stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת לואיוויל

| --- | --- |


 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1798–הווה (כ־226 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ג'יימס ר. ראמזי
 צוות:  3,875
 סגל:  2,074
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  22,211 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 סטודנטים לתואר ראשון:  15,329
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  4,036
 שונות
 הון עצמי:  $599.7 מיליון
 כינוי קבוצת הספורט:  'קרדינלס' או בקיצור 'קרדס'
 מיקום
 מיקום:  לואיוויל, מחוז ג'פרסון, קנטקי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  38°12′54″N 85°45′37″W﻿ / ﻿38.215019444444°N 85.760222222222°W﻿ / 38.215019444444; -85.760222222222
 www.louisville.edu
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת לואיוויל(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אוניברסיטת לואיוויל(למפת קנטקי רגילה) פרנקפורט לואיוויל לקסינגטון באולינג גרין אוונסבורו אילינוי אינדיאנה אוהיו ויר. המע.  וירג'יניה טנסי מיז.אוניברסיטת לואיוויל(למפת קנטקי מוגדלת) פרנקפורט לואיוויל לקסינגטון באולינג גרין אוונסבורו אילינוי אינדיאנה אוהיו ויר. המע.  וירג'יניה טנסי מיז.אוניברסיטת לואיוויל
 
אוניברסיטת לואיוויל (באנגלית: University of Louisville) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר לואיוויל אשר במדינת קנטקי שבארצות הברית. כאשר האוניברסיטה נוסדה ב-1798, היא הייתה האוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית בבעלותה של עירייה. האוניברסיטה נמצאת תחת סמכותה של העצרת הכללית של קנטקי. לאוניברסיטה רשומים סטודנטים מכל אחת מ-50 מדינותיה של ארצות הברית, ומ-116 ארצות מרחבי העולם.
היסטוריה > השנים הראשונות (1798-1845)

אוניברסיטת לואיוויל נוסדה בשנת 1798 כבית־ספר להשכלה גבוהה בעיר החדשה לואיוויל על שטח של 24 קמ"ר. בשנת 1813, לאחר מסע גיוס כספים נפתחה מדרשת ג'פרסון אשר הציעה הן לימודים תיכוניים והן לימודי קולג' במספר רב של מקצועות. המדרשה נסגרה ב-1829 ונפתחה מחדש ב-1837 לאחר שמועצת העיר לואיוויל בנתה את המכון הרפואי של לואיוויל. בשנת 1840 נוסד בית-ספר בשם "המכון הקולגי של לואיוויל" אשר נפתח בשנת1844.
היסטוריה > אוניברסיטה ציבורית עירונית (1846-1969)

בשנת 1846, הרשות המחוקקת איחדה את המכון הרפואי של לואיוויל עם המכון הקולג'י של לואיוויל ובית הספר החדש למשפטים. ב-1923, האוניברסיטה רכשה את הקמפוס על שם משפחת בלנפ והפקולטות למדעי הרוח ובית הספר למשפטים עברו לשם. ב-1931, רכשה אוניברסיטת לואיוויל את הקולגَ העירוני של לואיוויל לשחורים, אבל הקולגَ נסגר ב-1951 כאשר ההפרדה בין לבנים ושחורים הסתיימה.
היסטוריה > אוניברסיטה ציבורית מדינתית (1970-הווה)

בשנות השישים הצטרפה אוניברסיטת לואיוויל לאוניברסיטאות הציבוריות של מדינת קנטאקי, ובשנת 1970 בשל תקציבים נמוכים של האוניברסיטה שהביאו לעליה משמעותית בשכר הלימוד חברה לתוכנית הציבורית של המדינה. ב-1995 הצליח נשיא האוניברסיטה לגייס כספים ולפתוח תוכנית שמעניקה שיעורי עזר לסטודנטים של האוניברסיטה.
בשנים האחרונות חלה התפתחות ניכרת בעבודת המחקר המתבצעת באוניברסיטת לואיוויל. ב-2006 הקימה האוניברסיטה מרכז מחקר בקמפוס בלנף בו מצויה מעבדה מתקדמת המצוידת במגוון של טכנולוגיות מיקרו וננו.
מחלקת המחקר באוניברסיטה, בשיתוף אוניברסיטאות אחרות ברחבי ארצות הברית, פיתחה את החיסון הראשון לסרטן צוואר הרחם שאושר לשיווק ב-2006. המחקר המתקדם באוניברסיטה בתחום הכירורגי תרם להצלחת השתלת הלב המלאכותי הראשון ולהשתלת היד הראשונה.
תחומים אקדמיים

