stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחמים מושונוב

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1868 פלובדיב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  16 באפריל 1937 (בגיל 69) ה' באייר תרצ"ז פלובדיב, ממלכת בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בפלובדיב 
 מדינה:  בולגריה 
 כינוי:  "האלוף"
 השכלה:  האוניברסיטה הצבאית הלאומית ע"ש וסיל לבסקי 
 השתייכות:  ממלכת בולגריה צבא ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1889–1919 (כ־30 שנה)
 דרגה:  קולונל 
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבלקן הראשונה  מלחמת הבלקן השנייה  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 מסדר אלכסנדר הקדוש של בולגריה  צלב הנצחה לעצמאות בולגריה  מדליית הנצחה למלחמות הבלקן (בולגריה)  מסדר הכבוד הצבאי הבולגרי  מדליית הנצחה למלחמת העולם הראשונה (אוסטריה)  מסדר הגבורה  מדליית הנצחה למלחמת העולם הראשונה (בולגריה) 
 תפקידים אזרחיים
 יושב ראש ועד הקהילה היהודית בפלובדיב
 
רחמים גרטי מושונוב (בבולגרית: Рахамимъ Гарти мушоновъ;‏ 15 בפברואר 1868, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 16 באפריל 1937, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה קולונל יהודי בצבא בולגריה, אחד משלושת היהודים היחידים שהגיעו לדרגה זו בימי הממלכה השלישית, וגיבור מלחמה בולגרי.
קורות חיים > רקע משפחתי

רחמים גרטי נולד בפלובדיב למשפחת נכבדים (נוטאבלים). אביו חאג'י מושון גרטי יליד העיר, עלה לירושלים ובה למד בישיבה. עם שובו לפלובדיב מירושלים זכה לכינוי חאג'י. מושון גרטי נמנה עם תומכי תנועת התחייה הלאומית הבולגרית והסתיר בביתו את וסיל לבסקי בעת שזה נמלט מהעות'מאנים. לאחר מלחמת העצמאות הבולגרית זכה לאות הוקרה מהממשל הבולגרי ועל דלת ביתה של משפחת גרטי הוצב שלט ובו צוין שבבית מצא מסתור וסיל לבסקי. מושון גרטי היה חבר מועצת עיריית פלובדיב וכיהן לתקופה מסוימת כסגן ראש העיר.
קורות חיים > קריירה צבאית

רחמים גרטי נשלח לבית הספר הצבאי הגבוה (אנ') בסופיה וב-18 במאי 1889 סיים אותו וקיבל דרגות לויטננט. הוא היה מראשוני היהודים שזכו לדרגות קצונה בבולגריה המודרנית. במסגרת תהליך השתלבותם של יהודי בולגריה בנסיכות הצעירה, אומצו שמות משפחה בעלי סיומת עם קונוטציה סלאבית. וכך, נודע רחמים גרטי כרחמים מושונוב (בנו של מושון). ב-1900 הועלה לדרגת קפיטן. ב-1905 השתחרר מושונוב מהצבא ושב לעירו לסייע בפרנסת המשפחה. לאחר כינון הליגה הבלקנית החלה בולגריה בגיוס והגדלת צבאה. רחמים מושונוב שב לשרת בצבא הבולגרי. הוא לחם במלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה במסגרת המערכה על סרביה וכן במסגרת החזית המקדונית. ב-28 ביולי 1913 הועלה לדרגת מאיור, וב-30 במאי 1918 הועלה לדרגת פודפולקובניק. הוא לחם ברגימנט הרגלים ה-22 "תראקיה" במסגרת הארמייה הבולגרית הרביעית וכן פיקד על רגימנט המילואים ה-6. לאחר סיום מלחמת העולם וחתימת חוזה ניי צומצם צבא בולגריה לכדי ז'נדרמריה וב-1919 השתחרר רחמים מושונוב משירותו הצבאי בדרגת פולקובניק. במהלך המלחמה חלה מושונוב בטיפוס המעיים ואושפז במצב קשה, אך החלים ושב לחזית. בהמשך, נפצע בפניו ועינו נפגעה, והוא שוב חזר לחזית. מושונוב עוטר במספר עיטורים צבאיים ובכללם מספר פעמים בעיטור הגבורה של צבא בולגריה. רחמים מושונוב, מורנו גרציאני ואברהם תג'ר היו שלושת היהודים היחידים שזכו לדרגת פולקובניק בימי נסיכות וממלכת בולגריה.
קורות חיים > לאחר השחרור

