחיל בסולם הטוניקה (סי במול מז'ור) ומתחיל בסולו צ'לו.
בתוך הקונצ'רטו הצ'לו מנגן את הנושא בשלוש הדקות הראשונות, לפני כניסת הפסנתר. עם זאת, המלודיה העדינה יותר אותה מנגן הפסנתר מפנה את מקומה לנושא סוער ב- סי במול מינור. כשהסערה שוככת, עדיין במפתח המינורי, הפסנתר מנגן מוטיב מעבר שמוביל לסולם פה דיאז מז'ור. הצ'לו נכנס שוב, במפתח הלא נכון, בידיעה שהוא צריך לחזור ל- סי במול מז'ור. הפסנתר והתזמורת עושים מעבר לסיום הנושא במפתח המקורי סי במול מז'ור. לאחר שהפסנתר מנגן את מוטיבי המעבר, הפסנתר חוזר במהירות על החלק האמצעי במפתח מז'ורי לפני הקודה שמסיימת את הפרק.
מבנה היצירה > Allegretto grazioso - Un poco più presto

פרק זה בנוי מחמישה חלקים עיקריים שונים.
החלק הראשון (תיבות 1 עד 64) מציגים את הנושאים 1 ו -2. הנושא הראשון ( "הנושא העיקרי") (1-8) מנוגן לראשונה על ידי הפסנתר ואז חוזר על ידי התזמורת. הנושא השני (16–20) מוצג באופן דומה על ידי הפסנתר וחוזר על עצמו - ומורחב - על ידי התזמורת. לבסוף, סוג של פיתוח של הנושא הראשון מוביל לסעיף הבא.
החלק השני ( תיבות 65–164) מכיל את שלושת הנושאים הבאים. נושא 3 (65–73) שונה מאוד מהקודמים, בעיקר בגלל התפאורה המינורית והקצב ההונגרי הייחודי. נושא 4 (81–88) גם הוא עדיין במינור, ונושא 5 (97–104) נמצא חוזר למז'ור. שלושת הנושאים הללו חוזרים על עצמם מספר פעמים, מה שנותן לקטע אופי של התפתחות.
ניתן לראות את החלק השלישי (תיבות 165–308) כהיפוך של הראשון; הוא בנוי על שני הנושאים הראשונים, אך אלמנט חדש ומדהים ניתן מופיע בתיבות 201–205 וחוזר על עצמו ב־238–241. דבר במבדיל אותו מהחלק הראשון.
החלק הרביעי (תיבות 309–376) חוזר על הנושאים 3, 5 ו -4, בסדר הזה.
החלק האחרון, הקודה, בנוי על הנושא המרכזי, אך גם כאן (תיבה 398) ברהמס מציג אלמנט חדש, המחזיר את הנושא המרכזי לקצב משולש (דרך שבה השתמש קודם לכן כדי לסיים את קונצ'רטו לכינור).
הערות שוליים

↑  Piano Concerto No.2, Op.83 (Brahms, Johannes) – IMSLP, imslp.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579037805171  LCCN: n81019532  MusicBrainz work: 11c6eebb-8ac5-4e59-af48-fb6207fff3ce  NLA: 35436632  VIAF: 180230693   WorldCat (עם VIAF): 180230693
קאנו טאניו

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1602 קיוטו, יפן 
 פטירה:  4 בנובמבר 1674 (בגיל 72) אדו, יפן 
 מקום קבורה:  Ikegami Honmon-ji 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת קאנו 
 הושפע על ידי:  קאנו טקאנובו 
 צאצאים:  Kanō Tanshin, Kanō Tansetsu 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
קאנו טאניו (ביפנית: 狩野 探幽; 4 במרץ 1602 –  4 בנובמבר 1674) נחשב לצייר החשוב ביותר בזמנו ביפן. טאניו נודע בסגנון ציור אלגנטי ומעודן ובשליטה במגוון נרחב של שיטות ונושאים בציור היפני. הוא הוביל את אסכולת קאנו, סדנת ציור מובילה אשר שימשה כספק האמנות הרשמי של שוגונט טוקוגאווה. סגנונו ויצירתו השפיעו לאורך כל תקופת אדו.
טאניו צייר במגוון טכניקות כגון ציורי דיו ויאמטו-א, על מגוון פורמטים כגון: דלתות הזזה וקירות, מגילות אופקיות, ומגילות תלויות, וסגנונו נחשב אלגנטי ומרשים. טאניו התפרסם במיוחד בזכות פרויקטים רחבי היקף בטירות השוגונים, כגון ציורי הקיר בטירת ניג'ו (אנ'), בטירת נגויה, ועיצוב המאוזולאום לטוקוגאווה איאיאסו בניקו.
ביוגרפיה