אוניברסיטת לואיוויל מציעה לימודים לתואר ראשון ב–70 תחומים, תוארי מוסמך ב–78 תחומי לימוד, ותוארי דוקטור ב-22 תחומי לימוד.
בתי ספר:
בית ספר למנהל עסקים
בית ספר לרפואת שיניים
בית ספר למשפטים
בית ספר למוזיקה
בית ספר לעבודה סוציאלית
בית ספר לאמנויות ומדעים
בית ספר לרפואה
בית ספר לחינוך ופיתוח האדם
בית ספר לסיעוד
בית ספר לבריאות הציבור ומידענות
בית ספר להנדסה
ספורט

הקמע של האוניברסיטה הוא ציפור הקרדינל ולכן קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראות ה"לואיוויל קרדינלס" או בקיצור ה"קרדס". באוניברסיטה קיימות 13 קבוצות ספורט נשים ו-10 קבוצות גברים שמשתתפות בתחרות הספורט של מזרח ארצות הברית, המכונה ליגת ביג איסט.
הקמפוסים > קמפוס בלנפ

קמפוס בֶּלְנַפּ (באנגלית: Belknap Campus, מבוטא ללא האות K) נרכש ב–1923 ונחשב לקמפוס הראשי של האוניברסיטה. הקמפוס נמצא שלושה מייל (כ–5 ק"מ) מדרום למרכז העיר בשכונת לואיוויל הישנה. הקמפוס כולל שבע מתוך שתים עשרה המכללות האקדמיות, יצוין כי חלק מבנײני הקמפוס שימשו במקור כבית יתומים.
במרכז הקמפוס מול בניין המינהלה הראשי, ניצב הפסל המפורסם של אוגוסט רודן, 'האדם החושב'.
בשנים האחרונות בוצעה הרחבה של קמפוס בלנפ באמצעות רכישה של בניינים ומפעלים נטושים ושיפוצם. פרויקטים שנבנו מאז 1998 כוללים את אצטדיון הקרדינל ומרכז טרגר, קרדינל פארק (שכולל כמה אצטדיונים ומגרשי ספורט) אצטדיון ג'ים פיטרסון לכדור בסיס, בריכת שחיה, מרכז רפואת ספורט ואצטדיון לקרוס.
קמפוס בלנפ כולל גם פלנטריום על שם ראוח (Rauch Planetarium), גלריית קובי של מוסד האומנויות ע"ש הייט, ומקום הקבורה של לואיס ברנדייס, שופט מכובד של בית המשפט העליון האמריקני, על יד בית הספר למשפטים שנקרא על שמו. במרכז הקמפוס ניצב מוזאון האומנויות על שם ספיד שכולל אנדרטה לחיילי הקונפדרציה שנפלו במלחמת האזרחים האמריקנית. מוזיאון האומנויות אינו חלק מהקמפוס שכן האנדרטה נבנתה לפני ששטח האוניברסיטה התרחב והקיף את המוזאון.
ייחודי לאוניברסיטה הוא טורניר קווידיץ' שנתי, הספורט הפופולרי בסדרת הספרים הארי פוטר.
הסטודנטים מפעילים את תחנת הרדיו של האוניברסיטה.
באוניברסיטה מתפרסם ה-"לואיוויל קרדינל" שהוא שבועון עצמאי שמופעל על ידי הסטודנטים.
במרכז הפעילות של האוניברסיטה קיים קולנוע לסטודנטים על שם פלויד המופעל על ידי סטודנטים ובו 228 מושבים.
הקמפוסים > קמפוס בלנפ > הרחבת ופיתוח קמפוס בלנפ

בשנת 2008, התווספו שני שטחים לאוניברסיטה, הראשון בגודל 55 אקרים (כ–223,000 מ"ר) מצפון–מערב לקמפוס בלנפ והשני בגודל 30 אקרים (כ–121,000 מ"ר) דרומית לבית הספר להנדסה. בשטח הראשון נבנים בנייני מגורים לכ–3,000 סטודנטים.
בנוסף, מרכז ספורט אולימפי בגודל של 12,000 רגל רבועים (כ–1100 מ"ר) נבנה בסמוך לאצטדיון טרגר.
הקמפוסים > קמפוס שלבי

