stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם יונה
ביוגרפיה

נולד באיספלטרו שבדלמטיה (כיום בקרואטיה) לרפאל משה חיים יונה. היה תלמידהם של רבי דוד פארדו ורבי שבתי וינטורה, ואף כתב הקדמה לספר 'נהר שלום' של הרב וינטורה.
במשך כשנתיים כיהן כרבה של איספלטרו, לאחר מכן עבר לוונציה ושם התחבב על החיד"א והיה חברותא שלו למשך כארבעה חודשים. החיד"א סמכו להוראה בכסלו תקל"ז, 1777. רבי אברהם יונה עסק גם בקבלה וחסידות. היה שותף בסנהדרין של פריז שיזם נפוליאון.
נפטר בכ"ה שבט תקע"ה, בהיותו בן 70.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לחכמי איטליה, ערך רבי אברהם יונה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנה-ניקולא דה מופו

רנה-ניקולא-שארל-אוגוסטן דה מופו (בצרפתית: René-Nicolas-Charles-Augustin de Maupeou ‏, בשמו המלא - René Nicolas Charles Augustin de Maupeou, marquis de Morangles et de Bully, vicomte de Bruyères-sur-Oise;
רנה-ניקולא-שארל-אוגוסטן דה מופו, מרקיז מוראנגל ובולי, ויקונט ברוייר-סור-וואז;
25 בפברואר 1714 – 29 ביולי 1792) היה משפטן ופוליטיקאי צרפתי. הוא כיהן כ"שנסלייה" ב-1768–1790, כשר המשפטים ב-1768–1774 ושר מדינה ראשי של צרפת בימי שלטונו של לואי השישה עשר. הוא התפרסם ברפורמת מערכת המשפט והפרלמנטים משנת 1771.
קורות חיים

רנה-ניקולא דה מופו היה החמישי שנשא את שם המשפחה "דה מופו", והיה צאצא לענף דה ברוייר של בני מופו. משפחתו שזכתה לתואר אצולה במאה השש עשרה ואבותיה היו בני אצולת הגלימה שאחזו בתפקידים פרלמנטריים. הדורות הבאים היו כבר אצולת סיף או אצולה כנסייתית.
רנה-ניקולא דה מופו נולד ב-1714 במונפלייה כבנם הבכור של רנה הרביעי דה מופו ושל אן ויקטואר דה למואניון (Lamoignon). הוא גדל בפריז, ב"אוטל דה שאטיון" על יד הוריו וקיבל השכלה רחבה
במכללת לואי הגדול. אביו מילא את תפקיד יושב ראש הבית הגדול (président à (mortier בפרלמנט של פריז, אותו הוריש לבנו. אחי של רנה, לואי (1716–1800) עלה בהייררכיה הצבאית בחיל הרגלים עד לדרגת "לוטננט גנרל".
קורות חיים > פריצת הקריירה המשפטית והפוליטית

בגיל תשע עשרה,ב-11 באוגוסט 1733 התמנה מופו כיועץ בבית החקירות השלישי של הפרלמנט של פריז. לאחר מכן, ב-1737 התמנה תחת פיקוח אביו, ליושב ראש הבית הגדול של הפרלמנט. הוא מילא את התפקיד בצורה יעילה עד שאביו הפך ליושב ראש ראשי של הפרלמנט של פריז.
ב-1744 מופו נשא לאישה את אן-מרגריט-תרז דה רונשרול, צעירה אמידה ממשפחת אבירים. היא הייתה בת דודה של מאדאם ד'אפינה, ידידה של ז'אן-ז'אק רוסו ומקובלת בחוגי הפילוסופים. האישה מתה בגיל צעיר ב-1752. לזוג נולדו שני ילדים. אחרי שהתאלמן העסיק מופו כמורה פרטי לבנו הבכור צעיר בשם שארל-פרנסואה לברן (Lebrun) שהפך לימים לקונסול השלישי בקונסולט של צרפת, שר אוצר של נופוליאון ודוכס פיאצ'נצה.
לפי תיאור מפי אחד מבני תקופתו הצטייר מופו כ"גבר שחרחר קטן", בעל גבות עבות, "שהסתיר מתחת לנימוסיו הנעימים, נשמה לוהטת, אכולת שאפתנות, אומץ יחיד במינו, עקשנות בלתי מרוסנת". "איש עסקים מקצועי, ומעל הכל איש מעש, ידע מה רצה ונעזר לשם כך בכל האמצעים, ללא יראה, ללא חולשה, ללא מעצורים, הדמות לא הייתה מאוד סימפתית, אבל בשום אופן לא בזויה"
היה יד ימינו של אביו בעת הסכסוכים בין הפרלמנט לארכיבישוף של פריז, כריסטוף בומון, שנתמך על ידי חצר המלך. ב-1763–1768 כיהן מופו עצמו כיושב ראש הפרלמנט של פריז, זאת בתקופה שבה וולטר דרש משפט חוזר לז'אן קאלה ובה התרחש משפטו החוזר של הרוזן לאלי.
ב-1768 אחרי שאביו כיהן לפני פרישתו למשך 24 שעות בלבד בתפקיד היוקרתי של "שנסלייה" ירש בנו את התפקיד, בהמלצת הדוכס שואזל.
חיש מהר עבר לצד הדוכס אגיון, יריבו של שואזל, ובן חסותה של מאדאם דו בארי, פילגש המלך,  והשתתף בדצמבר 1770 בהפלת מיטיבו, שואזל, שהוגלה. 
ב-27 בדצמבר 1770 התמנה מופו במקומו של שואזל לשר ראשי של צרפת.
קורות חיים > שר ראשי של צרפת

