stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאז ומקדם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ואן פיטרס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  היסטוריה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1984 
 מספר עמודים:  511
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת "הקיבוץ המאוחד
 תאריך:  1988
 תרגום:  אהרן אמיר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001071127, 002670059, 001143358
 
From Time Immemorial
מאז ומקדם (באנגלית: From Time Immemorial) הוא ספר שנכתב על ידי ג'ואן פיטרס אודות הדמוגרפיה של ישראל לפני ואחרי הקמת מדינת ישראל, תוך ציון מגמות גידול באוכלוסייה הערבית ובאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. יצא לאור בשנת 1984 בהוצאת הארפר ורו. והיה רב-מכר. עורר מחלוקת בקרב היסטוריונים, שהיו בקרבם שטענו, שניתוח הנתונים של פיטרס אינו מדויק, ולכן גם מסקנותיה אינן נכונות. תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בישראל ב-1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תחת השם "מאז ומקדם". ב-2008 יצאה מהדורה חדשה שלו.
תמציתו של הספר

פיטרס טוענת בספרה, באמצעות ניתוח נתונים דמוגרפיים, שבמאה ה-19, מישור החוף והשפלה המרכזית של ארץ ישראל, היו מיושבים בעיקר ביהודים ורק מעט מאוד בערבים. האוכלוסייה הערבית נדדה בארץ ישראל ובמרחבי המזרח התיכון, מהאזורים הערביים אל האזורים היהודיים, בתור "מהגרי עבודה", שלא היו תושבי אזורים אלה "מאז ומקדם". טענה זו משנה מן היסוד את תפיסת הסכסוך הישראלי-ערבי ושומטת את הקרקע תחת טענותיהם של הפלסטינים.
לפי הספר, הפריחה הכלכלית שליוותה את העלייה לארץ ישראל, בעיקר מן הרבע האחרון של המאה ה-19, הניעה הגירת פנים של ערבים, משדרת ההר ומעבר הירדן המזרחי - אזורי התיישבות מסורתיים של הערבים בארץ ישראל, יחד עם הגירה בלתי חוקית מרחבי המזרח התיכון, אל מישור החוף והשפלה המרכזית, המיושבים בעיקר ביהודים. רובם של פליטי 1948, אשר נמלטו ממישור החוף והשפלה המרכזית (אזורים בהם התרכזה מרבית האוכלוסייה היהודית ואשר תוכנית החלוקה ייעדה למדינה היהודית), לא היו תושבי הארץ "מאז ומקדם" כטענת הפלסטינים, אלא מהגרים זה מקרוב באו. לא פליטים, אלא מהגרי עבודה, ששבו למקומות מגוריהם הקבועים.
טענה נוספת שמעלה פיטרס בספרה - מספר הפליטים שעזבו את ארץ ישראל עם הקמת המדינה ב-1948 אינו יכול להיות גדול מכ-430,000, כאשר מספר דומה של פליטים יהודים ממדינות ערב נאלצו לעזוב את ביתם ולעלות לישראל, עקב הרדיפות האנטישמיות שם. לפיכך, גם זו סיבה לכך שאין לראות את בעיית הפליטים הפלסטינים כאירוע העומד בפני עצמו, אלא זהו חלק ממכלול האירועים שקרו עם הקמת מדינת ישראל והמלחמה שנכפתה עליה. לפיכך, מדובר בחילופי אוכלוסין בלבד, של פליטים יהודים וערבים.
ביקורת ותמיכה > ביקורת

