stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוד הייז
היסטוריה > שנות החמישים והשישים

בשנות החמישים והשישים החלה הפרדה בין שני תחומים. מצד אחד, חל שיפור בתחומים הקשורים למיניות וזוגיות הטרוסקסואלית, כולל קשרים רומנטיים בין "גזעים" בקולנוע. מצד שני, נותר על כנו, ואף החמיר, האיסור על אזכור של קשרים בין בני אותו מין, ואזכור תחום הלהט"ב.
בשנות החמישים החלה רדיפה של הומואים ולסביות בארצות הברית, על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכונתה בהלת הלבנדר, ונהגה במקביל למקארתיזם האנטי-קומוניסטי. מכיוון שהקהילה הפסיכיאטרית התייחסה באותה התקופה לנטיות חד מיניות כאל מחלת נפש, נחשבו הומואים ולסביות למוּעדים לסחיטה ועל כן היוו "סיכון ביטחוני". 
תקופה זו היוותה קרקע פורייה להמשך קיומו של קוד הייז, והעלמת כל רמז להומוסקסואליות בסרטים.
השיפור בתחומים האחרים לא היה מיידי והתרחש בהדרגה. הוליווד פעלה במסגרת מגבלות הקוד עד לשנות ה-60 במהלך "תור הזהב של הוליווד" עד לסיומה, כאשר הסרטים עמדו בפני האיום הגדול מצד הטלוויזיה. היה על הוליווד להציע משהו שישכנע את האמריקנים לצאת מביתם, ואותו דבר מה לא יכול היה להימצא בתוך המסגרת המגבילה של הקוד.
בנוסף לאיום מצד הטלוויזיה, היה האיום הגובר מצד סרטים זרים. סרטים כ"גונבי האופניים" של הבמאי ויטוריו דה סיקה שהציג סצנה בה הגיבורים מדברים עם פרוצות בבית בושת, הביאו למשבר. מצד אחד היה ברור כי המדובר ביצירת אמנות, וכי הסצנה אינה כוללת תוכן מיני או פרובוקטיבי. מצד שני, על פי קוד ההפקה, לא ניתן היה להפיק סצנה דומה בסרט שיוצר בארצות הברית. ה-MPPDA, אשר הפך בינתיים ל-MPAA, דרש כי הסצנה תוסר, ויצר מחלוקת ציבורית.
שיטת הבעלות באולפנים הגדולים נמצאה כנוגדת את חוקי הגבלים העסקיים של ארצות הברית, והאולפנים הוכרחו לוותר על הבעלות באולמות ההקרנה עצמם. לא הייתה כל דרך בה יכלו האולפנים למנוע הצגת סרטים זרים, המפרים את הקוד. שבירת שיטת האולפנים הגדולים הביאה גם לאפשרות ליצירת סרטים עצמאיים בידי גורמים מקומיים שלא ראו עצמם כפופים לקוד.
בשנות השישים, חרם מצד "ארגון הצניעות" כבר לא הבטיח את כישלונו של סרט, והקוד החל להראות כדבר שזמנו עבר. המפיקים הבינו כי יוכלו להתעלם מהקוד, ועדיין להרוויח מיצירת סרטים.
בזמן זה היה צורך בהגמשת הקוד. הקוד אכן עבר שינוי ב-1951, אך לא במטרה להגמישו, כי אם במטרה להקשיחו. מילים מסוימות נקבעו כאסורות, ונושאים נוספים נאסרו. הדבר הגביר עוד יותר את ההתנגדות של יוצרי הקולנוע לקיום הקוד.
בשנת 1952 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לאסור על הצגת סרטו של רוברטו רוסליני "הנס", ובכך נהפכה ההחלטה משנת 1915 לפיה אין תעשיית הסרטים מוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקה.
בראש ההתנגדות לקוד עמד הבמאי אוטו פרמינגר אשר סרטיו הפרו שוב ושוב את הקוד בשנות החמישים. סרטו "הירח הוא כחול" משנת 1953 עסק באישה המנסה להתגרות בשני מחזרים, ולהסיתם זה כנגד זה, בעודה מנסה לשמור על בתוליה עד לחתונתה. הסרט השתמש במילים אסורות כ"בתולה", "פיתוי" ו"פילגש" והופץ ללא אישור המינהלת. הסרט "האיש בעל זרוע הזהב", משנת 1955, שאף אותו ביים פרמינגר, עסק בנושא האסור של שימוש בסמים. "אנטומיה של רצח" משנת 1959 עסק באונס. סרטים אלו של פרמינגר היו התקפה ישירה על סמכותו של קוד ההפקה, ומאחר שהצליחו בקופה, החישו את ביטולו של הקוד.
בשנת 1954 פרש ג'וזף ברין, והוחלף בג'פרי שורלוק. שורלוק הצהיר, בריאיון לעיתונות, כי בכוונתו להביא לגישה רחבה יותר וקלילה יותר באכיפת הקוד.
בשנת 1960 עם הקרנת הסרט "פסיכו" של הבמאי אלפרד היצ'קוק ללא אישור המינהלת, היה ברור כי סמכותו של הקוד אינה קיימת עוד.
עם זאת, הצנזורה הפנימית של אולפנים רבים בנוגע לתכנים הומוסקסואליים, שעדיין נחשבו בשנות השישים כבלתי מוסריים, נותרה על כנה עוד כעשרים שנה.
היסטוריה > סופו של הקוד