במאה שנה וחצי האחרונה התחדדו בצרפת סכסוכים מתמידים בין המלוכה לפרלמנטים - עד כדי עימות אלים בימי הפרונד ואחרי הרגעה זמנית בשאר שלטונו של לואי הארבעה עשר, החרפה בעת הרז'אנס ושוב בעת שלטונו הארוך של לואי החמישה עשר.
מופו היה נחוש לתמוך בסמכות המלך נגד הפרלמנט שהיה מעין בית משפט עליון, נגד החסימה המתמדת של הרפורמות במערכת גביית המיסים ונגד זכויות היתר של המעמדות האמידים, שבברית עם ראשי רשויות המשפט בפרובינציה שאפו לחמוס את תפקידה של אספת המעמדות.
הוא כרת ברית עם דוכס אגיון ועם מאדאם דו בארי והשיג עבור מקורבו, האב טרה, את התפקיד של מבקר כללי של האוצר. פרץ משבר הידוע כ"פרשת ברטניה" סביב עימות משפטי שנפתח בין הדוכס אגיון, בעבר מושל חבל ברטניה ובין לה שאלוטה תובע כללי של החבל, שנכלא על ידי המושל בגין האשמות שהלה העלה נגדו.
כשהפרלמנט של פריז הראה סימני עוינות כלפי אגיון, מופו הקריא מכתבי הרשאה של המלך לואי החמישה עשר שביטלו את מהלכי הפרלמנט. המלך הגיב למחאות הפרלמנט במעמד הקרוי "מיטת משפט" (lit de justice), שבו דרש את דו"חות הפרוצדורות.
ב-27 בנובמבר 1770 הוציא מופו "צו הסידור והמשמעת" (Édit de règlement et de discipline) שאסר על מיזוג ענפי פרלמנט מסוימים ועל ההתכתבות עם רשויות המשפט מהפרובינציה. הוא גם קבע עונשים עבור שביתות הפרלמנט באמצעות הפקעת נכסים, ואסר על המשך עיכובים ברישום הצווים המלכותיים אחרי תגובת המלך למחאה הראשונה. השופטים סירבו לרשום את הצו, ובסופו של דבר הוא נרשם כחוק במעמד "מיטת משפט" שקויים ב-7 בדצמבר בארמון ורסאי, בעוד שהפרלמנט הושהה.
קורות חיים > נפילתו וביטול הרפורמה