מספר מבקרים, ובהם אדוארד סעיד ונורמן פינקלשטיין, סבורים שניתוח הנתונים של פיטרס מפוקפק ולכן גם מסקנותיה שגויות. פינקלשטיין אף כינה אותו ”אחת ההונאות המרהיבות ביותר שפורסמו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני”, ופרסם ספר בו טען כי הספר הוא תרמית. כך סבר גם סעיד.
פרופ' יהושע פורת מהאוניברסיטה העברית סבור כי פיטרס אמנם העמיקה כנראה במחקרה, אך היא מנסה לקעקע את המיתוסים הפלסטינים, אך ורק על ידי החלפתם במיתוסים הציונים. הוא מודה שאכן, כטענת פיטרס, היהודים לא קיבלו בארצות האסלאם יחס של אזרחים שווים. האסלאם, לדבריו, הגן על חייהם ועל מרבית זכויותיהם הדתיות, אף כי שמר בדבקות על מעמדם הנחות לעומת המוסלמים. "אמנת עומר" (מהמאה השביעית לספירה) אכן הטילה עליהם הגבלות שונות ומשונות, לרבות מיסים ייחודיים להם. אולם לדבריו, פיטרס טעתה כשהתייחסה רק לאמנת עומר וציטטה מקרים בהם האמנה נשמרה בקפדנות ובחומרה יתרה והתעלמה מכך שבאימפריה העות'מאנית למשל, היחס ליהודים היה בדרך כלל דווקא הוגן ויהודים אף הגיעו בה לעיתים לעמדות שלטוניות בכירות.
פורת דוחה את עיקר טיעוניה של פיטרס לגבי משקלה של ההגירה בגידול האוכלוסייה הערבית בשטחי המנדט, אולם מאידך, הוא מקבל את אחד מטיעוניה המרכזיים כי האו"ם והערבים כאחד הפריזו במספרי הפליטים. הוא תומך במידה רבה בטיעון שלה כנגד טענות הערבים שכל הפליטים הפלסטינים גורשו, משום שלדעתו מעט מאוד היסטוריונים רציניים טוענים כיום שכל הפליטים, או אפילו רובם, גורשו, אך מאידך הוא שב וחולק על טענת ה'סימטריה' בין הפליטים הפלסטיניים לפליטים היהודים ממדינות ערב.
ביקורת ותמיכה > תמיכה

הספר זכה בשנת 1985 בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית.
מספר היסטוריונים וחוקרים הביעו ביקורת חיובית על הספר. ברברה טוכמן, מחברת "מצעד האיוולת" כינתה את הספר ”אירוע היסטורי כשלעצמו, בחשפו עובדות שנדחקו עד כה לאפלה.” את הביקורת נגדו היא כינתה "קמפיין נאצה" וטענה כי קמפיין זה נובע מאנטישמיות ואפולוגטיקה כלפי אש"ף. הסופר אלי ויזל כתב על הספר: ”מרשים, אינפורמטיבי, מעניין. כל אחד המתעניין בשאלות הערביות-ישראליות יפיק תועלת מעומק ההבנה ומן הניתוח של ג'ואן פיטרס.” הסופר רוברט סנט ג'ון כתב: ”ספר זה מומלץ לכל מי שמעדיף עובדות על פני תעמולה והיגיון על פני חוסר הגיון.”
הספר נכתב במשך שבע שנים בתחילה מנקודת מבט פרו ערבית. עם התקדמות מחקרה, שינתה את דעותיה מן הקצה אל הקצה.
בפברואר 2017 הוקם אתר אינטרנט המכיל את עיקרי הטיעונים המוצגים בספר.
ביקורת ותמיכה > ויכוח פייפס - פורת