לאוניברסיטה שלוחה שנמצאת ברובע המזרחי של העיר לואיוויל ונקראת קמפוס שלבי (Shelby Campus).
במקור, היה קמפוס שלבי מכללת קנטאקי הדרומית, מכללה של הדת הבפטיסטית שהתמקדה במדעי הרוח ופעלה מ–1961 עד 1969. לאחר שהמכללה פשטה רגל, נרכשו נכסיה על ידי אוניברסיטת לואיוויל. כיום, הקמפוס כולל רק שלושה בניינים אשר משמשים לשיעורי ערב, אך מרכז גדול לרפואה מונעת הולך ונבנה בקמפוס.
כמו כן, קמפוס שלבי מהווה בית למרכז המשאבים לטכנולוגיית המידע (Information Technology Resource Center) שנמצא תחת סמכותו של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
מרכז זה עוסק בעיקר בחקר הקומוניקציה וטכנולוגיית המידע בענייני ביטחון.
הקמפוסים > ספריות

באוניברסיטת לואיוויל מערכת של שש ספריות, היא חברה באיגוד סיפריות המחקר (Association of Research Libraries) שמהווה רשת שיתוף פעולה בין הספריות של האוניברסיטאות והמכללות הטובות ביותר בארצות הברית. הספרייה הראשית של האוניברסיטה היא הספרייה ע"ש ויליאם פ. אקסטרום (William F. Ekstrom Library) שנפתחה ב–1981. בניין הספרייה בעל ארבע הקומות הורחב במרץ 2006 לגודל של 290,000 רגל רבוע (כ–27,000 מ"ר) ובאפשרותו להכיל 1.3 מיליון ספרים. ספרייה זו היא אחת מבין חמש ספריות בארצות הברית שכוללת מערכת שליפת ספרים רובוטית המאחסנת את ספרי האוניברסיטה בתיבות אטומות–לחות.
אוניברסיטת לואיוויל כוללת חמש ספריות נוספות המכילות בסך הכל מעל 400,000 כרכים והן:
ספריית אומנויות ע"ש מרגרט מ. ברידוול (The Margaret M. Bridwell Art Library)
ספריית מוזיקה ע"ש דווייט אנדרסון (Dwight Anderson Memorial Music Library)
ספריית מדעי הבריאות ע"ש קורנהאוזר (Kornhauser Health Sciences Library)
ספריית בית הספר למשפטים ע"ש ברנדייס (Brandeis Law School Library)
ארכיון האוניברסיטה ומרכז הרשומות (University Archives and Center)
בניין בלנפ למחקר שבנייתו הסתיימה בשנת 2005
אל-מנסור (ח'ליף)