בעלייתו לכס המלכות, ביקש לואי השישה עשר להיפטר מה"טריומווירט" שכלל את הדוכס אגיון, שר החוץ והמלחמה, האב טרה, המבקר הכללי של האוצר ומופו, שר המשפטים והשר הראשי שננזף על חוסר הפופולריות שלו ועל קרבתו לרוזנת דו ברי, פילגשו של המלך המנוח.
בעצתו של מורפא ב-24 באוגוסט 1774 פיטר המלך את מופו מתפקיד שר המשפטים. במקומו הוא מינה את מירומניל. ב-1775 הוחזר מגלות מאלזרב כדי להתמנות מזכיר מדינה בבית המלך והכלכלן אן רובר ז'אק טורגו התמנה בראש האוצר. לואי השישה עשר קרא למגיסטרטים הישנים לשוב מגלותם וכעבור חדשיים החזיר על כנם את ה"פרלמנטים" הישנים. בקרוב עמדו להתחדש המריבות בין הכתר לשופטים.
לשווא ניסה מופו להסביר למלך החדש את חשיבות הרפומרה שביצע:
היה צריך להפעיל את כל כוחה של הסמכות או לאבד אותה באופן בלתי הפיך.זה לא היה עניין מנהלי, זה היה עצם הבסיס של החוקה ושל כס המלוכה. האם הייתה רשות ציבורית? או שהיתה רק רוח רפאים? האם היה לנו ריבון יחיד? או שצרפת הייתה כפופה לשתים עשרה אריסטוקרטיות? זו הייתה הבעיה חסרת התקדים שיצרה את התנגדות  הפרלמנטים
אגב החלטותיו של לואי השישה עשר מופו העיר:
גרמתי למלך לנצח בפרשה שנמשכה שלוש מאות שנה. הוא רוצה שוב להפסיד, הוא האדון
על אף הפיטורים ואף על פי שפרש לגמלאות שמר מופו את התואר שנסלייה עד ל-1 ביולי 1790 כשהמשרה בוטלה. הוא היה איפוא השנסלייה האחרון של המשטר הישן. בינתיים ב-1789 פרצה המהפכה הצרפתית. 
מופו נפטר ב-1792 בלה טווי, מחוז אר בחבל נורמנדיה, ימים ספורים אחרי נפילת המונרכיה.
חייו הפרטיים

מופו התחתן ב-22 בינואר 1744 עם אן-מרגריט-תרז דה רונשרול, בתו של המרקיז דה רונשרול.
היא הייתה בת יחידה, יתומה מאביה, צאצאת לשושלת אבירים עתירת נכסים שהתחלתה במאה העשירית. הנשואים לא נמשכו זמן רב מכיוון שב-1752 אן מתה ממחלה. לזוג נולדו שני בנים:
רנה אנז' אוגוסטן דה מופו (1746–1794) שירת בקצין בכיר (maître de camp) ברגימנט הפרשים המלכותי הבורגונדי
שארל ויקטור רנה דה מופו (1749–1789) מילא תפקיד משפטי בכיר (maître des requêtes - מגיסטר הקובלנות)
אזכורו ביצירות אמנות > ספרות

ברומן "ז'וזף בלסמו" מאת אלכסנדר דיומא האב - בפרק ה-30 שנקרא Le vice "החטא" - מתואר מפגש בין הרוזנת ביארן והשנסלייה מופו
לקריאה נוספת

Pierre Gaxotte - Histoire des Français, Flammarion, Paris 1972
,  Jacques Madaule  Istoria Franței, vol.2 Editura politică      București 1973
(ז'אק מדול - ההיסטוריה של צרפת, כרך ב, 1945 תורגמה מצרפתית לרומנית על ידי אואג'ן רוסו)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ויקיטקסט - המרקיז סגור - בשקיעת המונרכיה פרק ב - "מעשיו הראשונים של שלטון" תת-פרק 4
1 2 3 4  Madaule 1973 עמ' 126
1 2 3 4 5 6  Madaule 1973 עמ' 127
1 2  P.Gaxotte עמ' 556
1 2 3 4  P.Gaxotte עמ' 557
1 2  Madaule 1973 עמ' 129
↑  ראו בספר Claude Schopp Mémoires d'un médecin, Robert Laffont 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278787205171  PLWABN: 9811492863205606  BnF: cb12048270x (data)  GND: 119208121  ISNI: 0000 0000 8129 8224  LCCN: n84151553  NTA: 132303175  SNAC: w6q60g6w  SUDOC: 069972605  VIAF: 51708526   WorldCat (עם VIAF): 51708526 
תחריט סאטירי בן התקופה על השר הראשי רנה-ניקולא מופו בתור "שמשון החדש" הממוטט את עמודי מקדש המדינה
הפרלמנטים והמועצות הריבוניות של ממלכת צרפת, בשנת 1789
גמר ליגת האלופות 2024

גמר ליגת האלופות 2024 היה המשחק האחרון לעונת 2023/2024, העונה ה-69 של טורניר הכדורגל הבכיר באירופה שמאורגן על ידי אופ"א והעונה ה-32 מאז שונה שמה של התחרות מ"גביע אירופה לאלופות" לליגת האלופות. המשחק נערך באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה ב-1 ביוני 2024.
במשחק זכתה ריאל מדריד שגברה על בורוסיה דורטמונד בתוצאה 2–0.
אצטדיון ומבלי שאירח את הגמר היה אמור במקור לארח את גמר 2023 עם זאת, בעקבות הדחייה וההעברה של גמר 2020 מאצטדיון אטאטורק לאצטדיון האור בליסבון, פורטוגל, בעקבות מגפת הקורונה שפרצה בשנה זו, לו"ז אירוח הגמרים נדחה בשנה.
המנצחת בגמר, ריאל מדריד,  התמודדה על תואר הסופר קאפ האירופי לשנת 2024 מול אטאלנטה שזכתה בליגה האירופית. כמו כן היא העפילה לגביע העולם למועדונים 2025.
האצטדיון המארח