סרטים בריטיים שהוצגו בארצות הברית בתחילת שנות השישים הציעו ראייה חדה של המציאות החברתית, שכללה התייחסות לתפקידים מגדריים ולהומופוביה. אף על פי שגישה זו הפרה את הקוד, הסרטים הוצגו בארצות הברית. תנועות למען זכויות אזרח וזכויות להומוסקסואלים דרשו בדיקה מחדש של סוגיות הגזע, המיגדר, המעמד והמיניות שהוגבלו על ידי הקוד.
כאשר מונה ג'ק ולנטי לנשיא ה-MPAA בשנת 1966 הוא ניצב בפני בעיה שנגעה לשימוש בשפה בוטה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". ולנטי הציע פשרה. המילה "לזיין" ("screw") הוסרה, וביטויים אחרים כ"לדפוק את המארחת" ("hump the hostess") הותרו. הסרט קיבל את אישור המינהלת על אף שהשתמש בשפה שהייתה אסורה בעליל על פי הקוד.
הסרט "יצרים" ("Blow-Up") של מיכלאנג'לו אנטוניוני יצר בעיה אחרת. למרות שנמנע ממנו אישור המינהלת, הוא הופץ בכל זאת על ידי אולפני MGM, שהייתה חברה מרכזית ב-MPAA.
האכיפה הפכה לבלתי אפשרית, והקוד נזנח כליל. ה-MPAA עברה לשיטת דירוג, שלמעשה לא הגבילה את הצגתם של סרטים, ולא התערבה בתוכנם. החל משנת 1968 חולקו הסרטים לקטגוריות שהבהירו את תוכנם הבעייתי, והמליצו על הגבלת גיל או הדרכה הורית.
הערות שוליים

↑  Lewis, Jon (2000). Hollywood v. Hard Core: How the Struggle Over Censorship Created the Modern Film Industry. NYU Press. pp. 301–302. ISBN 978-0-8147-5142-8.
↑  דוגמה לפירוט הקוד: במקרה של סצנה חיונית לצורכי העלילה, בה נדרשת אינטימיות כדוגמת שהייה של גבר ואישה ביחד במיטה, או נשיקה, לא תימשך הסצנה יותר משלוש שניות.
קופטאן חלבי (ראש מועצה)

ערך זה עוסק בראש המועצה המקומית דלית אל-כרמל. אם התכוונתם לנכדו, יזם הייטק, ראו .
קופטאן חלבי (בערבית: قفطان حلبي, בתעתיק מדויק: קפטאן חלבי; 1909 - 2 בינואר 1970) היה ראש המועצה המקומית דלית אל-כרמל הראשון ומראשוני יוצרי שיתוף הפעולה היהודי - דרוזי במלחמת העצמאות.
ראש חמולת חלבי, החמולה הדרוזית הגדולה ביותר בישראל.
קורות חיים

קופטאן עזאם חלבי נולד בדלית אל-כרמל ב-1909. בתקופת המנדט הבריטי היה אחד המוכתרים של כפרו. ב-1951 נבחר לראש מועצת דלית אל־כרמל הראשון ומאז נבחר שוב ושוב, במשך 19 שנים עד יום מותו. בתפקידו כראש מועצת דלית אל-כרמל היה האחראי להכנסת מערכות החשמל, המים והטלפון, לראשונה, ליישובו.
בתחילת דרכו הפוליטית בישראל היה חבר מפא"י ועמד בקשרים הדוקים עם ראש עיריית חיפה אבא חושי, אולם לאחר הקמת גח"ל ב-1965 הצטרף אליה, יש הטוענים עקב סכסוכים פנימיים בינו לבין המחלקה הערבית במפא"י. לפני הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1969), הבחירות האחרונות שקדמו למותו, חזר והצטרף למפלגת העבודה.
שבועות אחדים לפני מותו הגיש אחד מחברי המועצה המקומית בקשה לבג"ץ, לפסול אותו מלכהן בתפקיד ראש מועצה הואיל ונטען כי הוא אנאלפבית. צו על תנאי אף ניתן בעקבות זאת, אולם לפני מותו הוא הספיק להגיש תצהיר המכחיש את הטענה.
על שמו קרוי בית הספר חטיבת הביניים "קופטאן חלבי", בדלית אל-כרמל.
הערות שוליים