עבדאללה בן מחמד אל-מנצור (בערבית: عبد الله بن محمد المنصور, 712 – אוקטובר 775), שנודע גם בכוניה אבו ג'עפר (أبو جعفر) הח'ליף השני לבית עבאס, שלט בין 754 ו-775. אל-מנצור היה אחיו של הח'ליף הראשון לשושלת בית עבאס, א-ספאח וירש את השלטון.
עם מותו של א-ספאח, החליט אל-מנצור לייצב את שלטונו באמצעות חיסול מנהיגים כריזמטיים אחרים של כוחות בית עבאס. אבו מוסלם, אחד מראשי הצבא אשר הוביל את בית עבאס לניצחון על בית אומיה, היה השליט הבלתי מעורער באזור איראן וטראנסאוקסאניה. אל-מנצור ביקש תחילה למנותו למושל מצרים על מנת לנטרלו מכוחו. לאחר סירובו של הלה לעזוב את בסיס כוחו באיראן, הוצא אבו מוסלם להורג ב-755. מותו של אבו מוסלם אכן הבטיח את שליטתה של השושלת העבאסית באזור.
שלטונו של אל-מנצור העמיק את האכזבה והתסכול בקרב הציבור השיעי, אשר חש כי תקוותיו, כי חיסול בית אומייה בידי בית עבאס יחזיר את הח'ליפות לאמאמים, נכזבו. אל-מנצור אף פעל לדיכוי שאיפות השיעים בדרום עיראק ובחצי האי ערב. מקורות שיעים אף טוענים, כי אל-מנצור אחראי למותו של האימאם ג'עפר א-צאדק. מבחינת מדיניות דתית, שאף להכליל ולאסלם כמות רבה ככל האפשר מתושבי האימפריה. זאת, בניגוד למדיניות בית אומייה, אשר העדיף ליהנות ממס הגולגולת שהוטל על "בני חסות" לא-מוסלמים (ד'ימי). ב-750, רק 8% מתושביה היו מוסלמים. עם מותו, המספר הוכפל.
תקופתו של אל-מנצור מאופיינת בשגשוג תרבותי. הסובלנות שהפגין בית עבאס כלפי הפרסים וקבוצות אחרות שדוכאו על ידי בית אומייה תרמה לכך. למרות שהח'ליף השאם אבן עבד אלמלכ אימץ מנהגי חצר פרסיים, ספרות ומחקר פרסי לא זכו להערכה בעולם האסלאמי עד לתקופתו של אל-מנסור. ללבלוב בתרבות הפרסית היה גם ביטוי פוליטי: תנועת השעוביה (الشعوبية), אשר טענה כי התרבות הפרסית עליונה על זו של הערבים.
אל-מנצור היה מעורב גם בפיתוח בגדאד כבירת האימפריה האסלאמית. ב-1 באוגוסט 762, הוא ייסד את בגדאד והקים את ארמון הח'ליף החדש, "מדינת א-סלאם", סביבו התפתחה העיר. בנוסף, הוא הקים בעיר את בית אלחכמה, ספרייה ומרכז מחקר והגות שהיוותה מרכז לתור הזהב של האסלאם.
באותה שנה, ב-25 בספטמבר פרץ מרד של קבוצה מתוך השיעים נגד אל-מנצור והח'ליפות העבאסית באזור חג'אז ודרום עיראק בעקבותיו נהרג מנהיג המרד מוחמד אל נפס אל זכייה.
בשנת 765 החלו להירקם קשרים בין הממלכה הפרנקית לח'ליפות העבאסית. על פי מחבר ההמשך לכרוניקה המיוחסת לפרדגריוס, המלך הפרנקי פיפין הגוץ שלח משלחת לחצרו של אל-מנצור בבגדאד, וכעבור 3 שנים היא שבה לאירופה עם מתנות מהח'ליפה ומלווה במשלחת גומלין מוסלמית. פיפין נפגש עם שליחיו של אל-מנצור, ולאחר מכן ליווה אותם בעצמו לנמל במרסיי ושלח עמם מתנות רבות. ייתכן שחילופי המשלחות הללו התקיימו על רקע יחסי האיבה ששררו בין הממלכה הפרנקית לבין האימפריה הביזנטית, ותהליך ההתקרבות שחלה בין הממלכה הפרנקית והאפיפיורות. ייתכן שהמוסלמים תפסו את הפרנקים כנציגי העולם הנוצרי, וזה הצדיק יצירת קשרים דיפלומטיים עמם.
אל-מנצור נפטר ב-775 בדרכו למכה, לקיים את מצוות החג'. הוא נקבר לאורך הדרך למכה – קברו אינו מסומן (בשל הרצון להסתיר את גופתו מאנשי בית אומיה). בנו, אל-מהדי ירש אותו.
הערות שוליים

↑  איינהרד, חיי קרל הגדול, תרגום יצחק חן, נספח א: קרל הגדול והמזרח, עמ' 108–109.
| בית עבאס  ★  العبّاسيّون |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים |  |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |  |
| הח'ליפים בסאמרא   (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל  I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |  |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים   (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I  • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |  |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |  |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: א-ספאח | הח'ליפים לבית עבאס  754–775 | הבא: אל-מהדי (ח'ליף עבאסי) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256739505171  PLWABN: 9810636191905606  BnF: cb15547972k (data)  GND: 11883889X  ISNI: 0000 0000 3716 3816  LCCN: n88194430  NDL: 001186088  SUDOC: 128038950  TDVİA: mansur--halife  VIAF: 3267911   WorldCat (עם VIAF): 3267911
אליהו ברקאי (ברקו)

| --- | --- |
אליהו ברקאי (ברקו) משמאל, עם להקת הנח"ל ב"שיר השירותים", מתוך התוכנית "עד מאה ועשרים".  מימין: אורי זוהר, מאחור: אריק איינשטיין, במרכז עידוא בן גריון
אליהו ברקאי (ברקו) משמאל, עם להקת הנח"ל ב"שיר השירותים", מתוך התוכנית "עד מאה ועשרים".  מימין: אורי זוהר, מאחור: אריק איינשטיין, במרכז עידוא בן גריון
 לידה:  1936 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  18 ביוני 1960 (בגיל 24 בערך) רמת גן, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1955–1960 (כ־5 שנים)
 עיסוק:  שחקן, זמר, חקיין
 
להקת בצל ירוק, כולל אליהו ברקאי (ברקו) (שלישי מימין) בתוכניתה "כביסת הרש"
אליהו ברקאי (ברקו) (1936 – 18 ביוני 1960) היה שחקן, זמר וחקיין ישראלי בוגר להקת הנח"ל, מכוכבי להקת הבידור "בצל ירוק" .
ביוגרפיה