זו הייתה הפעם השלישית שגמר ליגת האלופות נערך באצטדיון ומבלי המחודש, לאחר שנערכו שם בעבר גם הגמרים של שנת 2011 ו-2013. ובסך הכל, היה זה הגמר השמיני שמתקיים באצטדיון, כאשר חמשת המשחקים האחרים התקיימו באצטדיון ומבלי הישן, בשנים 1963, 1968, 1971, 1978 ו-1992.
האצטדיון המארח > בחירת האצטדיון

ב-22 בפברואר 2019 הושק הליך הגשת המועמדות עבור ערי אירופה לאירוח גמר ליגת האלופות 2022 ו-2023. כאשר לערים היה עד 22 במרץ 2019 להביע עניין, ועד 1 ביולי 2019 להגיש את הצעותיהן.
ב-24 בספטמבר 2019 הוכרז על-ידי הוועד המנהל של אופ"א במהלך ישיבה שנערכה בליובליאנה שבסלובניה שגזפרום ארנה בסנקט פטרבורג, רוסיה. נבחר לארח את משחק גמר ליגת האלופות 2021, כאשר אליאנץ ארנה במינכן, גרמניה. יארח את גמר ליגת האלופות 2022 ואצטדיון ומבלי בלונדון שבאנגליה יארח את גמר 2023.
ב-17 ביוני 2020 הודיעה אופ"א כי בשל מגפת הקורונה באירופה, כל מיקומי הגמרים יידחו בשנה, וכתוצאה מכך אליאנץ ארנה יארח את גמר ליגת האלופות 2023. עם זאת, בגלל התפרצות נוספת של מגפת הקורונה בטורקיה הגמר של שנת 2021 הועבר ברגע האחרון מאיסטנבול לפורטו, וב-16 ביולי 2021 הוחלט שאיסטנבול תארח את גמר 2023. ומינכן תארח במקום זאת את גמר 2025.
הקבוצות

| מועדון | הופעות קודמות בגמר (בכתב מודגש: זכיות) |
| --- | --- |
גרמניה בורוסיה דורטמונד: 2 (1997, 2013)
ספרד ריאל מדריד: 17 (1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1964, 1966, 1981, 1998, 2000, 2002, 2014, 2016, 2017, 2018, 2022)
מהלך המשחק

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 ביוני 2024   22:00 | גרמניה בורוסיה דורטמונד | 0–2 | ספרד ריאל מדריד | אצטדיון ומבלי, לונדון צופים: 86,212 שיפוט: סלבקו וינצ'יץ' (סלובניה) |
| 1 ביוני 2024   22:00 |  | (סיקור) | דני קרבחאל  74' ויניסיוס ז'וניור  84' | אצטדיון ומבלי, לונדון צופים: 86,212 שיפוט: סלבקו וינצ'יץ' (סלובניה) |
מהלך המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              בורוסיה דורטמונד :               ריאל מדריד
ראו גם

עונת 2023/2024 בליגה האירופית
גמר הליגה האירופית 2024
גמר הקונפרנס ליג 2024
הערות שוליים

↑  UEFA.com,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'UEFA competitions to resume in August | Inside UEFA, UEFA.com, ‏2020-06-17'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'
↑  UEFA.com,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'9 associations bidding to host 2021 club finals | Inside UEFA, UEFA.com, ‏2019-02-22'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'
↑  UEFA.com, Venues appointed for club competition finals | Inside UEFA, UEFA.com, ‏2021-07-16 (באנגלית)
| משחקי גמר גביע אירופה וליגת האלופות |
| --- | --- | --- |
| גביע אירופה לאלופות | 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 |  |
| ליגת האלופות | 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
ציר הזמן של האנטישמיות