↑  בית הספר, חטיבת הביניים "קופטאן חלבי" בדלית אל-כרמל
צ'ארלס וילסון פיל

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1741 צ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בפברואר 1827 (בגיל 85) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  St. Peter's Churchyard 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם 
 יצירות ידועות:  האמן בתוך המוזיאון 
 בן או בת זוג:  רייצ'ל ברואר פיל  אליזבת דה פיסטר פיל  האנה מור פיל 
 צאצאים:  אלינור פיל, סופוניסבה אנגוסיקולה פיל סלרס, רובנס פיל, פרנקלין פיל, Charles Linnaeus Peale, Elizabeth DePeyster Peale Patterson, טישן ראמזי פיל, אנג'ליקה קאופמן פיל רובינסון, רמברנדט פיל, מרגרט בורדלי פיל, רפאל פיל, Sybilla Miriam Peale Summers 
 
צ'ארלס וילסון פיל - דיוקן, עם אשתו רייצ'ל וביתו אנג'ליקה, 1782?
צ'ארלס וילסון פיל (באנגלית: Charles Willson Peale;‏ 15 באפריל 1741 – 22 בפברואר 1827) היה צייר, חייל, מדען, ממציא, פוליטיקאי וחוקר טבע אמריקאי. הוא זכור בעיקר בזכות ציורי דיוקן של דמויות מרכזיות במהפכה האמריקאית, והקים את אחד המוזיאונים הראשונים בארצות הברית.
ראשית חייו

פיל נולד בשנת 1741 בין קווינסטאון המודרנית לסנטרוויל, מרילנד, בנם של צ'ארלס פיל ואשתו מרגרט. היה לו אח צעיר יותר, ג'יימס פיל (1749-1831). הוא היה גיסו של נתנאל רמזי, ציר בקונגרס של הקונפדרציה.
צ'ארלס הפך לחניך אצל יצרן אוכפים כשהיה בן ארבע עשרה. כשהגיע לבגרות הוא פתח חנות אוכפים משלו והצטרף לארגון "בני החירות". עם זאת, הוא לא הצליח בעסקי האוכפים. לאחר מכן ניסה לתקן שעונים ולעבוד עם מתכות, אך גם שני ניסיונות אלה נכשלו. לאחר מכן הוא התחיל לצייר.
קריירה כצייר

כשגילה כי היה לו כישרון לציור, במיוחד דיוקנאות, למד פיל במשך תקופה אצל ג'ון הסליוס וג'ון סינגלטון קופי. ג'ון ביל בורדלי. חבריו גייסו בסופו של דבר מספיק כסף כדי שיוכל לנסוע לאנגליה כדי לקבל הדרכה מבנג'מין וסט. פיל למד עם וסט במשך שלוש שנים החל משנת 1767, לאחר מכן שב לאמריקה והתיישב באנאפוליס, מרילנד. שם, הוא לימד ציור את אחיו הצעיר, ג'יימס פיל, שהפך עם הזמן לאמן ידוע.
המהפכה האמריקאית

ההתלהבות של פיל מהממשלה הלאומית המתהווה הביאה אותו לבירה, פילדלפיה, בשנת 1776, שם צייר דיוקנאות של נציגים אמריקאים ומבקרים מעבר לים. (עדיין ניתן לבקר באחוזתו, שנמצאת בקמפוס של אוניברסיטת לה סאלה בפילדלפיה.) הוא גם הקים כוח צבאי למלחמת העצמאות ובסופו של דבר לאחר שהשתתף בכמה קרבות, זכה לדרגת סרן במיליציה של פנסילבניה בשנת 1776.
בעודו בשטח, הוא המשיך לצייר, ויצר דיוקנאות זעירים של קצינים שונים בצבא. הוא צייר גרסאות מוגדלות של ציורים אלה בשנים מאוחרות יותר. הוא שירת בעצרת המדינה בפנסילבניה בשנים 1779–1780, ואחריה חזר לצייר במשרה מלאה.
פיל היה פורה כאמן. הוא צייר דיוקנאות של עשרות דמויות היסטוריות (כמו ג'יימס ורנום, בנג'מין פרנקלין, ג'ון הנקוק, תומאס ג'פרסון ואלכסנדר המילטון), הוא ככל הנראה נודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של ג'ורג' וושינגטון. הפעם הראשונה שבה וושינגטון ישב לציור דיוקן, הייתה עם פיל בשנת 1772, והיו להם שש ישיבות נוספות. באמצעות שבע טיוטות אלה, הפיק פיל בסך הכל קרוב ל-60 דיוקנאות של וושינגטון. (בינואר 2005, דיוקן באורך מלא של וושינגטון בפרינסטון משנת 1779 נמכר תמורת 21.3 מיליון דולר, וקבע שיא למחיר הגבוה ביותר ששולם עבור דיוקן אמריקני.)
מוזיאון פיל