אליהו ברקאי ("ברקו") נולד בשנת 1936 בתל אביב כבן הבכור לחנה ויהודה ברקוביץ, במשפחה בת שלושה ילדים. כעבור שנים ספורות עבר להתגורר עם משפחתו במושב נהלל שבעמק יזרעאל, שם גם למד בבית ספר היסודי. בהיותו בן 9 לערך, עברה המשפחה להתגורר בגבעתיים. אב המשפחה יהודה ברקאי, עבד באגף הבינוי של משרד הביטחון, ברקו למד בבית הספר כצנלסון בגבעתיים.
התגייס ב-1954 ונשלח לשרת בנח"ל. עבר הכשרה בקיבוץ תל יוסף. לאחר מכן נבחר ללהקת הנח"ל, שירת בלהקה בשנים 1955–1957 והשתתף בתוכניות הלהקה: תוכנית 8 – "בין מגל וחרב" (1955), תוכנית 9 – "מה בוער" (1956). ותוכנית 10 – "עד מאה ועשרים"(1957). בשנת 1957 היה ממייסדי להקת הבידור "בצל ירוק". יחד עם חיים טופול אורי זוהר, גבי עמרני ועוד כמה מיוצאי להקת הנח"ל. הלהקה העלתה חמש תוכניות עד שהתפרקה ב-1961. ברקו היה אחד מכוכבי "בצל ירוק" ונודע בחיקויו של ראש הממשלה דאז – דוד בן-גוריון.
במוצאי שבת, 18 ביוני 1960, רכב ברקו על קטנועו יחד עם חברה שישבה מאחור. ברחוב עוזיאל ברמת גן, סמוך לבית הקולנוע גל אור, ניסה ברקו לעקוף מונית. תוך כדי העקיפה העיפה המונית את הקטנוע מתחת לגלגלי אוטובוס. ברקו נפצע קשה בראשו ונפטר זמן קצר לאחר מכן בבית החולים בלינסון. ברקו עמד להינשא לבחירת ליבו, גאולה לוי, שבועות ספורים לאחר מכן.
הותיר אחריו הורים, אחות ואח. הוא הובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. "ברקו" נחשב לשחקן קומי וחקיין מוכשר וניבאו לו עתיד גדול.
הערות שוליים

↑  ברקאי מ"בצל ירוק" נהרג בתאונת-דרכים, דבר, 19 ביוני 1960
↑  השחקן אליהו ברקאי הובא למנוחות, דבר, 20 ביוני 1960
↑  מיכאל אוהד, אני רוצה לפתח-תקוה, דבר, 1 ביולי 1960
אידאוקינסיס

אידיאוקינסיס (באנגלית: ideokinesis) היא גישה להדרכת תנועה ויציבה על מנת לשפרן. אידיאוקינזיס היא אחת השיטות הוותיקות ביותר לאימון המשלב גוף ומחשבה, את היסודות לשיטה פיתחה והניחה מייבל טוד (Mabel Todd‏) בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
היסטוריה

טוד, מורה לפיתוח קול מבוסטון, התגברה בכוחות עצמה על פציעת גב שגרמה לה למגבלת הליכה. היא נטשה את הוראת פיתוח הקול והחלה מורה אחרים כיצד לשפר את תנועותיהם ויציבתם. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עברה טוד לעיר ניו יורק והחלה ללמד את דרכה במכללת המורים (טיצ'רס קולג') של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1937 פרסמה טוד את ספרה הראשון "הגוף החושב" (The Thinking Body), אשר זכה לפרסום והערכה רק עם הוצאתו המחודשת בתחילת שנות השבעים. קדמו לספר מספר מאמרים פרי עטה שפורסמו ב-New England Journal of Medicine. כיום, נחשב ספרה של טוד לספר המקיף ביותר בתחום היציבה הנכונה והתנועה[דרוש מקור]. ספרה השני של טוד, "The Hidden You" יצא לאור ב-1953.
הוסיפו לפתח ולהורות את השיטה תלמידיה של טוד, במיוחד לולו סוויגרד (Lulu Sweigard) וברברה קלארק (Barbara Clark) שלמדו מטוד במהלך שנות ה-20. סוויגרד אף הייתה זו ששאלה את המונח אידאוקינסיס (מיוונית: "אידיאו" פירושו רעיון, ו"קינסיס" - תנועה) מהפסנתרן Bonspeniere ששילב דמיון בהוראת הנגינה שלו.
סוויגרד לימדה באוניברסיטת ניו יורק משנות ה-30 עד פרישתה בשנות ה-50 ומאוחר יותר בבית הספר ג'וליארד לאומנויות הבמה. ספרה "Human Movement" יצא לאור ב-1974. קלארק סייעה לטוד בהדרכתה בבוסטון ומאוחר יותר לימדה באופן פרטי בניו יורק וסייעה לסוויגרד באוניברסיטת ניו יורק. קלארק פרסמה מדריכים לאידאוקינסיס שקיבצה והוציאה לאור פמלה מאט (Pamela Matt) כספר בשם "A Kinesthetic Legacy: The Life and Work of Barbara Clark".
היסטוריה > "דור הריקוד"