ציר הזמן שלהלן מתאר עדויות למעשים אנטישמיים כלפי יהודים כקבוצה דתית או אתנית. עם זאת הוא אינו כולל אירועים בהיסטוריה של האנטישמיות, זאת למעט אירועים יוצאי דופן אשר השפיעו על אירועים אחרים. כלומר, פעולות שננקטו להילחם או להקל על השפעות האנטישמיות ואירועים שהשפיעו על שכיחות האנטישמיות בשנים מאוחרות יותר. ניתן גם לקרוא בהיסטוריה של האנטישמיות מימי העת העתיקה ועד ימינו.
בחלק מהמונחים במקום המילה אנטישמיות, מופיעות המילים "אנטי-יהדות" או "אנטישמיות דתית", זאת בהתייחס לאירועים שקרו על פי רגשות דתיים כלפי היהדות שרווחו לפני עליית האנטישמיות הגזעית במאה ה-19.
העת העתיקה > לפני המאה השלישית לפנה"ס

ראשית תפוצתה של עלילת שווא לפיה היהודים סוגדים לחמור, עם התבססות הקהילה היהודית שבמצרים העתיקה שנוסדה לאחר גלות בבל. עלילה זו לימים תיהפך לאחת מעלילות השווא הנפוצות ביותר שצוטטו בידי היסטוריונים יוונים כמנתון, פלוטארכוס ואפיון.
לפי המסופר במגילת אסתר, המן, שנפגע כשמרדכי סירב להשתחוות לו ונודע לו שהוא יהודי, ביקש להשמיד את העם היהודי בממלכת פרס בהסכמת המלך אחשוורוש: ”וַיֹּאמֶר הָמָן לַמֶּלֶךְ אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ יֶשְׁנוֹ עַם-אֶחָד מְפֻזָּר וּמְפֹרָד בֵּין הָעַמִּים בְּכֹל מְדִינוֹת מַלְכוּתֶךָ; וְדָתֵיהֶם שֹׁנוֹת מִכָּל-עָם וְאֶת-דָּתֵי הַמֶּלֶךְ אֵינָם עֹשִׂים וְלַמֶּלֶךְ אֵין-שֹׁוֶה לְהַנִּיחָם. אִם-עַל-הַמֶּלֶךְ טוֹב, יִכָּתֵב לְאַבְּדָם [...] וְנִשְׁלוֹחַ סְפָרִים בְּיַד הָרָצִים אֶל כָּל מְדִינוֹת הַמֶּלֶךְ לְהַשְׁמִיד לַהֲרֹג וּלְאַבֵּד אֶת כָּל הַיְּהוּדִים מִנַּעַר וְעַד זָקֵן טַף וְנָשִׁים” (מגילת אסתר, פרק ג', פסוק ח')
העת העתיקה > המאות השלישית, השנייה והראשונה לפנה"ס

270 לפנה"ס לערך – ההיסטוריון וכהן הדת המצרי-הלני מנתון, תוקף את היהודים בחיבורו על דברי ימי מצרים, שבו הוא טוען כי היהודים הם צאצאיהם של החיקסוס שפלשו למצרים ושל תושביה המצורעים והטמאים, שתי אוכלוסיות שגורשו ממנה. עלילת המצורעים של מנתון שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה האנטי-יהודיות המאוחרות יותר בספרות היוונית-רומית.
167 לפנה"ס – גזירות אנטיוכוס – גזירות דת שהוטלו על יהודי ארץ ישראל על ידי המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס". גזירות השמד היו המניע המיידי לפרוץ מרד החשמונאים באותה שנה. על פי ספר מקבים א', הגזירות כללו עבודה זרה בבית המקדש והקרבת חיות טמאות, איסור על ברית המילה, ודרישה מהיהודים לאכול מאכלים לא כשרים. ספר מקבים ב' מביא את הסיפורים על אלעזר הזקן ועל האשה ושבעת בניה, שמתו על קידוש השם בתקופת הגזירות.
139 לפנה"ס – הפראיטור גנאיוס קורנליוס סקיפיו היספאנוס (אנ') מגרש את כל היהודים מהעיר רומא.
56/59 לפנה"ס – המדינאי הרומאי קיקרו מבקר בנאומיו את היהודים על כך שהם משפיעים מדי באסיפות ציבוריות, ומציין כי היהודים והסורים הם "גזעים שנולדו להיות עבדים".
העת העתיקה > המאה הראשונה