לפיל היה עניין רב בחקר הטבע, והוא ארגן את המשלחת המדעית האמריקאית הראשונה בשנת 1801. שני תחומי העניין העיקריים הללו השתלבו בייסודו של דבר ברעיון להקים מוזיאון בפילדלפיה, לימים כונה המוזיאון האמריקני של פיל. היה בו אוסף מגוון של דגימות בוטניות, ביולוגיות וארכאולוגיות.
המוזיאון הכיל מגוון גדול של עופות אותם רכש פיל, ובמקרים רבים חנט אותן בעצמו, לאחר שלמד את השיטה. בשנת 1792 יזם פיל התכתבויות עם תומאס הול, ממוזיאון פינסברי, פינסברי, לונדון, והציע לרכוש פריטים חנוטים בריטים למוזיאון שלו. בסופו של דבר נוצר סחר חליפין בין השניים, לפיו שלח פיל ציפורים אמריקאיות להול בתמורה למספר שווה של ציפורים בריטיות. הסדר זה נמשך עד סוף המאה.
מוזיאון פיל היה הראשון שהציג שלד של מסטודון שפיל מצא במדינת ניו יורק. פיל עבד עם בנו כדי להרכיב את השלד לתצוגה.
הצגת עצמות "הממותה" (מסטודון) הביאה את פיל לוויכוח רב שנים שהיה בין תומאס ג'פרסון לז'ורז דה בופון. בופון טען כי אירופה עדיפה על אמריקה מבחינה ביולוגית, כפי שהודגם באמצעות גודל בעלי החיים שנמצאו בה. ג'פרסון התייחס לקיומן של "ממותות" אלה (שלדעתו עדיין שוטטו באזורים הצפוניים של היבשת) כעדות למגוון ביולוגי גדול יותר באמריקה.
הצגת השלד במוזיאון על ידי פיל משכה תשומת לב באירופה, וכך גם השיטה שלו להרכיב מחדש דגימות שלד גדולות.
המוזיאון עבר כמה בעלויות במהלך קיומו. בתקופות שונות הוא היה ממוקם במבנים בולטים כולל היכל העצמאות והבית המקורי של האגודה הפילוסופית האמריקאית.
המוזיאון נכשל בסופו של דבר, בחלקו הגדול מכיוון שפיל לא הצליח להשיג מימון ממשלתי.
לאחר מותו, המוזיאון נמכר וחולק.
חיים אישיים

בשנת 1762 נשא פיל את רייצ'ל ברואר (1744–1790), אשר ילדה לו עשרה ילדים, שנקראו בעיקר בשמות האמנים האהובים על פיל. בין בניהם ובנותיהם, שחלקם למדו לצייר, היו:
רפאל פיל (1774-1825), שיש הרואים בו את הצייר האמריקני המקצועי הראשון של טבע דומם.
אנג'ליקה קאופמן פיל (1775–1853), שנקראה על שם אנג'ליקה קאופמן (הציירת הנשית האהובה על פיל) ונישאה לאלכסנדר רובינסון.
רמברנדט פיל (1778–1860), שהיה צייר פורטרטים מפורסם ובעל מוזיאון בבולטימור, וממציא ואיש עסקים מדעי. הוא היה אביה של האמנית רוזלבה קרירה פיל.
טיצ'יאן פיל ( (1780–1798)
רובנס פיל (1784–1865), שהפך למנהל מוזיאון ואמן.
סופוניסבה אנגוסיקולה פיל (1786–1859), שנישאה לקולמן סלרס (1781–1834) בשנת 1805. היא הייתה אמו של קולמן סלרס השני.
לאחר מותה של רייצ'ל בשנת 1790, נישא פיל לאליזבת דה פיסטר (1765–1804), צאצאית של יוהנס דה פיסטר, בשנה שלאחר מכן. עם אשתו השנייה נולדו לו שישה ילדים נוספים, כולל:
צ'ארלס לינאוס פיל (1794–1832), שנקרא על שם צ'ארלס לינאוס, הבוטנאי והזואולוג השוודי.
פרנקלין פיל (1795–1870)
טיצ'יאן רמזי פיל (1799-1885), שהפך לצייר, חוקר טבע, מאייר מדעי וחלוץ בצילום.
אליזבת דה פייסטר פיל (1802–1857), שנישאה לוויליאם אוגוסטוס פטרסון (1792–1833) בשנת 1820.
גם אשתו השנייה נפטרה בגיל צעיר, ב-1804. אחריה התחתן עם חנה מור, קוואקרית מפילדלפיה, בשנת 1804, והפכה לאשתו השלישית. היא עזרה לגדל את הילדים הצעירים משני נישואיו הקודמים.
העבד של פיל, מוזס ויליאמס, הוכשר גם הוא באומנויות כשהוא גדל במשפחת פיל ובהמשך הפך לאמן צללים מקצועי.
בשנת 1810 רכש פיל חווה בג'רמנטאון שם התכוון לפרוש. הוא כינה את האחוזה הזו 'בלפפילד', וטיפח שם גנים נרחבים. לאחר מותה של חנה בשנת 1821, פיל התגורר עם בנו רובנס ומכר את בלפילד בשנת 1826.
פיל נפטר ב־22 בפברואר 1827, ונקבר בכנסייה האפיסקופלית של פטרוס הקדוש בפילדלפיה לצד אשתו אליזבת דה פייסטר.
מומחיות