טאניו נולד בקיוטו למשפחת קאנו – שושלת חשובה של ציירים יפניים, שניהלה סדנת אמנות מובילה ופעלה כמעין אקדמיה מרכזית לציור ביפן. סבו היה קאנו אייטוקו (אנ') – ששרת את המנהיג הצבאי טויוטומי הידיושי. אביו היה הצייר קאנו טקנובו, ואימו בת לדאימיו סאסה נארימסה, ואסל של אודה נובונאגה. מסופר כי החל לצייר בגיל 4, ובגיל 12 כבר החל לצייר עבור השוגון, ובגיל 15 קיבל מינוי כצייר רשמי של שושלת טוקוגאווה. בתפקיד זה היה ממלא הזמנות לעיצוב חדרי טירות ויצירת תמונות עבור משפחות סמוראים בכל רחבי יפן. בשנים 1643 – 1646 טאניו ניהל את הקמת המאוזוליאום המרהיב לשוגון טוקוגאווה איאיסו בניקו. ב-1640 הפך לנזיר בודהיסטי, אך המשיך בפעילות אמנותית.
טאניו הלך לעולמו ב-1672 באדו.
יצירות וסגנון

טאניו חתום על מגוון גדול של ציורי קיר, עיצובים ססגוניים, ציורי דיו וקליגרפיה. בין יצירותיו הידועות שנותרו עד היום וממשיכות לפאר אתרי תיירות ביפן עד היום ניתן למנות את המאוזוליאום בניקו, טירת נגויה וטירת ניג'ו. עיטורי הטירות כללו ציורי קירות ופרגודים מתקפלים עם תיאורים של עצים, פרחים, חיות ועופות, לרוב על רקע מוזהב.
משיכות המכחול של טאניו נחשבות מאופקות ועוצמתיות, בהמשך ליצירותיו של הצייר היפני סשו טויו (אנ') וציירים סיניים, ציוריו מותירים אזורים רבים לא מצוירים במטרה ליצור תחושת עומק וחלל. בציורי הקיר ובפרגודים, נהג למלא את החלל הזה באבקת זהב או בעלי זהב – טכניקה שמותירה רושם עוצמתי ואלגנטי.
הוא חתום גם על יצירות רבות בסגנון יפני כגון דפי אלבום עם תמונות משוררים, ומגילות סיפורים. בנוסף, עסק בטקס תה בסגנון המאסטר קובורי אנשו.
כצייר ידוע עסק גם באותנטיקציה של ציורים, והותיר אחריו סקיצות של אוספי אמנות מרחבי יפן שאבדו במהלך ההיסטוריה. משום כך אוסף הרישומים שלו מהווה גם מקור היסטורי חשוב ללימוד תולדות האמנות.
העתקת ציורים של טאניו כדרך לאימון ציירים בתחילת דרכם הייתה פרקטיקה נפוצה באסכולת קאנו, ומשום כך השפעתו הייתה עצומה גם דורות לאחר מותו.
ראו גם

אמנות יפנית
לקריאה נוספת

Jordan, Brenda (ed.) Copying the Master and Stealing His Secrets: Talent and Training in Japanese Painting Honolulu: University of Hawaii Press, 2002ISBN 0585464111
Lippit, Yukio Painting of the realm: the Kano house of painters in 17th-century Japan Seatle: Washington University Press ISBN 9780295991542
קירסיר

קירסיר קצין צרפתי, רגימנט 2, 1809
קירסירים (בצרפתית: Cuirassier, "לובשי קיראס") היו פרשים כבדים שהיו נפוצים במספר צבאות אירופה מסוף המאה ה-16 עד סוף המאה ה-19.
קירסירים נחשבו לפרשים כבדים ושירתו בהם החיילים הגבוהים והחזקים בצבא, שגם סוסיהם היו בין הטובים בצבא. בשדה הקרב, הקירסירים נועדו לשבור מערכי אויב גדולים והם נלחמו בשורות צפופות בדומה לפרשים כבדים מחילות אחרים. בהדרגה ממחצית המאה ה-19 חשיבותם בשדה הקרב פחתה עם עליית הדיוק וכוח האש של כלי הנשק, אך בדומה לסוגי יחידות אחרים, צבאות רבים שימרו את הכינוי "קירסירים" במספר יחידות וסגנון הלבוש הייחודי השתמר אף הוא למטרות ייצוגיות ולטקסים.
היסטוריה