לאחר שחרורו השתלב מושונוב בחיים הציבוריים בעיר פלובדיב ובקרב הקהילה היהודית. הוא כיהן כחבר מועצת עיריית פלובדיב ונבחר ליושב ראש ועד הקהילה היהודית. נמנה עם ראשי התנועה הציונית בעיר וחבר הוועד למען קרן היסוד. ב-1927 נתבעו ראשי הקהילה בבית המשפט המחוזי של מחוז פלובדיב על גביית מס לא חוקי בבולגריה. אחד מבני הקהילה שאביו נפטר סירב לשלם את מס קרן היסוד, והקהילה סרבה לספק שירותי חברה קדישא ללא הסדרת החוב. הוגשה תלונה במשטרת בולגריה והתובע המחוזי הגיש תביעה כנגד ראשי הקהילה ובכללם רחמים מושונוב. המשפט התקדימי עורר הדים בקרב יהדות בולגריה וגם בקרב הנהגת היישוב בארץ ישראל וגרם לחשש להמשכו של המפעל הציוני. עורכי הדין אלברט רומנו ונדקו קבאלשקוב ייצגו את מושונוב וחבריו, ובמשפט העידו הרבנים אשר חננאל ושמואל בנימין בכר וכן הוגשה חוות דעת מטעם אברהם יצחק הכהן קוק שעמדה על חשיבותה של ארץ ישראל בדת ובמסורת היהודית בתפוצות. בדצמבר 1929 זוכו ראשי הקהילה מכל אשמה. מושונוב המשיך בכהונתו כיושב ראש ועד הקהילה עד 1936.
קורות חיים > חיים אישיים ומשפחתו

ב-1890 נישא מושונוב לסולטנה לבית גרון ולזוג נולדו שתי בנות ובן. הוא הלך לעולמו בפלובדיב ב-1937 ונקבר בבית הקברות היהודי שבעיר לאחר שנערכה לו הלוויה צבאית ממלכתית. משפחתו עלתה לישראל ב-1949 במסגרת העלייה ההמונית. בנו, אלפרד אברהם מושונוב, (בבולגרית: Алфред мушоновъ, ‏1908–2004) הלך בדרכי אביו. הוא למד רפואה והתמחה בבקטריולוגיה. שרת בצבא בולגריה והגיע לדרגת פודפולקובניק בתפקידו כרופא חטיבתי של חטיבת הארטילריה ה-10 של צבא בולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה לאחר החלת החוק להגנת האומה נשלח אלפרד מושונוב למחנה לעבודת כפייה. משהוברר למפקד המחנה שהוא רופא, מינה אותו לרופא המחנה. בתפקידו כרופא המחנה שלח אלפרד מושונוב מטופלים רבים "לאשפוז" ובכך מנע מהם את המשך עבודות הכפייה. לאחר עלייתו לישראל שירת אברהם כקצין רפואה ומנהל מעבדה בקטריולוגית בצה"ל, ובהמשך פתח קליניקה ביפו. בנו של אלפרד דוקטור רמי (רחמים) מושונוב הוא גינקולוג ישראלי אשר כיהן כמנהל תחום גינקולוגיה בבית החולים אסותא בתל אביב-יפו, וכמזכיר החברה הישראלית לקולפוסקופיה ופתולוגיה של צוואר הרחם.
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בימי השלטון העותומני, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 55.
↑  Rumenin, Rumen. The officer corps in Bulgaria 1878–1944. T. 3 and 4. Sofia, .Publishing House of the Ministry of Defense "St. Georgi Pobedonosets", 1996. p. 299
↑  בנימין ארדיטי, יהודים בצבא בולגריה, בתוך: יהודה סלוצקי, מרדכי קפלן (עורכים), חיילים יהודים בצבאות אירופה, הוצאת מערכות, ישראל, 1967, עמודים: 174–181.
↑  אלברט רומנו, משפט קרן היסוד בפלובדיב, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות, כרך עשירי, יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 504–506.
שוברת שתיקה (שיר)

"שוברת שתיקה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, שוברת שתיקה. השיר יצא לאור ב-1 במאי 2008, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום. הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "לנשום", שיצא לאור ביולי 2008.
השיר הגיע למקום השישי ברשת ג' והשביעי ברדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי טל שגב ויעקב למאי. לפי האתר Genius, השיר הופץ כסינגל הראשון מתוך שוברת שתיקה ב-1 במאי 2008.
וידאו קליפ

לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-7 במאי 2013 (חמש שנים לאחר צאתו כסינגל), הועלה לערוץ היוטיוב של מאיה בוסקילה האודיו הרשמי שלו. האודיו צבר למעלה מ-90,000 צפיות בסך הכול. מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפת האלבום שוברת שתיקה, בה נראה פרצופה של בוסקילה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 6 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 7 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 1 במאי 2008 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | הד ארצי |  |
הערות שוליים