כאיש רנסאנס, התמחה לא רק בציור אלא גם בתחומים רבים ומגוונים, כולל נגרות, רפואת שיניים, אופטומטריה. בשנת 1802, ג'ון אייזק הוקינס רשם פטנט על מכשיר לציור מכני, ושיתף פעולה עם פיל כדי לשווק אותו לקונים פוטנציאליים. פיל שלח סקיצה של צבעי מים של המכשיר, יחד עם הסבר מפורט, לתומאס ג'פרסון.
בסביבות 1804 השיג פיל את זכויות הפטנט האמריקאיות לפוליגרף (פנטוגרף?) מממציאו ג'ון אייזק הוקינס, בערך באותה עת לרכישתו של תומאס ג'פרסון.
פיל וג'פרסון שיתפו פעולה עם שיפורים למכשיר הזה, מה שאיפשר להפיק עותק של מכתב בכתב יד במקביל למקור.
צ'ארלס פיל כתב מספר ספרים. אחד "בניית גשרי עץ "(1797) וכן כתב על "אמצעי לשמירת הבריאות" (1803)
הערות שוליים

↑  Historical Markers - Marker Details, mht.maryland.gov
↑  Metropolitan Museum of Art (New York N.Y.), Carrie Rebora Barratt, Lori Zabar, American Portrait Miniatures in the Metropolitan Museum of Art, Metropolitan Museum of Art, 2010, ISBN 978-1-58839-357-9. (באנגלית)
↑  Charles Willson Peale and his world, libmma.contentdm.oclc.org (באנגלית)
↑  Edward P. Alexander, Museum Masters: Their Museums and Their Influence, Rowman Altamira, 1995, ISBN 978-0-7619-9131-1. (באנגלית)
↑  James H. Johnston, From Slave Ship to Harvard: Yarrow Mamout and the History of an African American Family, Fordham Univ Press, 2012, ISBN 978-0-8232-3950-4. (באנגלית)
↑  "Moses Williams, Cutter of Proﬁles: Silhouettes and African American Identity in the Early Republic", web.archive.org, ‏2015-05-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280547005171  PLWABN: 9810626098205606  BnF: cb11959775w (data)  CiNii: DA06190190  DSI: 9808  GND: 118790080  ISNI: 0000 0000 8262 3463  LCCN: n80025860  NLA: 35413732  NTA: 070907986  RKD: 62236  SELIBR: 399997  SNAC: w66w9cjs  SUDOC: 027590496  Trove: 944040  ULAN: 500017914  VIAF: 72190360   WorldCat (עם VIAF): 72190360 
צ'ארלס וילסון פיל, ג'ורג' וושינגטון בפרינסטון, 1779
צ'ארלס וילסון פיל, אשתו ראצ'ל בוכה על ביתם שמתה, 1772
צ'ארלס פיל, דיוקן עצמי בתוך המוזיאון בפילדלפיה. 1822
צ'ארלס וילסון פיל, חפירות להוצאת מאובן המסטודון הראשון באמריקה,1806
צ'ארלס וילסון פיל, אליזבת - אשתו השנייה, 1798
מכשיר הפוליגרף (פנטוגרף?) ששכללו ג'פרסון ופיל, 1804
קופטבו

קופטבו (ברוסית: Коптево) הוא ראיון של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 5.38 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 102,238 תושבים (2020).
אחד הכבישים המהירים הגדולים במוסקבה, "סברו זאפאדנאיה חורדה" (אנ'), עובר בראיון.
האורך הכולל של הכבישים בראיון הוא 21.8 ק"מ.
אחד האצטדיונים הישנים במוסקבה "נאוקה" נמצא בראיון.
אתרים ראויים לציון