השימוש המתועד הראשון בקירסירים היה באוסטריה אצל מקסימיליאן הראשון שגייס גדודים בני 100 חיילים בשנת 1484 לשורות צבאו. הצרפתים אימצו את הקירסירים בשנת 1666 וב-1705 מספר הגדודים של הקירסירים באימפריה האוסטרית הגיע לעשרים. בעקבות הצלחתם בקרבות, גם המדינות האחרות גייסו כוחות קירסירים משל עצמן.
הקירסירים הראשונים היו דומים בחימושם לאבירים מימי הביניים, וההבדל העיקרי ביניהם היה תוספת של זוג אקדחים, ביטול הרומח ואימוץ החרב הישרה והכבדה לקרב פנים מול פנים. הקירסירים המשיכו לעטות שריון גוף הרבה אחרי שיתר חילות הצבא זנחו אותו בגלל התגברות כח האש של כלי הירי. עם הזמן, גם הקירסירים החלו לוותר על חלק מהשריון והחל מהמאה ה-17 נשארו עם הקיראס וקסדה בלבד.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הקירסירים היו נפוצים ברוב צבאות אירופה והופיעו לסירוגין לבושי שריון חזה או בלעדיו, במלחמות הנפוליאוניות קירסירים היו הפרשים הכבדים של הצבאות השונים, ובתפקיד זה שימשו לניפוץ מערכי החי"ר של האויב. בקרב ווטרלו, קירסירים צרפתים הם שביצעו את ההסתערות הכושלת במרכז שדה הקרב בפיקודו של מישל נה, אשר האמין שחיל הרגלים הבריטי נסוג והוא מפוזר. אלא שהבריטים יצרו ריבועים וההסתערות נשברה ונכשלה במחיר גבוה לצד הצרפתי.
עם התגברות כוח האש, הקירסירים התפתחו בסוף המאה ה-19 לסוגי פרשים אחרים, היות שלא היה עוד טעם בלבישת שריון מתכת כבד.
צ'ארלס מ. שולץ

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1922 מיניאפוליס, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בפברואר 2000 (בגיל 77) סנטה רוזה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Sebastopol 
 מקום לימודים:  Art Instruction Schools  St. Paul Central High School 
 תחום יצירה:  קומיקס 
 יצירות ידועות:  פינאטס 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1990)  היכל התהילה של ויל אייזנר (1997)  פרס היכל התהילה של ההוקי (1993)  היכל התהילה של ההחלקה האמנותית (26 בינואר 2007)  פרס רובן (1955)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (28 ביוני 1996)  פרס רובן (1964)  פרס הארווי (2000)  פרס אלי (1967)  פרס אינקפוט (1974)  פרס אדמסון (1967)  מדליית הזהב של הקונגרס (20 ביוני 2000)  פרס אגודת הקריקטוריסטים הלאומית (1965)  היכל התהילה של קליפורניה (2015)  גביע לסטר פטריק (1981) 
 בן או בת זוג:  Joyce Halverson (1951–1972)  Jean Forsyth Clyde (1973–2000) 
 מספר צאצאים:  5 
 חתימה:   
 peanutsstudio.com
 
צ'ארלס מונרו שולץ (באנגלית: Charles Monroe Schulz‏; 26 בנובמבר 1922 – 12 בפברואר 2000) היה מאייר קומיקס אמריקאי שפעל במשך יותר מחמישים שנה, כשהוא מוכר בעיקר בסדרת הקומיקס "פינאטס", המתארת את עלילותיהם של צ'ארלי בראון, כלבו סנופי וחבורה של ילדים. הסדרה זכתה להצלחה בינלאומית ונחשבת לאחד מסדרות הקומיקס המצליחות בכל הזמנים. לשולץ הוענקה לאחר מותו מדליית הזהב של הקונגרס.
ביוגרפיה