רבים מתלמידי מייסדי השיטה עסקו בריקוד באופן ישיר או עקיף. הם מצאו שעקרונות השיטה ישימים להוראת ריקוד ופיתחו טכניקות מותאמות להוראת ריקוד, חלקן בעזרת מגע בדומה למייסדים וחלקן הותאמו להוראת קבוצות.
אנדרי ברנרד (Andre Bernard) הרחיב את השיטה והפך אותה לשיטה המאפשרת לשחקנים ולרקדנים לנוע בצורה נכונה דרך דימויים הקשורים לגוף, ליציבה נכונה ולתנועה נכונה וזורמת. העקרונות הפיזיים של תנועה נכונה, כפי שהם באים לידי ביטוי בדרך בה מלמד אנדרי ברנרד, הם עקרונות הבאים לאפשר תנועת גוף נכונה, כזו המתבצעת במפרקים ובגפיים כאשר הגוף פועל באופן טבעי. המטרה באידאוקינסיס אינה להמציא תנועה חדשה או לכפות יציבה ותנועה מסוימת על הגוף. המטרתה היחידה של מורה ליציבה נכונה, לפי ברנרד, היא ללמד את הגוף –ואת האדם המשתמש בגוף- תנועה זורמת, נכונה ומחוברת, ולאפשר לו לנוע בצורה טובה, דינאמית ורעננה בכל רגע בחייו.
מהות השיטה

הבסיס לשיטה הוא שימוש בדמיון על מנת להעמיק את ההבנה התנועתית ולשפר איכויות של תנועה ויציבה נכונה. טוד משלבת בין ידע מעמיק באנטומיה ובביומכניקה ובין השימוש בדימויים כדי לאפשר לאדם לשנות את תפיסתו לגבי התנועה, לגבי עצמו ולגבי ה"דמות" אשר נעה.
בין העקרונות המרכזיים של התנועה:
השפעת כוח הכובד על שיווי משקל.
תנועה כשילוב קואורדינטיבי רב ממדי.
תפקיד הנשימה כתומך בקואורדינציה של התנועה.
אידיאוקינזיס משמשת ככלי לאימפרוביזציה, וניתן להשתמש בה בשיעורי תנועה. גם בישראל השפעתה של השיטה עמוקה משנדמה, ורבים  מהמורים המלמדים יציבה נכונה במכללת סמינר הקיבוצים, במכון ווינגייט, באוניברסיטת תל אביב, באקדמיה לתנועה בירושלים ובמכללת אוהלו - מלמדים על גוף האדם ועל יציבה נכונה, בגישה המושפעת רבות מהרעיונות של האידאוקינסיס [דרוש מקור].
שיטות רבות כגון שיטת פלדנקרייז, שיטת BMC - איזון גוף נפש ושיטת פילאטיס לקחו רעיונות רבים מהאידאוקינסיס[דרוש מקור]. גם שיטות חדשות כשיטת הג'ירוקינסיס, שנלמדת בישראל במכון וינגייט, נשענת ברובה על תגליות שגילתה מייבל טוד כבר בתחילת המאה[דרוש מקור].
לקריאה נוספת

Mabel E. Todd, The Thinking Body, Princeton Book Company; N.e.of 1937 Ed edition (June 1, 1980), 314 pages, ISBN 0-8712-7014-5
Lulu E. Sweigard, Human Movement Potential: Its Ideokinetic Facilitation, University Press of America, 1988 ISBN 0819170682
Pamela Matt, A Kinesthetic Legacy: The Life and Works of Barbara Clark, Clark Manuals Trust, 1993 ISBN 1881914259
Andre Bernard, Wolfgang Steinmuller and Ursula Stricker, Ideokinesis: A Creative Approach to Human Movement and Body Alignment, North Atlantic Books, 2006 ISBN 1-55643-569-X
הערות שוליים