↑  שירים שבוצעו ע"י מאיה בוסקילה, באתר שירונט
1 2 3  שוברת שתיקה, נבדק ב-2021-06-13
↑  מאיה בוסקילה – לנשום (2008, CD) (באנגלית), נבדק ב-2021-06-13
↑  24.7.2008 – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  רדיו תשעים התחנה המואזנת בין תל אביב לחיפה, באתר www.90fm.co.il
↑  מילים לשיר שוברת שתיקה - מאיה בוסקילה, באתר שירונט
↑  Maya Buskila - מאיה בוסקילה – Shoveret Shtika - שוברת שתיקה, נבדק ב-2021-06-13
1 2 3  מאיה בוסקילה שוברת שתיקה Maya Buskila - Shoveret Shtika, נבדק ב-2021-06-13
| מאיה בוסקילה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | סיפור מכור • ימים של אהבה • שוברת שתיקה • נושמת |  |
| ערכים קשורים | ימים של אהבה • חי ב-LA LA לנד • הכוכב הבא לאירוויזיון |  |
| מאיה בוסקילה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| סיפור מכור | "יש בליבי כינור" • "סיפור מכור" • "הלב" • "זה רק בינינו" • "כשאתה נשבר" |  |
| ימים של אהבה | "חופים" • "רק אותך רוצה" • "רק אל תגיד" • "בלעדיך" • "ימים של אהבה" |  |
| שוברת שתיקה | "שוברת שתיקה" • "לנשום" • "שלום" • "רכבת אקספרס" |  |
| נושמת | "מה שהיה היה" • "מצפן" • "לעבור את היום" • "תקשיבי לי" • "מגדל" • "זיכרון ישן" • "השתגעתי" • "באמצע יום" • "נושמת" |  |
| אלבום חדש | "הלב שלי עומד למכירה" • "אני רואה אותך" • "ממך וממני" • "חד קרן" • "עם ישראל חי (יש לנו אור)" • "עד אחרי הנצח" • "לא לבד" • "2 דקות" |  |
| סינגלים אחרים | "נשמתי" • "לא מתביישת לאהוב" • "הזמן שלך" • "אל תוותר עלי" • "אהבה אחרת" • "חי ב-La La לנד" • "סלח לי" • "לראות אותך מאושר" • "פרידום" |  |
| השתתפות בסינגלים | "חברים בכל מיני צבעים" • "בוא נראה" • "הדרך אל הכפר" |  |
רוזנות סבויה

| --- | --- |
סמל

 
 ממשל
 משטר:  רוזנות
 שפה נפוצה:  איטלקית
 עיר בירה:  שיאמברי
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  הקמת הרוזנות
 תאריך:  1003
 פירוק:  שדרוג המדינה לדוכסות
 תאריך:  1416
 ישות קודמת:  ממלכת בורגונדיה
 ישות יורשת:   דוכסות סבויה
 
רוזנות סבויה (באיטלקית: Contea di Savoia) הייתה רוזנות היסטורית בצפון-מערב איטליה, אשר הוקמה בעת נפילתה של ממלכת בורגונדיה, ובירתה של הרוזנות הייתה העיר שיאמברי.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

האזור היה מיושב על ידי האלוברוגים, שבט קלטי וצורף לקיסרות הרומית. מקור השם סבויה מלטינית מאוחרת: "סאפאודיה" (Sapaudia) המתייחס ליערות האשוח. שם זה מופיע לראשונה בכתביו של ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מארקלינוס (354) על מנת לתאר את חלקה הדרומי של הפרובינקיה "מקסימה סקוואנורום" (Maxima Sequanorum). על פי הכרוניקה הגאלית (Chronica Gallica) של 452 (אנ') נותק שטח זה מהטריטוריות של בורגונדיה בשנת 443, לאחר תבוסת הבורגונדים בקרב מול פלביוס אאטיוס.
היסטוריה > ימי הביניים

במאה ה-8 הייתה הטריטוריה שעתידה להיקרא סבויה חלק מהאימפריה הפרנקית, וכשהאימפריה חולקה על פי הסכם ורדן ב-843 היא הייתה חלק מהממלכה קצרת הימים של פרנקיה התיכונה. עם מותו של לותאר הראשון ב-855, 12 שנים אחר-כך, חולקה פרנקיה התיכונה ללותרינגיה, צפונית לאלפים, ממלכת איטליה דרומית לאלפים, וחלקים מבורגונדיה באלפים המערביים אותם ירש שארל, בנו של לותאר. שטחים אחרונים אלו מרכיבים את חבלי הארץ העתידים: סבויה, ופרובאנס.
מהמאה העשירית למאה ה-14 היו השטחים של סבויה כפופים לממלכת ארל.
היסטוריה > הקמת הרוזנות