שולץ נולד במיניאפוליס מינסוטה לאב גרמני ואם נורווגית, וגדל בסיינט פול מינסוטה. דודו כינה אותו ספארקי על שם סוס בסדרת הקומיקס בארני גוגל בשם "ספארק פלאג" (מצת).
בתור ילד ומתבגר היה מאוד ביישן ומרוחק. אחרי מות אמו ב-1943 התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח להילחם באירופה במלחמת העולם השנייה. בסיום המלחמה חזר שולץ למיניאפוליס, ושם החל לעבוד בתור מורה לאמנות.
בשנים 1947–1949 עבד שולץ עם כמה עיתונים, להם כתב כמה תסכיתי קומיקס, אחד מהם נקרא Li'l Folks (חבר'ה קטנים) בו הופיעו דמויות אחדות של ילדים, אחד מהם אף נקרא צ'ארלי בראון וגם הופיע כלב בעל דמיון רב לסנופי. למרות הדמיון הרב לפינאטס, לא זכתה הסדרה להצלחה גדולה מאוד. ב-1950 יצאה לאור סדרת פינאטס שסיפרה את עלילותיהם של קבוצת ילדים, במרכז העלילה עומד ילד בשם צ'ארלי בראון, ילד מופנם ביישן ולא יוצלח בעל כלב שאינו מציית לו. הסדרה זכתה להצלחה גדולה ונחשבת לאחת הפופולריות ביותר בתחום.
צ'ארלי בראון הוא הדמות הראשית בסדרה. השם צ'ארלי בראון נלקח מעמית לעבודתו של שולץ בבית הספר לאמנות. את קווי דמותו של בראון ושאר דמויות הסדרה הוא לקח מחוויות החיים שלו:
בדומה לצ'ארלי בראון אביו של שולץ היה ספר ואמו הייתה עקרת בית.
בילדותו היה לשולץ כלב אך בניגוד לסנופי הוא היה מסוג פוינטר. בשנים מאוחרות יותר נתגלה כי לסנופי יש אח בשם ספייק בדומה לכלבו של שולץ.
דמות בשם פאטי נוצרה בהשראת אשתו הראשונה, אולם לאחר גירושיהם מיעטה להופיע בקומיקס במקומה החלה להופיע דמות חדשה בשם פפרמינט פאטי.
דמות בשם "הילדה אדומת השיער" נוצרה בהשראת דונה ג'ונסון שעבדה בבית הספר לאומנות בו עבד שולץ וסירבה להצעת נישואיו. הם נותרו ידידים למרות זאת לאורך כל חייהם.
שולץ שמר בכל שנה את התסכית של 6 ביוני על מנת לעלות את זכרם של חבריו לנשק שנפלו בנורמנדי.
קאמלופס

קאמלופס (באנגלית: Kamloops) היא עיר בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. קאמלופס שוכנת במקום בו נפגשים הענף הצפוני והענף הדרומי של נהר תומפסון, מעט לפני שהוא נשפך אל אגם קאמלופס, בדרום קולומביה הבריטית. בעיר מתגוררים 97,902 תושבים (נכון ל-2021), ובמטרופולין שלה מתגוררים 114,142 תושבים (נכון ל-2021).
היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי ילידים מקבוצות שונות, כמו הקרי, הסוטו (Saulteaux) והשוופם (Secwepemc), מהמאה ה-15.
האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1811 וכעבור שנה הוקם שם מוצב לסחר בפרווה של חברת הפרווה הפסיפית (Pacific Fur Company). המוצב נשא את השם פורט קאמקלופס (Fort Cumcloups, מילולית: "מבצר קאמקלופס") שהיה ככל הנראה עיוות של השם בשפת שוופם של המקום. כעבור עשור חברת מפרץ הדסון השתלטה על חברות הפרווה באזור ושם המוצב שונה לפורט תומפסון, אך בשלב מסוים הוא שונה לפורט קאמלופס. במהלך השנים היחסים עם הילידים היו מתוחים למדי אך המתיישבים הלבנים הגיעו אתם להסכמות במחצית השנייה של המאה ה-19.
בהמשך המאה ה-19 נוצרה התיישבות בקרבת המוצב שאוכלוסייתה גדלה בעקבות הבהלה לזהב באזור בשנות ה-60 של המאה ובניית מסילת הרכבת באזור בשנות ה-80 של המאה. ב-1893 קאמלופס קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קאמלופס קלטה מהגרים רבים ממוצא הודי, בעיקר מאזור פנג'אב.
חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת תומפסון ריברס, שיש לה קמפוסי משנה במספר עיירות מסביב לקאמלופס.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה קאמלופס, שנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ומציע טיסות למספר יעדים מרכזיים בקולומביה הבריטית.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הטרנס-קנדי.
ערים תאומות