↑  Mabel Todd בוויקיפדיה האנגלית
אונטר דן לינדן

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  טיליה 
 אורך:  1,390 מ' 
 רוחב:  60 מ' 
 מיקום
 ערים ראשיות:  מיטה 
 דרכים מסתעפות:  וילהלמשטראסה, Universitätsstraße, Charlottenstraße, Am Zeughaus, Schinkelplatz, Hinter dem Gießhaus, Oberwallstraße, גשר שלוסבריקה, Neustädtische Kirchstraße, פרידריכשטראסה, פאריזר פלאץ, Glinkastraße, Schadowstraße, כיכר בבל 
 קואורדינטות:  52°31′00″N 13°22′52″E﻿ / ﻿52.51658°N 13.381°E﻿ / 52.51658; 13.381
 he
 
אונטר דן לינדן, 2016
אונטר דן לינדן, 2006
רחוב אונטר דן לינדן, 1900
אונטר דן לינדן (בגרמנית: Unter den Linden, בעברית: "תחת עצי התרזה") היא שדרה ששימשה כמרכז ההיסטורי של ברלין ובמחצית השנייה של המאה העשרים גם כמרכזה של ברלין המזרחית. המוזיאונים, התיאטראות, מבני הממשל והכנסיות החשובים ביותר בעיר נבנו לאורכה מהמאה ה-18 עד המאה ה-20.
בשנות העשרים של המאה העשרים היה צומת הרחובות אונטר דן לינדן ופרידריכשטראסה (כיום רחוב הקניות היוקרתי של ברלין) מוקד חיי הלילה, הבידור והתרבות של העיר. האזור נפגע במהלך ההפצצות על ברלין במלחמת העולם השנייה, אך שופץ בתקופה הקומוניסטית ולאחריה. כיום חוזרת שדרת אונטר דן לינדן לשמש כמוקד העיקרי של חיי התרבות והפוליטיקה של העיר.
שדרת אונטר דן לינדן נמתחת מפאריזר פלאץ ושער ברנדנבורג בקצה האחד, ועד לאי המוזיאונים, הברלינר דום (הקתדרלה של ברלין) והמקום שבו עמד לפנים בניין ארמון הרפובליקה (בניין הפרלמנט של גרמניה המזרחית, שנהרס) בקצה השני, ושבו נִבְנֶה מחדש הארמון העירוני של ברלין. הארמון היה מושב החורף של מלכי פרוסיה ושל קיסרי גרמניה ועתיד לשמש כ"פורום הומבולדט" למדע, תרבות ואמנות. השדרה נמצאת בתחומי שכונת מִיטֶה.
הספר הרחק מעצי התרזה עוסק בעברו של גיבור הספר באונטר דן לינדן, ומכאן שמו.
אתרים השוכנים לאורך השדרה

פאריזר פלאץ (כיכר פריז) - כיכר ענקית מוקפת בבניינים בסגנונות שונים ובה ניצב שער ברנדנבורג המפורסם.
מלון אדלון - נבנה על הריסותיו של מלון בעל שם זהה.
בית המשמר החדש - מבנה נאו-קלאסי המשמש מצבת זיכרון לקורבנות המלחמה והרודנות ובו פסל מעשה ידי קתה קולוויץ.
כיכר בבל (בֵּבּלפלאץ) - הכיכר שבה שרפו הנאצים ספרים ב-1933. לזכר אירוע זה הוקמה בכיכר אנדרטת הספרייה של האמן הישראלי מיכה אולמן. כיכר בבל גובלת בבניין האופרה, אוניברסיטת הומבולדט והכנסייה הקתולית של ברלין.
המוזיאון הגרמני להיסטוריה (דויטשס היסטורישס מוזיאום) - השוכן במחסן־נשק ההיסטורי בסגנון הבארוק.
האקדמיה הצבאית הפרוסית
אלברכט, נסיך פרוסיה (1837–1906)

פרידריך וילהלם ניקולאוס אלברכט נסיך פרוסיה (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Nikolaus Albrecht von Preußen; ‏8 במאי 1837 – 13 בספטמבר 1906) היה נסיך גרמני מבית הוהנצולרן, גנרל-פלדמרשל פרוסי והעוצר של דוכסות בראונשווייג.
ביוגרפיה