תיאטרון "בז ויוסקי"
כנסיית הקדוש הגדול גיורגיי
מקדש נושאי התשוקה המלכותית הקדושה
פרסט פאסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  77°09′S 162°33′E﻿ / ﻿77.15°S 162.55°E﻿ / -77.15; 162.55
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפרסט פאסט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפרסט פאסט
 
פרסט פאסט (באנגלית: First Facet; מילולית: הדופן הראשונה או הפן הראשון) הוא מצוק תלול שאינו מכוסה קרח, בחוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
המצוק נמצא ממזרח למצוק סקנד פאסט (מילולית: הדופן השנייה).
המצוק מהווה את הגדה הצפונית של קרחון דבנהאם יחד עם מצוק סקנד פאסט.
היסטוריה > גילוי ומיפוי המצוק

המצוק התגלה ומופה על ידי המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המצוק ניתן לו על ידי סקוט.
השם הוא תיאורי - על־שם היותו אחד משני המצוקים המהווים את הגדה הצפונית של הקרחון.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
קווין לזניה

קווין לזניה (באיטלקית: Kevin Lasagna; נולד ב-10 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בהלאס ורונה.
קריירת מועדונים

לזניה החל את הקריירה שלו בשנת 2010 במועדון הכדורגל גוברנואלסה, סמוך לעיר הולדתו, סן בנדטו פו. שנתיים לאחר מכן, הוא חתם בשורות סיראה מהסרייה ד'. לאחר עונה אחת בקבוצה שבה כבש 7 שערים ב-35 משחקים, הוא חתם במועדון הכדורגל אסטה.
ביולי 2014, לזניה חתם בקארפי מהסרייה ב'. הופעת הבכורה שלו בליגה הגיעה ב-13 בספטמבר, כאשר נכנס כמחליף בתיקו אחת נגד קרוטונה. ב-15 בנובמבר, הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–5 על סיטאדלה.
בינואר 2017, נודע שלזניה חתם על חוזה באודינזה מהסרייה א'. לעומת זאת, הוא זכה לסיים את עונת 17–2016 בקארפי בהשאלה. סכום העברה המשוער בין המועדנים היה כארבעה וחצי מיליון אירו כולל בונוסים אפשריים הקשורים לביצועים. שערו הראשון בליגה במדי אודינזה הגיע ב-17 בספטמבר 2017 בהפסד 2–1 למילאן בסן סירו.
בינואר 2021 הושאל לשנה וחצי להלאס ורונה.
קריירה בינלאומית

ב-9 באוקטובר 2018, לזניה זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני כמחליף לסימונה זאזה הפצוע לקראת המשחק חמישה ימים לאחר מכן מול נבחרת פולין במסגרת ליגת האומות. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים הוא ערך באותו המשחק מול פולין, שהסתיים בניצחון חוץ 0–1, כאשר נכנס מהספסל ואף בישל את אותו שער הניצחון לכריסטיאנו ביראגי. הוא הופיע לראשונה בהרכב הפותח ב-20 בנובמבר בניצחון 0–1 במשחק ידידות על נבחרת ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  רשמי: אודינזה מחתימה את לזניה
↑  מילאן–אודינזה 2–1: צמד של קאליניץ' הכריע את גורל ההתמודדות (באיטלקית)
↑  Kevin Lasagna called up to Italy squad for the UEFA Nations League
↑  ליגת האומות: שער בזמן פציעות העניק לאיטליה את הניצחון על פולין
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קווין לזניה".
פרסטון

ערך זה עוסק בעיר באנגליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פרסטון (באנגלית: Preston, ‏האזנהקובץ:En-uk-Preston.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר ומועצה מקומית בצפון-מערב אנגליה. העיר, השוכנת סמוך לנהר ריבל(אנ') ויער בואולנד(אנ'), היא בירת מחוז לנקשיר. פרסטון זכתה למעמד של עיר בשנת 2002, וכך הייתה לעיר החמישים באנגליה בשנת היובל לכהונתה של המלכה אליזבת השנייה.
גאוגרפיה