בשנת 1003 קיבל אומברטו מסבויה מרודולף השלישי, מלך בורגונדיה את התואר רוזן על נחלות משפחתו, ובשל תמיכתו בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל היתר לספח גם את רוזנות אאוסטה. לאחר מותו של רודולף השלישי, מלך בורגונדיה בשנת 1032, תמך אומברטו בקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד אודו השני, רוזן בלואה ואריברט, ארכיבישוף מילאנו, ובתמורה העניק לו קונרד השני את רוזנות מוריין, שאבלה ועמק טארנטייז. הנחלות שהוענקו לאומברטו שלטו על מעברי האלפים ועל הדרכים בין איטליה לאירופה, ובכך הפכו לבסיס הכוח של בית סבויה.
היסטוריה > התעצמות הרוזנות

בשנת 1046 התחתן אודונה הראשון, רוזן סבויה עם אדליידה מסוזה, בתם של אולדריקו מנפרדי השני, מרקיז טורינו וברטה ממילאנו, ועל ידי כך צירף לרוזנות את מרקיזות סוזה ובמרקיזות טורינו.
בשנת 1218 צירף תומאסו, רוזן סבויה את אזור וו לנחלותיו, לאחר היכחדותו של בית צרינגן. בשנת 1240 הוזמן פייטרו השני, רוזן סבויה לאנגליה לאחר שאחייניתו אלינור מפרובאנס התחתנה עם הנרי השלישי, מלך אנגליה.
בשנת 1313 קיבל אמדאו החמישי, רוזן סבויה את התואר כומר קיסרי של לומברדיה, מהיינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג, כאות על שירותו למען הקיסר. בשנת 1361 נותקה הרוזנות רשמית מממלכת ארל על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1388 רכש אמדאו השביעי, רוזן סבויה את רוזנות ניס. בשנת 1401 צורפה לרוזנות ז'נוואה - אזור ז'נבה, למעט העיר עצמה, שנשלטה על ידי נסיך-בישוף, אולם על פי הסכמה בשתיקה, היו כל הבישופים של ז'נבה מבית סבויה.
לאחר מכן

בשנת 1416 העלה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אמדאו השמיני, רוזן סבויה למעמד של דוכס, ובשנת 1418 איחד אמדאו את כל נחלות בית סבויה לאחר מותו של לודוביקו מסבויה-אכאיה. בשנת 1424 צירף אמדאו לנחלותיו את נסיכות פיימונטה.
מיקומה של סבויה בהרי האלפים הציב אותה בין שני אזורי השפעה, צרפת מחד וצפון איטליה מאידך. סבויה כמעט שלא התפתחה בתקופת הרנסאנס, עריה היו מעטות וקטנות, ועיקר פרנסתה הייתה על חקלאות. למיקומה הגאוגרפי של סבויה הייתה חשיבות צבאית. במהלך המלחמות הבלתי פוסקות בין צרפת לספרד על השלטון בצפון איטליה הייתה לסבויה חשיבות לצרפתים משום שדרכה אפשר היה לפלוש לאיטליה. סבויה הייתה חשובה לספרדים כחיץ בין צרפת לשטחים הספרדים באיטליה. בשנת 1563 העביר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה את בירת הדוכסות משאמברי לטורינו, שהייתה חשופה פחות להתערבות צרפתית.
קנטון וו סופח לברן בשנת 1536, וסבויה הכירה רשמית בשלטון ברן על וו בהסכם לוזאן מה-30 באוקטובר 1564.
בשנת 1714, כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית הוענקה ממלכת סיציליה לבית סבויה לתקופה קצרה, אולם לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הספרדים בשנת 1718, ונכבשה שוב על ידי האוסטרים בשנת 1720, קיבל בית סבויה מאוסטריה את האי סרדיניה כתחליף לסיציליה. החל משנת 1723 החלו שליטי בית סבויה להיקרא מלכי סרדיניה, אם כי בירתם נשארה טורינו.
במהלך המאה ה-19 עמדו קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ולאחר מכן בנו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה בראש התנועה לאיחוד איטליה, ובשנת 1861 הוכתר ויטוריו אמנואלה כמלך איטליה, אולם במהלך איחוד איטליה נמסרו שטחי סבויה וניצה לצרפת. בשנת 1870 הועברה בירת הממלכה לרומא, ולאחר התבוסה במלחמת העולם השנייה הוחלט במשאל עם בשנת 1946 על ביטול המונרכיה באיטליה.
רוזני סבויה