19 – הקיסר הרומי טיבריוס מגרש יהודים מרומא. גירושם נרשם על ידי ההיסטוריונים הרומיים סווטוניוס, יוספוס וקסיוס דיו.
38 – פרעות כנגד יהודים מתפרצות באלכסנדריה שבמצרים, כפי שמספר פילון מאלכסנדריה בחיבורו "נגד פלאקוס". אלפי יהודים נהרגים על ידי אספסוף, בתי כנסת נשרפים, מנהיגים יהודים נסקלים בפומבי, והאוכלוסייה היהודית נדחקת לרבע מהעיר.
50 – הקיסר הרומי קלאודיוס מצווה על היהודים "לא לקיים אסיפות", כדברי קסיוס דיו. מאוחר יותר גירש קלאודיוס יהודים מרומא.
66 – בפיקודו של המצביא היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר, חיילים רומאים הרגו כ-50,000 יהודים בפרעות באלכסנדריה.
(66–73) – המרד הגדול ברומאים נמחץ על ידי אספסיאנוס וטיטוס.
שנות ה-90 – יוסף בן מתתיהו תוקף מיתוסים אנטישמיים מזמנו ועתיקים יותר בחיבורו "נגד אפיון", הכוללים את עלילות החמור, המצורעים וקורבן האדם – עלילת הדם הראשונה.
96 – טיטוס פלביוס קלמנס, אחיינו של הקיסר הרומאי וספסיאנוס, וכביכול מתגייר, מוצא להורג באשמת אתאיזם.
100 – ההיסטוריון הרומי טקיטוס כותב פולמוס אנטי-יהודי בחיבורו "היסטוריות". הוא מספר על מספר תקריות אנטישמיות עתיקות (כולל עלילת החמור), ומציין כי היהודים "מתייחסים לשאר בני העמים האחרים בשנאת האויבים".
העת העתיקה > המאה השנייה

הרבע הראשון של המאה – המשורר הרומי יובנאליס כותב ב"סאטירות" שלו שירה אנטי יהודית.
119 – הקיסר הרומי אדריאנוס אוסר על ברית מילה, מה שלמעשה הופך את היהדות לבלתי חוקית.
132–135 – דיכוי מרד בר כוכבא. על פי קאסיוס דיו, כ-580,000 יהודים נהרגים. אדריאנוס מורה על גירוש יהודים מיהודה, המתמזגת עם הגליל על מנת להקים את הפרובינקיה סוריה פלשתינה. מטרתו של שינוי שם זה הייתה לדכא את הקשר של העם היהודי למולדתו ההיסטורית (יהודה/ארץ ישראל). (לפעולות אנטישמיות אחרות הנובעות משינוי שם זה, ראו אירועי שנת 1967 להלן) אף על פי שאוכלוסיות יהודיות גדולות נותרו בשומרון ובגליל, כאשר טבריה היא מפקדתם של המנהיגים יהודים גולים, אך זוהי תחילתה של הגולה היהודית, שנקראת במקורות היהודיים כ"גלות אדום". אדריאנוס בונה מקדש פגאני לאל יופיטר במקום בית המקדש בירושלים ובונה את איליה קפיטולינה מבין הריסות ירושלים.
167 – ההאשמה המתועדת הראשונה בדאיציד (הרעיון שיהודים אחראים למותו של ישו), הועלתה בדרשה לפסחא שנשא מליטון מסרדיס.
175 – אפולינאריס קלאודיוס (אנ') כותב שני ספרים נגד היהודים.
העת העתיקה > המאה השלישית

259 – הקהילה היהודית בנהרדעא נהרסת על ידי גדודי המורדים בראשות בן נצר.
העת העתיקה > המאה הרביעית