דניאל פייפס, במאמר עיתונאי שכתב ביולי 1984 בקומנטרי, שיבח אף הוא את הספר.
בעקבות זאת, ענה פורת לפייפס וטען כי על פי מפקד שערך השלטון העות'מאני, בשנת 1893 היו בארץ ישראל 425,802 תושבים, מתוכם 9,817 יהודים, וכ-371,959 מוסלמים, בעוד שפיטרס מתייחסת רק לחלק מהנפות בארץ ישראל וטוענת שהיו בהן באותה תקופה 54,431 יהודים וכ-92,300 תושבים לא יהודים.
לדעתו, את מספר היהודים פיטרס שאלה מהנתונים של התייר הצרפתי ויטל קונט שטען כי היו אז 59,431 יהודים, אך לעומת פיטרס הוא מגיע למספר של 186,263 תושבים לא יהודים. פיטרס אינה מסבירה כיצד היא הגיעה בספרה למספר של 92,000 תושבים לא יהודים. יהושע פורת מסביר זאת בכך שהיא חילקה את שבעת המחוזות של פלשתינה לאזורים מצומצמים יותר כפי שעולה מנספחים 5 ו-6 של ספרה. כיוון שמעולם לא פורסמו נתונים מספריים לגבי אזורים אלה, ניתן להסיק, לטענתו של יהושע פורת, כי ההערכה הדמוגרפית של פיטרס היא כנראה תוצאה של ניחוש גס.
כאשר נשאלה פיטרס כיצד הגיעה לחלוקה שכזאת, היא הסבירה שהניחה את מפת החלוקה של 1947 על מפת הנפות (קאזות) של 1893, מה שאיפשר לה לזהות את האזורים ה"יהודיים", ה"ערביים" ואזורים ריקים שהפכו לאזורים בשליטה ישראלית ואזורים עם יישובים יהודים שעברו לשליטת ירדן. לאחר שבחרה אזור שנשלט על ידי יהודים בעיקר, עשתה ניתוח והערכת מספרים משל עצמה על פי הגדלים הטריטוריאליים שאותם יישובים קיבלו.
בעקבות הביקורת הודה פייפס, כי יש בספר ציטוטים שגויים, נעשה בו שימוש רשלני בסטטיסטיקות, והוא מתעלם מעובדות בלתי נוחות, אולם ”גם אם נקבל את כל אלה, נותרת ועומדת בעינה העובדה, שהספר מציג תזה, אשר לא פרופסור פורת ואף לא כל המבקרים האחרים עד כה הצליחו להפריך אותה, שאכן התרחשה הגירה ערבית משמעותית לתוך פלשתינה במחצית הראשונה של המאה העשרים.” ”(פיטרס) תומכת בטיעון הזה באמצעות מערך של נתונים דמוגרפיים סטטיסטיים ועדויות מאותה תקופה, שעל רובו לא מערערים המבקרים, כולל פרופסור פורת.”
לקריאה נוספת

ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. תרגם אהרן אמיר.
הערות שוליים

↑  התייחסות לספר באתר WND
↑  Edward W. Said, Christopher Hitchens, Blaming the victims: spurious scholarship and the Palestinian question, p. 34.
1 2  Yehoshua Porath, .Mrs. Peters’s Palestine, The New York Review of Books, January 16, 1986
↑  אתר המועצה למען הספר היהודי, בארצות הברית
↑  Intimate Enemies: Jews and Arabs in a Shared Land. - book reviews Progressive, The, April, 1996 by Eyal Press
1 2  https://www.israelhayom.co.il/article/258319
↑  ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, עמ' 244.
↑  Review ( Palestine ) : Joan Peters' Book From Time Immemorial, עמ' 16–17, ביקורת באתר www.scribd.com (הקישור אינו פעיל)
↑  From Time Immemorial – Palestine on the Eve of Zionist Settlement: An Empty Land? (Part 2 of 6, פול בלייר, 17.4.2002, באתר Capitalism Magazine
↑  מכתב של פייפס (מרץ 1986) למערכת העיתון The New York Review of Books, באתר העיתון
המכתב של פייפס (מרץ 1986) למערכת העיתון The New York Review of Books, באתר של פייפס
הגביע היווני בכדורסל

| --- | --- |

 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  1975
 ארגון מפעיל:  איגוד הכדורסל היווני
 מספר מתמודדים:  46
 מדינות משתתפות:  יוון
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  אולימפיאקוס
 הכי הרבה זכיות:  פנאתינייקוס (20 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל היוונית בכדורסל
 www.basket.gr
 
הגביע היווני בכדורסל (ביוונית: Κύπελλο Ελλάδος καλαθοσφαίρισης ανδρών) הוא טורניר כדורסל שנתי הנערך במתכונת נוקאאוט, משחק בודד בו המפסידה מודחת מהמפעל, ונערך בחסות איגוד הכדורסל היווני.
בטורניר לוקחות חלק 46 קבוצות כאשר שש הקבוצות שסיימו במקומות הגבוהים ביותר בליגת העל היוונית בכדורסל מעפילות אוטומטית לשלב רבע הגמר של הטורניר בשנה העוקבת, ואילו יתר 40 הקבוצות המשתתפות מתחרות ביניהן על שני המקומות הנותרים.
טבלת זכיות