אומברטו הראשון, רוזן סבויה (1003–1048)
אמדאו הראשון, רוזן סבויה (1048–1051)
אודונה הראשון, רוזן סבויה (1051–1057)
פייטרו הראשון, רוזן סבויה (1057–1078)
אמדאו השני, רוזן סבויה (1078–1080)
אומברטו השני, רוזן סבויה (1080–1103)
אמדאו השלישי, רוזן סבויה (1103–1148)
אומברטו השלישי, רוזן סבויה (1148–1189)
תומאזו הראשון, רוזן סבויה (1189–1233)
אמדאו הרביעי, רוזן סבויה (1233–1253)
בוניפאצ'יו, רוזן סבויה (1253–1263)
פייטרו השני, רוזן סבויה (1263–1268)
פיליפו הראשון, רוזן סבויה (1268–1285)
אמדאו החמישי, רוזן סבויה (1285–1323)
אדוארדו, רוזן סבויה (1323–1329)
איימונה, רוזן סבויה (1329–1343)
אמדאו השישי, רוזן סבויה (1343–1383)
אמדאו השביעי, רוזן סבויה (1383–1391)
אמדאו השמיני, רוזן סבויה (1391–1416)
ראו גם

בית סבויה
דוכסות סבויה
סבויה
הערות שוליים

↑  הערך סבויה באנציקלופדיה הקתולית מ-1913
↑  בצרפתית מודרנית sapin; sapinière מציין יערות אשוחים
↑  פרובינקיה זו, שאין לה מקבילה מודרנית, השתרעה ככל הנראה בין הנהרות אן ורון, אגם ז'נבה, הרי היורה והנהר ארה, אם כי יש חילוקי דעות בין ההיסטוריונים לגבי הגבולות המדויקים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13573084g (data)
רוחות (מחזה)

| --- | --- |

"רוחות" בברלין, 1983
 כתיבה:  הנריק איבסן 
 סוגה:  טרגדיה 
 הצגת בכורה:  20 במאי 1882 
 שפה:  דנית 
 
רוחות (באנגלית: Ghosts; בצרפתית: Les revenants; השם המקורי בדאנו-נורווגית הוא Gengangere) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא נכתב בשנת 1881 והוצג לראשונה ב-1882. כמו רבים ממחזותיו הידועים של איבסן, "רוחות" הוא פרשנות ביקורתית מאוד של המוסר במאה ה-19.
המחזה נכתב במקור בדאנו-נורווגית. המילה הנורווגית בכתיב דהיום (שהתבדל בינתיים מן הניב הדני) היא "Gjengangere", אולם התרגום סביר, מילולית משמעו "הולכים שוב", בנורווגית משתמשים במונח גם כדי לתאר אנשים שנוהגים לבקר לעיתים קרובות באותם מקומות בילוי, כגון ברים, מסיבות, השקות וכדומה.
הכתיבה

רוחות נכתב במהלך סתיו 1881 ופורסם בדצמבר אותה שנה. בנובמבר 1880, כשאיבסן התגורר ברומא, הוא חשב לכתוב מחזה חדש אחרי  בית בובות. לאחר שנסע לסורנטו בקיץ 1881, הוא עבד קשה על כך. הוא סיים לכתוב את המחזה בשלהי נובמבר 1881. וראה אור בקופנהגן ב-13 בדצמבר. הצגת הבכורה שלו הייתה ב-20 במאי 1882 בנורווגית בשיקגו. המחזה תורגם לאנגלית בשם "Ghosts" ולעברית בשם "רוחות". מונח זה אינו תרגום מדויק של שמו בדנית או נורווגית. התרגום הנכון צריך להיות " revenant ", כלומר - מישהו שחוזר מן המתים.
תקציר העלילה

הלנה אלווינג מתכוונת להקדיש את  בית היתומים שבנתה לזכרו של בעלה המנוח, קפטן אלווינג. היא מגלה למדריך הרוחני שלה, הכומר מנדרס, שהיא הסתירה את נישואיה הכושלים, ובנתה את בית היתומים כדי לכלות את עושרו של בעלה כך שבנם, אוסולד, לא ירש ממנו דבר. הכומר מנדרס יעץ לה בעבר לשוב לבעלה למרות  ניאופיו והיא מבצעת את עצתו מתוך אמונה שאהבתה לבעלה תחזיר אותו לדרך הישר. אולם ניאופיו של בעלה ממשיכים עד למותו וגברת אלווינג אינה יכולה לעזוב אותו מתוך חשש שהקהילה תחרים אותה. במהלך המחזה היא מגלה שבנה אוסולד (אותו היא שלחה לגדול מחוץ לביתה בילדותו, כדי שלא יושחת בידי אביו) סובל מעגבת, שהייתה באותה תקופה מחלה סופנית ונרמז שהיא עברה אליו בגלל חטאי אביו. פרט לכך, אוסולד התאהב ברגינה אנגסטרנד, המשרתת של הגברת אלווינג, שמתגלה שהיא בתו הבלתי חוקית של קפטן אלוינג, ומכאן אחות למחצה של אוסולד.
המחזה מסתיים כשעל גברת אלווינג להחליט האם לכבד את בקשת בנה אוסולד לבצע בו המתת חסד. החלטתה אינה ידועה.
הדמויות