306 – הסינוד מאלווירה אוסר על נישואי תערובת בין נוצרים ליהודים. פעילויות חברתיות אחרות, כגון אכילה משותפת, אסורות אף הן.
315 – הקיסר הרומי קונסטנטינוס הראשון מחוקק חוקים שונים בנוגע ליהודים: אסור ליהודים להחזיק בעבדים נוצרים או למול את עבדיהם. גיור נוצרים ליהדות אינו חוקי. שירותי דת מוגבלים, אך יהודים רשאים להיכנס לירושלים ביום השנה לחורבן בית המקדש.
325 – יהודים מגורשים ונאסר עליהם לחזור שוב לירושלים.
ועידת ניקיאה. במסגרת הכינוס הראשון של הכנסייה הנוצרית, מתנגדת לחישוב תאריך חג הפסחא על פי חג הפסח היהודי: "פסול הוא לעשות כמנהג היהודים בחגיגת חג הקודש הזה, כיוון שידיהם דמים מלאו, מוחם טמא ומשוקץ.... בל יהיה לנו דבר במשותף עם אויבינו היהודים ... נסור מדרכי רשעתם ... ההולכים בעיוורון ובמודע אחר שקר בהיותו מודע ללא מחשבה, אך מתוך טירוף ותאווה ... עם נפסד. לבל נתגודד עם רוצחי אדוננו ... דבר לא יהיה לנו בקנה אחד עמם.
330 – בעקבות הלשנה, רבה בר נחמני ברח ליער ושם הוא מת.
339 – נישואי תערובת בין נוצרים ליהודים נאסרים באימפריה הרומית, ועל העוברים על כך מוטל עונש מוות.
351 – שריפת ספרי קודש יהודיים בפרס. [דרוש מקור]
351 – 352 – מרד גאלוס. יהודים קמים נגד שלטונו הקיסר המושחת גאלוס. עיירות רבות נחרבות, אלפים נהרגים.
353 – קונסטנטיוס השני מעביר חוק הקובע כי כל נוצרי אשר יתגייר - יוחרם רכושו.
380 – גרגוריוס איש ניסה (אנ') מכנה את היהודים "רוצחי יהוה, רוצחי הנביאים, מורדים ומעליבי אלוהים, רעים לשדים, בני צפעונים".
386 – יוחנן כריסוסטומוס מאנטיוכיה כותב שמונה דרשות בשם Adversus Judaeos (לטינית: נגד היהודים). (ראו גם: נצרות ואנטישמיות).
388 – 1 באוגוסט: אספסוף נוצרי שהוסת על ידי הבישוף המקומי שודד ושורף בית כנסת בא-רקה. תאודוסיוס הראשון מורה להעניש את האחראים, ובית הכנסת נבנה מחדש על חשבון הנוצרים. אמברוזיוס מתעקש במכתב ששולח לקיסר כי העונש יבוטל. הוא קוטע את הליטורגיה בנוכחות הקיסר ומציב אולטימטום שיחדול מעריכת הטקסים עד שיענה. תאודוסיוס נכנע.
399 – קיסר האימפריה המערבית הונוריוס מכנה את היהדות "אמונה טפלה נתעבת" (superstitio indigna) ומחרים זהב וכסף מתרומות שנאספו על ידי בתי הכנסת באימפריה לנשיא בירושלים.
העת העתיקה > המאה החמישית

408 – ברומא נחקקים חוקים שאוסרים על יהודים לצלוב אסירים בפורים, וקובעים שהם לועגים לנצרות.
415 – התקוממות יהודית באלכסנדריה גובה את חייהם של נוצרים רבים. בתגובה, קירילוס האלכסנדרוני מגרש את היהודים (כמה היסטוריונים מעריכים את מספר היהודים המגורשים בכ-100 אלף) ונותן את רכושם להמון. מאוחר יותר, ליד אנטיוכיה, יהודים מואשמים ברצח פולחני במהלך חג הפורים. בתגובה הנוצרים מחרימים את בית הכנסת. היהודים קוראים לזה "גירוש אלכסנדריה של שנת 415".
צו שהוציאו הקיסרים הונוריוס ותיאודוסיוס השני אוסרים לבנות בתי כנסת חדשים ולגייר גויים.
418 – התיעוד הראשון של הכרחת יהודים להתנצר תחת איום גירוש. הבישוף סוורוס ממנורקה, טען כי אילץ 540 יהודים לקבל את הנצרות עם כיבוש האי. בית הכנסת במגונה, כיום פורט מאון, נשרף.
419 – הנזיר ברסומה אוסף קבוצת חסידים ובשלוש השנים הבאות הוא הורס בתי כנסת ברחבי פלשתינה פרימה.
425 – הנשיא האחרון של הסנהדרין, גמליאל השישי מוצא להורג על ידי האימפריה הרומית. מוסד הנשיאות בא לקצו.
429 – הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני מצווה כי כל הכספים שגויסו יהודים לתמיכה בבתי הספר שלהם יועברו לאחזקתו הפרטית.
438 – אשתו של תיאודוסיוס השני מבקרת בירושלים, ודואגת לזכויות הפולחן של היהודים בהר הבית. זה מוביל לגל הגירה יהודי לירושלים, אך שם נהרגים חלקם לאחר שנדקרו נסקלו על ידי נזירים מקומיים. בחקירה שהתבצעה על מקרי המוות טענו הנזירים כי האבנים נפלו מהשמיים ובכך הם זוכו.
439 – הקודקס תאודוסיאנוס, אוסף החוקים הקיסרי הראשון. מחיל איסור על יהודים להחזיק בתפקידים חשובים הכרוכים בכסף, כולל משרדי שיפוט ומנהל. האיסור לבנות בתי כנסת חדשים מחודש. החוקים האנטי-יהודיים חלים גם על השומרונים. החוקים מתקבלים גם באימפריה המערבית, בראשות הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
451 – השליט הסאסאני יזדגרד השני, מלך פרס מבטל את השבת ומורה על הוצאות להורג של מנהיגים יהודים, כולל את ראש הגולה מר נונה.
465 – ועידת ואן. בהתאם להחלטות הוועדה, חל איסור על הכמורה הנוצרית להשתתף בחגיגות יהודיות באזור גאליה.
469 – מחצית מהאוכלוסייה היהודית באספהאן נרצחת וילדיהם מתחנכים כזורואסטרים בגלל הריגתם לכאורה של שני אמגושים.
470 – ראש הגולה הונא החמישי מוצא להורג בעת רדיפות תחת הקיסר פירוז הראשון.
ימי הביניים