אלברכט נולד ב-8 במאי 1837 בברלין, לאלברכט, נסיך פרוסיה שהיה אחיהם של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו מריאן, נסיכת הולנד שהייתה בתו של וילם הראשון, מלך הולנד. בשנת 1847 התגייס אלברכט לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג הראשונה, במלחמת שלזוויג השנייה, ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה, שבה נטל חלק בקרב קניגרץ.
במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 פיקד אלברכט על חטיבת פרשי המשמר ה-2, ונטל חלק בקרבות גרבלוט וסדאן. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה נטל אלברכט חלק בקרבות בפאומה וסן קנטן, כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אדווין פון מנטויפל.
לאחר כניעת צרפת הועלה אלברכט לדרגת גנרל לוטננט, ובמאי 1871 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. ב-12 בדצמבר 1873 מונה אלברכט למפקד הקורפוס ה-10 בהנובר, ומילא תפקיד זה עד אמצע 1888. על פעולותיו בקרבות קיבל אלברכט את עיטורי הפור לה מריט עם עלי אלון, וצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1883 מונה אלברכט לריבון מסדר סנט יוחנן, וכיהן בתפקיד זה עד מותו. בשנת 1884 מת וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג ללא ילדים, וכיוון שיורשו היה ארנסט אוגוסט השני, נסיך הנובר שלא היה מקובל על וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מונה אלברכט לעוצר הדוכסות. ב-19 ביוני 1888 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-13 בספטמבר 1906 מת אלברכט באחוזתו בקמנץ, ונקבר במאוזוליאום שבאחוזה. במלחמת העולם השנייה נבזזה האחוזה כולל המאוזוליאום, וגופותיהם של אלברכט ואשתו הועברו לקבורה מחדש בפארק בקמנץ.
משפחתו

אלברכט נישא למריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ונולדו לו שלושה ילדים:
פרידריך היינריך אלברכט (1874–1940)
יואכים אלברכט (1876–1939)
פרידריך וילהלם (1880–1925)
הערות שוליים

↑  עקב מלחמתו של אביו גאורג החמישי, מלך הנובר בפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118501577  VIAF: 30327841   WorldCat (עם VIAF): 30327841
אלינה ולטונן

אלינה מריה ולטונן (נולדה ב-23 באוקטובר 1981) היא פוליטיקאית פינית המכהנת כשרת החוץ תחת פטרי אורפו מאז 2023. היא חברה במפלגת הקואליציה הלאומית, וכיהנה בפרלמנט הפיני מאז 2014. בבחירות המקומיות בפינלנד (2021) (אנ') היא קיבלה את מספר הקולות השני בהלסינקי ונבחרה לחברה במועצת העיר.
ביוגרפיה

בילדותה התגוררה עם משפחתה בבון. ולטונן היא בעלת תואר שני בכלכלה וטכנולוגיה פיננסית מאוניברסיטת הלסינקי. היא עבדה בכמה חברות סטארט-אפ טכנולוגיות, ועמדה בראש מועצת המנהלים של מכון החשיבה לשוק חופשי Libera מ-2015 עד 2021.
קריירה

לפני כניסתה לפוליטיקה ב-2014, היא כיהנה 10 שנים בבנקאות השקעות, כדירקטורית ברויאל בנק אוף סקוטלנד (אנ') וכאנליסטית בכירה ב-Nordea. היא פיתחה מודל להפיכת מדינת הרווחה לכלכלת שיתוף דיגיטלית. בשנת 2018, היא השתתפה בוועידת בילדרברג בטורינו.
באפריל 2016 הכריזה ולטונן על מועמדותה להנהגת מפלגת הקואליציה הלאומית. בסיבוב הראשון של הבחירות לראשות המפלגה ב-11 ביוני 2016 היא קיבלה 15% מהקולות ובכך לא הצליחה להיבחר. בספטמבר 2020 נבחרה ולטונן לסגנית יו"ר של מפלגת הקואליציה הלאומית.
בבחירות לפרלמנט ב-2023 גייסה ולטונן את תקציב קמפיין הבחירות הגדול ביותר, 179,000 יורו. המממנים הגדולים ביותר שלה היו פוג'ו זבלודוביץ' ובארן וולרוס (אנ'). ביוני 2023, היא מונתה לשרת החוץ תחת פטרי אורפו.
חיים אישיים

בספטמבר 2020, ולטונן הגישה בקשה לגירושין מג'וקה לפומקי. באפריל 2021 היא הודיעה שהיא החזירה את שם משפחתה לשם נעוריה. לולטונן ולפומקי יש שני ילדים משותפים.