פדריקו פליני
ביוגרפיה > קריירה וחייו הבוגרים > סרטים ופרויקטים מאוחרים (1990-1981)

ב-1982 ארגנה ההוצאה לאור השווייצרית, דיוגנס פרלג (Diogenes Verlag), תערוכה של 63 ציורים של פליני. התערוכה התקיימה בפריז, בריסל ובגלריית פייר מאטיס בניו יורק, והציגה רישומים שעשה פליני לפני ובמהלך תהליך יצירת סרטיו השונים. התערוכה כללה ציורי רעיונות, דמויות, תלבושות ותפאורה. לאחר התערוכה יצא לאור ספר תחת הכותר: "I disengi de Fellini" (עיצובים של פליני) בו נכללו 350 ציורים של פליני שצוירו בעיפרון, צבעי מים ועטים.
ב-1983 יצא למסכים סרטו "והספינה שטה" (E la nave va), שעסק במסע בדיוני של ספינת פאר בים התיכון המפליגה ערב מלחמת העולם הראשונה. על הספינה נאספו כל המי ומי בחוגים הגבוהים של התרבות והפוליטיקה האיטלקית, כדי לחלוק כבוד לזמרת אופרה נערצת שנפטרה והם מתכוונים לפזר את אפרה ליד אי הולדתה. הדמויות הגרוטסקיות ומלאות החיים שעל הספינה, מנהלות שיחות חסרות משמעות הכוללות רכילות ודברי הבל ומעורבות בהתרחשויות מוזרות. מאורעות המלחמה שפרצה מגיעים ומשפיעים על הספינה. המוזיקה בסרט נכתבה על ידי ג'אנפרנקו פלניציו וכללה מוזיקה אופראית המשובצת בקטעים אופראיים של מלחינים מפורסמים. הסופר אלברטו מורביה ראה בסרט "ביקורת אינטואיטיבית על החברה האירופאית לפני מלחמת העולם הראשונה. ההברקה היא בראייה שהחברה האירופאית בתקופת הבל אפוק רוקנה עצמה מההומניזם ונותרה רק עם פורמליזם מתיש ומלאכותי. התוצאה הייתה חברה המושתתת על מלודרמה מתמשכת אך בזויה. הרעיון החביב האחר ששרר אז, של אחדות בסיסית של העולם, היה רעיון בורגני לחלוטין. רעיון זה מודגם בצורה נפלאה בסצנה שבה קבוצת זמרי אופרה הלבושים ללא רבב, שרים תוך כדי הישענות על גדר הברזל של חדר המכונות בשעה שהמכונאים המיוזעים עוצרים לרגע מהעמסת הפחם כדי להאזין לקולות הנפלאים."
בספטמבר 1985 זכה פליני בפרס אריה הזהב למפעל חיים בפסטיבל ונציה ה-42. באותה שנה, היה לאמן החוץ-אנגלו-סקסי הראשון שזכה בפרס השנתי של אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן עבור הישגים קולנועים.
ב-1986 יצא סרטו "ג'ינג'ר ופרד". בסרט כיכבו מרצ'לו מסטרויאני וג'ולייטה מזינה, שגילמו דמויות של צמד רקדני קברט איטלקי ותיק, שבשנות הזוהר שלו חיקה את ג'ינג'ר בייקר ופרד אסטר, ועתה, לאחר 30 שנות פרישה, שב להופעה חד-פעמית בתוכנית בידור טלוויזיונית ראוותנית, ביזארית ווולגרית. הסרט מוקיע את הטלוויזיה העכשווית, התלויה לחלוטין בפרסום מסחרי, ומקהה את יכולתם של הצופים להעריך נושאים מורכבים או מעוררי מחשבה. המבקרת הישראלית עירית שמגר ראתה בסרט זה, כמו גם ב"והספינה שטה" סרט פרידה של פליני לתרבות שאבדה ולעולם לא תחזור.