הלנה אלווינג – אלמנתו של הקפטן ויועץ החצר אלוינג.
אוסולד אלווינג – בנה, צייר.
הכומר מנדרס.
אנגסטרנד – נגר.
רגינה אנגסטרנד – מאמינה שהיא בתו של יעקב אנגסטרנד, אולם למעשה היא בתו של קפטן אלווינג. היא גם המשרתת של הגברת אלוינג.
קפטן אלווינג – הוא מת ולכן אינו נוכח על הבמה, אבל מדברים עליו.
ההפקות בעולם

רוחות הוצג לראשונה במאי 1882, כשלהקה נודדת  דנית הציגה אותו באולם אורורה טרנר בשיקגו. איבסן לא אהב את העובדה שהמתרגם ויליאם ארצ'ר השתמש במילה "רוחות" (Ghosts) ככותרת המחזה, בעוד שהיה ראוי ששם המחזה בשפה הנורווגי "Gengangere" יתורגם בצורה מדויקת יותר כ"The Revenants" שמשמעותו המילולית היא "אלה ששבים". הצגת הבכורה של המחזה בשוודיה הייתה בעיר הלסינגבורג, ב-22 באוגוסט 1883.
המחזה הועלה פעם אחת בהופעה פרטית בלונדון ב-13 במרץ 1891 בתיאטרון רויאלטי. הצנזורה שעליה הופקד הלורד צ'מברלין לא התערבה בו בגלל שההצגה הוגבלה לאגודת התיאטרון העצמאית (Independent Theatre Society), שכללה בין חבריה את ג'ורג' ברנרד שו, תומאס הרדי והנרי ג'יימס.
"רוחות" הוצג בעיר ניו יורק ב-5 בינואר 1894, ובתיאטרון העצמאי של ניו יורק (New York Independent Theatre) ב-1899. מארי שו גילמה את דמותה של גברת אלוינג. אלה נזימובה ופול אולנף העלו הפקה ידועה של "רוחות" בחדר קטן בלואר איסט סייד. כשנזימובה הייתה סטודנטית ברוסיה, היא רצתה "לשחק את רגינה בעבודת הגמר בבית הספר הדרמטי במוסקבה, אולם הם לא הרשו לי. "רוחות" נאסר באותה עת בידי הצנזור, מכיוון שהוא מתח ביקורת על הכנסייה."
התגובות והביקורות ההפקות הראשונות

במידה רבה בדומה לבית בובות, "רוחות" היה סנסציוני במתכוון. מה שבעיקר הפריע לבני זמנו של איבסן היה חוסר הצניעות המופגן שלו לדעתם, בעיסוקו החושפני יתר על המידה בנושא שאין לדבר עליו. המבקר האנגלי תיאר אותו אחר כך כ"מעשה מלוכלך שנעשה בפומבי", ועבור רבים זה היה מזעזע יותר ממהפך אינטלקטואלי עמוק.
באותה תקופה, עצם האזכור של מחלת מין היה שערורייתי, אולם כדי להראות שאפילו אדם שהיה נאמן לאידיאלים החברתיים של מוסר לא היה מוגן מפניה, היה מנוגד לכללי ההתנהגות החברתיים המקובלים של בני התקופה הוויקטוריאנית. 
הפקת "רוחות" הסעירה את החברה הנורווגית של אותם ימים ועל איבסן נמתחה ביקורת חריפה. ב-1898 כשאיבסן הוצג בפני המלך אוסקר השני של שוודיה ונורווגיה, בארוחת ערב שנערכה לכבודו של איבסן, המלך אמר לו שהמחזה לא טוב. אחרי שתיקה קצרה, איבסן התפרץ ואמר: "הוד מעלתו, הייתי חייב לכתוב את רוחות!".
הציטוטים להלן הם אוסף הערות הנוגעות למחזה ממגוון עיתונים ומקורות, שנכתבו בתקופת הצגת הבכורה שלו.
"מחזהו המתועב של איבסן המכונה "רוחות", עולה ממנו צחנת ביוב: פצע פתוח דוחה, צעד מלוכלך הנעשה בפומבי... מגעיל, חוסר נימוס משווע... מעשה נבלה... מעשה ידי שיכור." - דיילי טלגרף
מעורר שאט נפש... דמויות שהן או בעלות סתירה פנימית, או לא מעניינות או דוחות." – דיילי כרוניקל
"סיפור מבעית, חולני... יצירה בימתית שמזלזלת בכל גבר או אישה בעלי שכל ישר."
"מבחיל ומסוכן... מזהם את הצופים התמימים באותה מחלת עגבת של המוח שבה חולה אוסולד." - Ockham's Quarterly
"דיאגנוזה מדכאת של חוסר צניעות שפלה... הדמויות הן מתחסדות, נוקשות ומופקרות... קריקטורות מבעיתות." - lack and White
"התבשיל המבחיל והמטונף ביותר שהועלה אי פעם הוא חרפה להנהלת התיאטרון האנגלי... משעמם ומגעיל." – Era
"תשעים ושבעה אחוזים מהאנשים שהולכים לרוחות הם אנשים דוחים שמוצאים נושאים מגונים לטעמם, בדיוק כפי שהם עצמם כאלה" - Sporting and Dramatic News
"מכוער, מגעיל, צורם ומשעמם... רוח רעה, שמחפשת אחרי זוועות בלילה, וממצמצת כמו ינשוף זקן טיפש, כשקרן שמש חמה שמביאה שמחת חיים מבליחה לתוך עיניו." – Gentlewoman
"החברתי וחסר המין... האישה הבלתי נשית, הנשית הבלתי מיניות, ערב רב של בעלי דעות קדומות לבושות בביגוד מינימלי.... כלבים המחפשים צואה... גברים נשיים ונשים גבריות... כולם – גברים ונשים כאחד – יודעים שהם עושים לא רק מעשים בזויים אלא גם לא חוקיים... הלורד צ'מברלין (הצנזור) הותיר אותם להתפלש ברוחות... מחוץ לחבורה מטופשת, אין עניין קל שבקלים בנוכלות הסקנדינבית... גל של איוולת אנושית". - Truth
תרגומים לעברית