|  | קבוצה | זכיות | סגנות |
| --- | --- | --- | --- |

| 1 | פנאתינייקוס | 20 | 7 |
| 2 | אולימפיאקוס | 12 | 9 |
| 3 | אריס סלוניקי | 8 | 6 |
| 4 | א.א.ק. אתונה | 5 | 7 |
| 5 | פאוק סלוניקי | 3 | 5 |
| 6 | פאניוניוס | 1 | 2 |
| 7 | הירקליס סלוניקי | 0 | 3 |
| 8 | אפולון פטרס | 0 | 2 |
| 8 | מארוסי | 0 | 2 |
| 8 | פרומיתאס פטרס | 0 | 2 |
| 11 | פאנליניוס | 0 | 1 |
| 11 | אגו רת'ימנו | 0 | 1 |
| 11 | פארוס קראסטיניו | 0 | 1 |
| 11 | פריסטרי אתונה | 0 | 1 |
אשר דויטש

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1945 כ"ה בכסלו ה'תש"ו בני ברק, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  16 בדצמבר 2024 (בגיל 79) ט"ו בכסלו ה'תשפ"ה 
 השכלה:  ישיבת פוניבז'
 מקום מגורים:  בני ברק
 מקום פעילות:  ישיבת פוניבז' בני ברק
 תקופת הפעילות:  ? – 16 בדצמבר 2024 
 השתייכות:  חרדים ליטאים, הפלג הירושלמי 
 תחומי עיסוק:  מנהיגה הרוחני של תנועת בני תורה ומראשי  ישיבת פוניבז'
 רבותיו:  הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שמואל רוזובסקי
 חיבוריו:  ראו להלן
 
הרב אשר הכהן דויטש (כ"ה בכסלו ה'תש"ו, 30 בנובמבר 1945 – ט"ו בכסלו ה'תשפ"ה, 16 בדצמבר 2024) היה ממנהיגי הפלג הירושלמי, מנהיגה הרוחני של תנועת בני תורה ומראשי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
ביוגרפיה

נולד בבני ברק ללאה (קורנליה) לבית אדלר ולבנימין זאב דויטש, שהיה עוזרו של הרב יוסף שלמה כהנמן וניהל את בתי אבות שע"י ישיבת פוניבז'. למד בתלמוד תורה מרכז בבני ברק, לאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים ולאחר מכן בישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל פוניבז' ולאחר מכן החל במקביל לשמש כר"מ בישיבת כנסת בית אהרן בראשות רבי אפרים זורייבין בשכונת הר נוף בירושלים.
בשנת ה'תשמ"ח מונה על ידי הרב אברהם כהנמן לכהן כר"מ בישיבת פוניבז'. בסכסוך שהתגלע בישיבה עמד לצד הרב שמואל מרקוביץ'.
בנוסף מסר במשך השנים שיעורים קבועים במסגרות שונות בישיבת מיר ובכולל פוניבז'. משיעוריו בישיבת מיר יצא לאור ספרו שערי ריבית.
בפילוג הפנים-ליטאי הזדהה עם הפלג הירושלמי בראשות הרב שמואל אויערבאך. במוצאי שמחת תורה ה'תשע"ה (אוקטובר 2014) הותקף והופל לארץ במהלך הכנסת ספר תורה לישיבת פוניבז', וידו נשברה. עצרת מחאה על התקיפה ועל הפגיעה בכבודו התקיימה בבני ברק בראשות הרב שמואל אויערבאך, ובתמיכת רבני הפלג הירושלמי, וכן הרב משה שטרנבוך והרב מאיר צבי ברגמן. החשוד בתקיפה נעצר ושוחרר לאחר שהודה במעשה.
לאחר פטירת הרב שמואל אוירבך בחודש אדר תשע"ח - 2018, הרב צורף למועצת גדולי עולם התורה שנועדה להיות הנהגה משותפת של מפלגת בני תורה.. במהלך שנת 2019 התבסס מעמדו של הרב אשר דויטש בהנהגת הפלג הירושלמי והוא נחשב מאז למנהיג הדומיננטי בקרב מרבית הפלג. עם זאת, קבוצה בולטת בהובלת הרב צבי פרידמן והרב ישראל יצחק קלמנוביץ הסתייגה ממנהיגותו, ובין היתר נוקטת קו מחמיר יותר ביחס להמשך מדיניות קיום הפגנות החרדים כנגד חוק הגיוס. הוא עמד בנשיאות "איגוד המוסדות על טהרת הקודש", ובנשיאות מוסדות חינוך רבים המזוהים עם הפלג.
נפטר בט"ו בכסלו ה'תשפ"ה, 16 בדצמבר 2024 ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
משפחתו