| --- | --- |
 :  ראו גם – עלילת דם
ימי הביניים > המאה השישית

502 – לאחר שיהודי בבל התקוממו וזכו לתקופה קצרה של עצמאות, מלך פרס, קבאד הראשון צולב את מר זוטרא, ראש הגולה על גשר מחוזא.
506 – בית הכנסת של דפנה נהרס ותושביו נטבחים על ידי אספסוף נוצרי שחוגג ניצחון של מרוץ מרכבות.
517 – נאסר על נוצרים להשתתף בחגיגות יהודיות כתוצאה מועידת אפון.
519 – רוונה, איטליה. בתי כנסת מקומיים נשרפים על ידי המון מקומי. בתגובה, המלך האוסטרוגטי תיאודוריך הגדול מצווה על העיר לבנותם מחדש על חשבון התושבים.
529–559 – יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, מוציא לאור את Corpus Juris Civilis. מקבץ חוקים חדשים המגבילים את האזרחות לנוצרים. תקנות אלה קבעו את מעמדם של היהודים ברחבי האימפריה במשך מאות שנים: זכויות האזרח היהודיות מוגבלות: "הם לא ייהנו מכל כבוד". עקרון Servitus Judaeorum (עבדות היהודים) נקבע: היהודים אינם יכולים להעיד כנגד נוצרים. הקיסר הופך לפוסק בעניינים יהודיים פנימיים. [דרוש מקור] השימוש בשפה העברית בפולחן אסור. תפילת שמע ישראל ("שמע ישראל ה' אחד"), הנחשבת לעיתים לתפילה החשובה ביותר ביהדות, נאסרת כיוון שהיא מכחישה השילוש. חלק מהקהילות היהודיות מומרות בכוח, ובתי הכנסת שלהן הופכים לכנסיות.
531 – הקיסר יוסטיניאנוס קובע שיהודים אינם יכולים להעיד כנגד נוצרים. הליטורגיה היהודית מצונזרת על היותה "אנטי-טריניטרית".
535 – בית הכנסת של בוריון נסגר וכל התפללות יהודית אסורה בהוראת יוסטיניאנוס.
ועידת קלרמונט הראשונה אוסרת על יהודים לכהן בתפקיד ציבורי.
538 – הוועדה השלישית של אורליאן אוסרת על יהודים להעסיק משרתים נוצרים או להחזיק עבדים נוצרים. חל איסור על יהודים להופיע ברחובות במהלך חג הפסחא: "הופעתם היא עלבון לנצרות". המלך הפרנקי כילדברט הראשון, מאשר את הצעד.
547 – יהודים ושומרונים נטבחים בקיסריה לאחר מרד.
573 – קלרמון, גאליה. הבישוף אביטוס מציע ליהודים לבחור: לקבל את הנצרות או לעזוב את קלרמון. רובם מהגרים למרסיי.
582 – המרובינגים מצווים להטביל את כל יהודי הממלכה.
589 – ועידת נרבון, אוסרת על יהודים לשיר תהילים בזמן שקוברים את מותם. מי שמפר חוק זה, נקנס ב-6 גרם זהב. ועידת טולדו השלישית, שנערכה תחת המלך הויזיגותי רכרד, אוסרת על יהודים להחזיק בעבדות ולחזיק בעמדות סמכות, וחוזרת על האיסור ההדדי על נישואי תערובת. רכרד גם הורה על לקיחת ילדים שנולדו מחוץ לנישואים ולחנכם כנוצרים.
591 – ראש הגולה חנינאי מוצא להורג על ידי ח'וסרו השני על תמיכה במיהרוואנדק. זה עצר כל צורות ממשל עצמית יהודית למשך למעלה מ-50 שנה.
592 – כל האוכלוסייה היהודית באנטיוכיה נענשת מכיוון שיהודי הפר חוק.
598 – הבישוף ויקטור מפאלרמו לוקח את בתי הכנסת המקומיים ובונה אותם מחדש לכנסיות.