שדים, תרגום – ש. ארנו באום (1941?)
רוחות, תרגום - חיים דגן, תל אביב : תש"ל?
רוחות: מחזה בשלוש מערכות, מתרגם: ישורון קשת/יעקב קופילביץ'. תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, תשל"ו.
רוחות, תרגם והוסיף מבוא והערות: גד קינר. תל אביב : אור-עם, תשמ"ג 1983.
רוחות, עברית - רבקה משולח. רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1990.
רוחות רפאים, דורון תבורי, 2009.
המחזה "רוחות" בתיאטרון המקצועי הישראלי

1. התיאטרון הארץ ישראלי (בשם ״מעשה בספיריטיזם״) - הצגת בכורה: 1922
שחקנים: הלנה אלבינג – מרים ברנשטיין-כהן, מאנדרס – מיכאל גור.
2. שחקני ירושלים (בשם ״שדים״) - הצגת בכורה: דצמבר 1941
יוצרים: מתרגם – ש. ארנו באום; במאי – מריו קרנץ
שחקנים: מריו קרנץ (אנגסטרנד)
3. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 16 בספטמבר 1947
יוצרים: מתרגם - יעקב קופילביץ', במאי – שמעון פינקל, מעצב תפאורה ותלבושות – מרסל ינקו.
שחקנים: הגב' אלווינג – חנה רובינא, אוסוולד אלווינג - שמעון פינקל, מאנדרס – אהרן מסקין, יעקב אנגדטרנד - ארי ורשבר / מנחם גנסין, רגינה אנגסטרנד – פאני לוביץ'.
4. תיאטרון פיטר פריי - הצגת בכורה: 1965
יוצרים: במאי – פיטר פריי.
שחקנים: גב' אלבינג - בתיה לנצט, הכומר מאנדרס - שמעון פינקל, אוסואלד - יצחק חזקיה, יעקב אנגסטראנד - איצקו רחמימוב, רגינה, בתו - מרים גבריאלי.
5. תיאטרון באר שבע - הצגת בכורה: 18 באוקטובר 1989
יוצרים: מתרגמת - רבקה משולח, במאי – מייקל אלפרדס, עיצוב תפאורה ותלבושות - רות דר, עיצוב תאורה - פליס רוס.
שחקנים: גב' אלווינג – חנה מרון, אוסוולד אלווינג - דורון תבורי, רגינה - דפנה רכטר, הכומר מאנדרס - מרק חסמן, אנגסטראנד - אהרון אלמוג.
6. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 16 באוקטובר 1995
יוצרים: מתרגמים – חנן שניר, גד קינר, במאי – חנן שניר, מעצב תפאורה - אבי שכוי, מלחינת מוזיקה - שוש רייזמן, מעצבת תלבושות - צילי צ'רני, מעצב תאורה - אבי-יונה בואנו.
שחקנים: הלנה אלווינג – גילה אלמגור, אוסוולד אלוינג – אורי רביץ, הפאסטור מאנדרס – אלכס פלג, אנגסטרנד, נגר – מוסקו אלקלעי, רגינה אנגסטרנד, משרתת - יעל הדר.
7. תיאטרון תמונע (בשם "רוחות רפאים") - הצגת בכורה: פברואר 2009
יוצרים: מתרגם – דורון תבורי, במאית - יעל קרמסקי, עיצוב תפאורה - אורית אדר בכר, עיצוב תלבושות - רוני כרמל, עיצוב תאורה - חני ורדי, מלחין מוזיקה: גיא גוטמן, וידאו ארט - ליאור שדה ואורית אדר בכר.
שחקנים: הכומר מנדרס - דורון תבורי, אוסוולד - יפתח אופיר, הלנה אלווינג - חוה אורטמן, רגינה - הילה טוביאן, אנגסטרנד - אייל נחמיאס.
8. תיאטרון באר שבע (כעיבוד מודרני למחזה, בשם "רוחות") - הצגת בכורה: יולי 2014
יוצרים: מעבד ובמאי – עידו ריקלין, עיצוב תפאורה - סבטלנה ברגר, עיצוב תלבושות - אורן דר, עיצוב תאורה - פליס רוס, מוזיקה: אליוט בן-עזר, מולטימדיה - ג'ראר אלון.
שחקנים: הלנה אלווינג - שירי גולן, הכומר מנדרס - אמיר קריאף, אוסוולד - תום חגי, רגינה - ענבר דנון, אנגסטרנד - ניר מנקי.
ביבליוגרפיה