מיקומה של העיר, באמצע הדרך בין גלאזגו ולונדון, גרם לכך שקרבות מכריעים התנהלו בה או סביבה. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית התרחש בה קרב פרסטון (1648)(אנ'), ובמהלך ההתקוממות היעקוביטית הראשונה התחולל בה קרב פרסטון (1715)(אנ').
בעקבות יוזמה של ג'וזף דאן פרסטון הייתה בין הערים הראשונות שעבור לתאורת גז בתחילת המאה ה-19.
פרסטון משתרעת על פני 142.22 קמ"ר, ואוכלוסייתה בשנת 2003 עמדה על 130,453 תושבים, החיים בצפיפות של 917 בני אדם לקילומטר רבוע. מתוכם, כ-85% לבנים וכ-12% ממוצא דרום אסייתי.
בין היתר, פרסטון מפורסמת במועדון הכדורגל שלה, פרסטון נורת' אנד, מהוותיקים שבמועדוני הפוטבול ליג. כנסיית סנט וולבורג בפרסטון היא הגבוהה באנגליה, ותחנת האוטובוס שלה המונה 79 רציפים היא השנייה בגודלה באירופה. בעיר מספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון האריס המגולל את תולדות העיר, ומוזיאון לנקשייר.
ערים תאומות

הולנד אלמלו, הולנד
צרפת נים, צרפת (מ־1955)
גרמניה רקלינגהאוזן, גרמניה
פולין קליז', פולין
הערות שוליים

↑  Second-best city, www.lep.co.uk (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564230505171  GND: 4116097-6  LCCN: n79066733  MusicBrainz: 874dbe81-3f02-47c6-9149-fdc6963b4e5a  NKC: ge611863  VIAF: 155926635   WorldCat (עם VIAF): 155926635
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה האמריקאית לקולנוע
 תקופת הפרס:  1948–הווה (כ־76 שנים)
 אתר רשמי
 
פרס האוסקר לעיצוב תלבושות הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Costume Design) הוא אחד מפרסי האוסקר שניתן על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע וניתן בכל שנה לסרט המצטיין בעיצוב תלבושות.
היסטוריה

פרס האוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות ניתן לראשונה בטקס פרסי האקדמיה ה-21 שהתקיים ב-24 במרץ 1949. בתחילה, הפרס חולק לשתי קטגוריות: אחת לסרטים בשחור-לבן ואחד לסרטים בצבע. בטקס פרסי האקדמיה ה-30, שנערך בשנת 1958, שתי הקטגוריות אוחדו (איחוד זה בא כתוצאה ממהלך של איחוד הקגוריות באוסקר מ-30 ל-24 קטגוריות), אך בשנת 1959 הקטגוריה פוצלה מחדש. הפיצול המשיך עד שנת 1967, שבה אוחדו הקטגוריות סופית.
בשנים שבהן הפרס היה מפוצל (1949–1966), הפרסים בקטגוריית סרטים שחור לבן ניתנו לרוב לסרט "עכשוויים" בנושאים מודרניים. מן הצד השני, אפוסים, פנטסיות ומחזות זמר שלטו בקטגוריית הצבע. מאז המיזוג, סרטים עכשוויים זכו רק פעמיים (למרות שהיוו רוב במועמדויות).
שיאים

הכי הרבה פרסים - אדית הד - 8 פרסים
הכי הרבה מועמדויות - אדית הד - 35 מועמדויות
זכיות > 1948–1956 (שתי קטגוריות)

| שנה | סרט זוכה - שחור לבן | מעצב (שחור-לבן) | סרט זוכה - בצבע | מעצב (בצבע) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1948 | המלט | רוג'ר ק' פורס | ז'אן ד'ארק | דורותי ג'קינס |
| 1949 | היורשת | אדית הד | הרפתקאותיו של דון חואן | מרג'ורי בסט |
| 1950 | הכל אודות חוה | אדית הד וצ'ארלס לימייר | שמשון ודלילה | אדית הד וצ'ארלס לימייר |
| 1951 | מקום תחת השמש | אדית הד | אמריקאי בפריז | איירין שרף |
| 1952 | הרע ויפה | הלן רוז | מולן רוז' | מרסל ורטס |
| 1953 | חופשה ברומא | אדית הד | השוד | צ'ארלס לימייר |
| 1954 | סברינה | אדית הד | שער הגיהנום | סנזו וודה |
| 1955 | מחר אזיל דמעה | אדית הד | גבעת האהבה | צ'ארלס לימייר |
| 1956 | זהב קדילאק מוצק | ז'אן לואי | המלך ואני | איירין שרף |
זכיות > 1957–1958 (קטגוריה אחת)

| שנה | סרט זוכה | מעצב |
| --- | --- | --- |
| 1957 | הנשים (סרט) | אורי קלי |
| 1958 | ז'יז'י | ססיל ביטון |
זכיות > 1959–1966 (שתי קטגוריות)