פליני הוקסם במשך מספר שנים מספרו של קרלוס קסטנדה, "משנתו של דון חואן" (1968). לאחר שנפגש לראשונה עם קסטנדה ברומא באוקטובר 1984, הוא התלווה אליו למסע לחצי האי יוקטן כדי להעריך את היתכנות הפקה קולנועית על פי יצירתו המיסטית של הסופר הפרואני. פליני כתב תסריט יחד עם פינלי שכותרתו הייתה "Viaggio la Tulum" (המסע לטולום). המפיק אלברטו גרימלדי, תכנן לקנות את הזכויות על מכלול יצירתו של קסטנדה ושילם עבור תחקיר קדם-הפקתי שבמסגרתו טסו באוקטובר 1985 פליני וצוותו מרומא ללוס אנג'לס ולג'ונגלים של מקסיקו. כשקסטנדה נעלם באופן בלתי מוסבר והפרויקט נפל, עובדו ההרפתקאותיו של פליני לתסריט על ידי פינלי והתפרסמו במגזין קוריירה דלה סרה במאי 1986. פרשנות סאטירית בלתי מוסתרת על יצירתו של קסטנדה, על בסיס התסריט של פליני ופינלי, יצאה ב-1989 כרומן גרפי של המאייר האיטלקי מילו מנארה בשם "Viaggio a Tulum".
בסרטו "אינטרוויסטה" (Intervista), שהופק על ידי איברהים מוסא ורשת הטלוויזיה RAI ויצא למסכים ב-1987, עסק בהגות על טבע הזיכרון ועל הקולנוע ויצירת סרטים. כשהוא מטשטש את הגבולות בין בדיון ותיעוד, רקם פליני סרט אחד מארבעה סרטי משנה. בסרט שילב פליני את זיכרונותיו (האמיתיים או בדויים) מהפעם הראשונה שביקר באולפני צ'ינצ'יטה ב-1938, יחד עם תמונות עדכניות שלו עצמו עובד על תסריט לעיבוד קולנועי של "אמריקה" מאת פרנץ קפקא. הסרט זכה בפרס המיוחד של פסטיבל קאן ה-40 ובפרס הראשון בפסטיבל מוסקבה ה-15. מאוחר יותר באותה שנה, בבריסל, פאנל של 30 מומחים מתחום הקולנוע, משמונה עשרה מדינות אירופאיות, הכריזו על פליני כבמאי הטוב ביותר בעולם ועל ½8 כסרט האירופאי הטוב בכול הזמנים.
בתחילת 1989 החל פליני את ההפקה על "קולו של הירח" (La voce della luna), שעלילתו התבססה על הנובלה מאת ארמנו קבצוני (Ermanno Cavazzoni), בשם "הפואמה של המשוגעים" (Il poema dei lunatici). תפאורת עיירה קטנה נבנתה באולפני אמפייר בוויה פונטינה שמחוץ לרומא ושימשה רקע לעלילותיהם של פאולו וילאג'ו, שגילם קצין משטרה שפוטר עקב פראנויה ורוברטו בניני שגילם דמות פואטית ואימפולסיבית שאך זה השתחררה ממוסד לחולי נפש. יחד הם חוקרים "קונספירציות פראיות" המתרחשות סביבם. הדמות אותה גילם בניני, היא שילוב של ג'לסומינה מ"לה סטרדה", פינוקיו, והמשורר האיטלקי ג'אקומו ליאופרדי. פליני, שאילתר בזמן הצילומים ונעזר בתסריט גלמי שכתב עם פינלי, יצר בסרט אלגוריה על לחישות הנשמה שאותן רק מטורפים ונוודים מסוגלים לשמוע. הביקורת וההצלחה המסחרית של הסרט באיטליה היו צנועות. למרות האהדה החמה לה זכה מהביקורת בצרפת, לא הצליח הסרט לעניין מפיצים באמריקה הצפונית.
ב-1990 זכה פליני בפרמיום אימפריאלה, פרס המוענק מדי שנה (החל מ-1989) על ידי האקדמיה היפנית לאמנות. קדם לו בזכייה בפרס לאמנות הקולנוע והתיאטרון, מרסל קרנה, ובשנים שלאחר מכן הוענק הפרס לאינגמר ברגמן ואקירה קורוסאווה.