יפן אוג'י, יפן
הפיליפינים בקולוד, הפיליפינים
ונצואלה סן קריסטובל, ונצואלה
ג'יבוטי עלי סביח, ג'יבוטי
הערות שוליים

1 2  פרופיל מפקד אוכלוסין למטרופולין קאמלופס, סטטיסטיקס קנדה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562111305171  GND: 4250976-2  ISNI: 0000 0004 0519 2961  LCCN: n83200529  MusicBrainz: 54a73516-94bc-4004-b6f5-619f63c7327c  NKC: ge420348  VIAF: 136690308   WorldCat (עם VIAF): 136690308
צ'ארלס מאדן

| --- | --- |

 לידה:  1934 פילדלפיה
 פטירה:  7 במאי 2012 (בגיל 78 בערך)
 לאום:  ארצות הברית
 תחום יצירה:  פיסול, ויטראז'
 יצירות ידועות:  פסיפס משולב בטרצו וזכוכית וונציאנית הגדול בעולם, בקומת הכניסה של שדה התעופה הבינלאומי בהאריסברג, פנסילבניה  פסל מברונזה, אלומיניום וזכוכית על עלייתה של מרים השמימה עבור כנסיית הבשורה בנצרת
 
פסל פטרוס בחזית כנסיית בית פטרוס שייצר צ'ארלס ל. מאדן
צ'ארלס ל. מאדן (באנגלית: Charles L. Madden;‏ 1934–7 במאי 2012) היה אמן ויטראז'ים ופסל. מייסד מספר חברות פרסום ואמנות. יצר פסיפס משולב בטרצו וזכוכית וונציאנית הגדול בעולם, בקומת הכניסה של שדה התעופה הבינלאומי בהאריסברג, פנסילבניה.
חייו ויצירתו

נולד בפילדלפיה בשנת 1934, סיים תואר ראשון ב-1956. שירת בצי האמריקאי עד שנת 1959.
באמצע שנות הששים ייסד את חברת Contemporary Stained Glass Corp, ובמסגרתה ייצר חלונות ויטראז' לבתי כנסת ולכנסיות, ביניהם בית הכנסת בני ישראל וכנסיית סנט מרגרט. ייסד את חברת הפרסום Madden, Baron & Baron.
בנוסף ליצירות חילוניות רבות שייצר עבור מחלקת המדינה האמריקאית, שגרירויות ארצות הברית בסין ועוד, יצר בישראל שני פסלים:
בשנת 1972 פיסל פסל מונומנטלי מברונזה, אלומיניום וזכוכית על עלייתה של מרים השמימה עבור כנסיית הבשורה בנצרת. שמה הרשמי של היצירה: "מרים לובשת את השמש" ככתוב בספר אחרית הימים 12, 1-6. בשנת 1989 יצר גביע מזהב וכסף שניתן לשימוש האפיפיור יוחנן פאולוס השני בטקס הכרזת מריה סידליסקה (Maria Franciszka Siedliska), מייסדת מסדר האחיות של המשפחה הקדושה מנצרת (אנ') כמבורכת.
יצירה נוספת שלו נמצאת בכניסה לכנסיית בית פטרוס בכפר נחום. פסל ברונזה בגובה של 3 מטר המתאר את פטרוס הקדוש. הפסל הוקדש בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעת ביקורו במקום בשנת 2000.
נפטר ב-7 במאי 2012, הותיר אישה, 3 ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Charles L. Madden, 78, artist who founded commercial art firms וולטר נדאל, 28 במאי 2012
↑  Charles L. Madden Renowned Artist and Sculptor Creates The Largest Combined Mosaic - Terrazzo Airport Art Work In The World, PRWEB, SEPTEMBER 8, 2004 (באנגלית)
↑  צילום של הפסיפס
↑  צילום של הפסל
↑  Capharnaum, THE HISTORICAL
MARKER DATABASE (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרשת מלט נגד אירלנד

פרשת מלט נגד אירלנד היא תביע משפטית שניהלה אמנדה מלט, שביקשה לבצע הפלה מלאכותית, נגד חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד. הפרשיה הגיעה לוועדת האו"ם לזכויות אדםשטענה  כי חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד נוגדים את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
רקע > אמנדה מלט