Book Background, Penguins Classics, Henrik Ibsen: Ghosts and Other Plays ISBN 0-14-044135-2
הערות שוליים

↑  עובדות אודות רוחות, הכול אודות איבסן, באתר הספרייה הלאומית של נורווגיה
↑  מונטרוז מוזס, רוחות, אנציקלופדיה אמריקנה, 1920
↑  הצגת הבכורה הראשונות בשפה האנגלית, הכול אודות איבסן, באתר הספרייה הלאומית של נורווגיה
↑  עובדות אודות רוחות, הכול אודות איבסן, באתר הספרייה הלאומית של נורווגיה
↑  Watts, Peter. Notes, p. 291, in Henrik Ibsen, Ghosts and other Plays, Penguin Classics, 1964.
↑  מונטרוז מוזס, רוחות, אנציקלופדיה אמריקנה, 1920
↑  מונטרוז מוזס, רוחות, אנציקלופדיה אמריקנה, 1920
↑  Krutch, Joseph Wood. "Modernism" in Modern Drama: A Definition and an Estimate. Ithaca: Cornell University Press, 1953. Page 9.
↑  תום לוי, 6: היקים יוצרים תיאטרון עברי, היקים והתיאטרון העברי : המאבק בין מערב למזרח אירופה, תל אביב: רסלינג, 2016
↑  מיכאל הנדלזלץ, עידו ריקלין כותב מחדש את "רוחות" של איבסן, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2014
מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, רוחות: תיאטרון טוב באריזה בעייתית, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2014
מיכאל הנדלזלץ, "רוחות": חכם, נועז, רגיש ונכון, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319127005171  BnF: cb15577790k (data)  GND: 4224629-5  LCCN: no00029108  SUDOC: 129236802  VIAF: 310251235   WorldCat (עם VIAF): 310251235 
הדביג וינטרהלם בתפקיד גברת אלוינג ואוגוסט לינדברג בתפקיד אוסולד בהפקה שוודית משנת 1883
שאנדור הבשי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1873 נג'קניז'ה, הונגריה 
 פטירה:  8 בספטמבר 1939 (בגיל 66) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Hoffmann Sándor 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 
שאנדור הבשי (במקור הופמן, בהונגרית: Hevesi Sándor; נג'קניז'ה, 3 במאי 1873 – בודפשט, 8 בספטמבר 1939) היה במאי יהודי-הונגרי, פרופסור, מחזאי, מבקר, סופר, מתרגם, מנהל תיאטרון היה חבר באגודת קישפלודי, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
שאנדור הבשי (בשנות ה-20 של המאה ה-20)
דיוקנו וחתימתו של שאנדור הבשי
לאחר הצגת אחת היצירות האחרונות שלו, תמונה משותפת עם השחקנים (1938). שאנדור הבשי: הקוסם. תיאטרון מרכז העיר, 1938. רודולף סומוגיורי (ויקטור רסיי, הפסנתרן), אידה טוראי (מריאנה), שאנדור הבשי, הסופר, לאסלו סילאשי (פאל קמני, העיתונאי)
לוח הזיכרון של שאנדור הבשי ברובע 7 בבודפשט.