| שנה | סרט זוכה - שחור לבן | מעצב (שחור-לבן) | סרט זוכה - בצבע | מעצב (בצבע) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1959 | חמים וטעים | אורי קלי | בן חור | אליזבת הפנדן |
| 1960 | עובדות החיים | אדית הד | ספרטקוס | ארלינגטון ולס |
| 1961 | לה דולצ'ה ויטה | פיירו ג'ררדי | סיפור הפרברים | איירין שרף |
| 1962 | מה קרה לבייבי ג'יין? | נורמה קוך | העולם המופלא של האחים גרים | מרי וילס |
| 1963 | שמונה וחצי | פיירו ג'ררדי | קלאופטרה | איירין שרף |
| 1964 | ליל האיגואנה | דורותי ג'קינס | גבירתי הנאווה | ססיל באטון |
| 1965 | דרלינג | ג'ולי האריס | דוקטור ז'יוואגו | פיליס דלתון |
| 1966 | מי מפחד מווירג'יניה וולף? | איירין שרף | אדם לכל עת | אליזבת הפנדן |
זכיות > מאז 1967 (קטגוריה אחת)

| שנה | סרט זוכה | מעצב |
| --- | --- | --- |
| 1967 | קמלוט | ג'ון טרסקוט |
| 1968 | רומיאו ויוליה | דנילו דונאטי |
| 1969 | אן של אלף הימים | מרגרט פורס |
| 1970 | קרומוול | ויטוריו הנין נוברס |
| 1971 | ניקולס ואלכסנדרה | איבון בלייק |
| 1972 | מסעותי עם דודתי | אנתוני פאוול |
| 1973 | העוקץ | אדית הד |
| 1974 | גטסבי הגדול | טאוני ו' אלג'רדג' |
| 1975 | בארי לינדון | מילנה קנונרו |
| 1976 | קזנובה של פליני | דנילו דונאטי |
| 1977 | מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה | ג'ון מולו |
| 1978 | מוות על הנילוס | אנתוני פאוול |
| 1979 | כל הג'אז הזה | אלברט וולסקי |
| 1980 | טס | אנתוני פאוול |
| 1981 | מרכבות האש | מילנה קנונרו |
| 1982 | גנדי | ג'ון מולו |
| 1983 | פאני ואלכסנדר | מריק ווס |
| 1984 | אמדאוס | תיאודור פיסטק |
| 1985 | ראן | אמי ואדה |
| 1986 | זיכרונות אהבה מפירנצה | ג'ני בוון |
| 1987 | הקיסר האחרון | ג'יימס אצ'יסון |
| 1988 | יחסים מסוכנים | ג'יימס אצ'יסון |
| 1989 | הנרי החמישי | פיליס דלתון |
| 1990 | סיראנו דה ברז'ראק | פרנקה סקוורסיאפינו |
| 1991 | באגסי | אלברט וולסקי |
| 1992 | דרקולה | איקו אישיוקה |
| 1993 | עידן התמימות | גבריאלה פסקוסי |
| 1994 | הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר | ליזי גרדינר |
| 1995 | שחזור | ג'יימס אצ'יסון |
| 1996 | הפצוע האנגלי | אן רוט |
| 1997 | טיטניק | דבורה לין סקוט |
| 1998 | שייקספיר מאוהב | סנדי פאוול |
| 1999 | טופסי טרווי | לינדי המינג |
| 2000 | גלדיאטור | ג'נטי ייטס |
| 2001 | מולין רוז' | קתרין מרטין |
| 2002 | שיקגו | קולין אטווד |
| 2003 | שר הטבעות: שיבת המלך | נגילה דיקסון |
| 2004 | הטייס | סנדי פאוול |
| 2005 | זכרונותיה של גיישה | קולין אטווד |
| 2006 | מארי אנטואנט | מילנה קנרו |
| 2007 | אליזבת: תור הזהב | אלכסנדרה בירן |
| 2008 | הדוכסית | מייקל אוקונור |
| 2009 | ויקטוריה הצעירה | סנדי פאוול |
| 2010 | אליס בארץ הפלאות | קולין אטווד |
| 2011 | הארטיסט | מארק ברידג'ס |
| 2012 | אנה קארנינה | ג'קלין דוראן |
| 2013 | גטסבי הגדול | קתרין מרטין |
| 2014 | מלון גרנד בודפשט | פרנסס האנון ומארק קולייר |
| 2015 | מקס הזועם: כביש הזעם | ג'ני בוון |
| 2016 | חיות הפלא והיכן למצוא אותן | קולין אטווד |
| 2017 | חוטים נסתרים | מארק ברידג'ס |
| 2018 | הפנתר השחור | רות' אי. קרטר |
| 2019 | נשים קטנות | ז'קלין דוראן |
| 2020 | "הבלוז של מא רייני" | אן רות' |
| 2021 | "קרואלה" | ג'ני ביוון |
| 2022 | "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" | רות' אי קרטר |
| 2023 | "מסכנים שכאלה" | הולי וודינגטון |