בשנת 2011 אמנדה מלט, תושבת דבלין, נכנסה להריון, כאשר הייתה בשנות ה-30 לחייה. בחודש נובמבר 2011, בהיותה בשבוע ה-21 להריון, ביצעה אמנדה סריקות שגרתיות בבית החולים רוטונדה שבאירלנד, שהצביעו על כך שהעובר סובל מתסמונת אדוארדס. חוק ההפלות האירלנדי, באותה העת, קבע כי הפלות אינן חוקיות. לאור זאת, אמנדה התבשרה כי לא תוכל לבצע הפלה באירלנד, ואמנדה ביצעה את ההפלה בבית החולים לנשים בליברפול (אנ') שבאנגליה. שווי הליך ההפלה הוערך בכ-3,000 אירו כאשר מדינת אירלנד או ביטוח הבריאות, לא השתתפו כלל בהוצאות ההליך.
בפברואר 2012, החליט הזוג מלט לשתף את המקרה שלהם עם הציבור האירי, והסיפור פורסם, תוך שימוש בשמות בדויים: "ריצ'ל" ו"טים", בעיתון האייריש טיימס.
באפריל 2012, אמנדה ייסדה יחד עם שותפים נוספים, קבוצת תמיכה וקמפיין (אנ') במטרה לגרום לשינוי החוק באירלנד על מנת שיאפשר ביצוע הפלה במקרים של מומים עובריים קטלניים.
בנובמבר 2013 הגיש המרכז לזכויות הרבייה (אנ'), ארגון אמריקאי התומך בזכות להפלות, תלונה לוועדת זכויות האדם של האו"ם מטעם אמנדה.
רקע > חוק ההפלות באירלנד

עד שנת 2018 הייתה קיימת הגנה חוקתית, שאסרה על הפלות כמעט בכל רחבי אירלנד. תיקון החוק אושר ברוב של 67% מהמצביעים האיריים, במסגרת התיקון השמיני לחוקה משנת 1983. בחלוף הזמן, התעוררה מגמה של "התרככות" מסוימת שבאה לידי ביטוי עם חקיקת חוק הגנת החיים במהלך ההיריון שנחקק בשנת 2013. חוק זה התיר הפלה במקרה של סכנה לחיי האם, מה שלא היה קיים לפני כן. ביוני 2017, המליצה ועדת האזרחים לערוך משאל עם לביטול התיקון השמיני, משאל העם נערך ב-25 במאי 2018 ועבר ברוב קולות (66.4%).
פסק הדין

ועדת האו"ם לזכויות האדם מצאה בשנת 2016 כי חוק ההפלות המלאכותיות של אירלנד מפר את האמנה הבינלאומית של האו"ם בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, בעקבות כך קראה לממשלת אירלנד לשנות את חוקיה כדי לאפשר לנשים לבצע הפלה במקרים של מום קטלני.
הוועדה מצאה כי אמנדה הייתה נתונה לאפליה ולטיפול משפיל ובלתי אנושי. מעבר לכך, הוועדה קבעה כי האיסור החוקי של אירלנד לבצע הפלות, מפר את הזכות לשלמות הגוף בהתאם לסעיף 7 לאמנה וכן פוגע קשות בזכותה של אמנדה לפרטיות בהתאם לסעיף 17 לאמנה. לאור האמור לעיל הוועדה קבעה כי לראשונה בתולדות אירלנד, הממשלה תהא מחויבת לפצות את אמנדה לאור הנזק שנגרם לה.
אמנדה פרסמה הצהרה בה היא מברכת על ההחלטה של ועדת האו"ם, תוך קריאה לשינוי החקיקה באירלנד, זאת על מנת שנשים נוספות לא יפגעו.
בתגובתה הרשמית של ממשלת אירלנד, שנמסרה ב-1 בדצמבר 2016, ניתן הסבר לגבי התהליך שבו תבחן את החקיקה הנוגעת להפלות במדינה. בנוסף, צוין כי לאחר אספת האזרחים, תשקול ועדת אוייטס כל הצעה לשינוי בחוק.
פסק הדין > פיצויים

בנובמבר 2016 ממשלת אירלנד העניקה לאמנדה פיצויים בגובה 30,000 אירו. הפיצויים כללו בחובם את הסבל שנגרם לה ולבעלה וכן את הנסיעה לבית החולים לנשים בליברפול, על מנת לעבור את הליך ההפלה. זו הפעם הראשונה בתולדות ההיסטוריה האירית, שממשלת אירלנד הסכימה לשלם פיצויים עבור מקרה מסוג זה.