היה נשוי למרים, בת הרב רפאל אייזנברג (אחיו של שאול אייזנברג).
אחיו הגדול הוא הרב ברוך שמואל דויטש, ראש ישיבת באר מרדכי ולשעבר מראשי ישיבת קול תורה.
חתנו הרב שלום הלל קרשינסקי, מכהן כראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בירושלים.
חתנו הרב שלמה גוטסגנדה, מכהן כר"מ וראש קיבוץ בישיבת כנסת יצחק בחדרה.
בנו הרב שמואל, מכהן כראש כולל באר שלמה בבני ברק.
דעותיו

הרב דויטש ראה ברבי אלעזר מנחם מן שך את רבו המובהק.
דגל בעמדתו האידאולוגית של הרב שמואל אויערבאך בענייני גיוס חרדים לצה"ל, חינוך והשקפה תורנית ואף התבטא על כך רבות. לדעת הרב דויטש, הפלג הירושלמי לא שינה מדרך העבר, אלא התאים את עצמו לשינויי התקופה.
בפסח ה'תשפ"ב תקף את הימין הקיצוני והאשים אותו בהתגרות המסכנת את הציבור.
ספריו

הרב דויטש היה מבין הכותבים של ספרי רבי שמואל רוזובסקי "שיעורי רבי שמואל". עמד בראש צוות הכותבים של חלק מספרי הרב שך על הש"ס "שיעורי רבינו אבי עזרי". וכן הגיה את ספרי הרב דוב לנדו "זכר טוב" ו"זכר דבר".
שיעוריו נערכו ונדפסו בידי תלמידיו:
"שערי ריבית" על הלכות ריבית
סדרת "קונטרס שיעורים" על מסכתות הש"ס
סדרת "זרע הילולים" שנדפסה לרגל אירועים משפחתיים
הערות שוליים

↑  אלפים בעצרת המחאה בבני ברק, באתר רדיו קול חי, ‏23 באוקטובר 2014
↑  ישראל כהן, ‏פלג המחבלים בעוד עצרת מחאה, באתר כיכר השבת, 22 באוקטובר 2014
↑  הרב אליעזר יינוביץ, 'רבם דקרו' ואין פוצה פה, באתר רדיו קול חי, ‏20 באוקטובר 2014
↑  אלי שלזינגר, בחור מפוניבז' נעצר: חשוד בתקיפת הגר"א דויטש, באתר בחדרי חרדים, 21 באוקטובר 2014
↑  ישראל כהן, ‏החשוד בתקיפת הרב אשר דויטש שוחרר, באתר כיכר השבת, 21 באוקטובר 2014
↑  ישראל כהן, ‏לאחר פטירת הגר"ש: הוקמה "מועצת" של רבני 'בני תורה', באתר כיכר השבת, 25 בפברואר 2018
↑  משה ויסברג, מדוע 'הפלג הירושלמי' נמנעים מהצבעה בבחירות, באתר בחדרי חרדים, 13 בספטמבר 2019.
↑  שאול כהנא, ‏הפילוג ב'פלג הירושלמי' נמשך: עימות חריף בין הרבנים, באתר כיכר השבת, 8 בספטמבר 2019
יענקי כץ, ‏עוד מחלוקת ב'פלג': הרב אוירבך סירב לאסור את הבחירות, באתר כיכר השבת, 15 בספטמבר 2019
שאול כהנא, ‏"רדיפת מוסרי הנפש"; בחורים שהשתתפו בהפגנות - סולקו, באתר כיכר השבת, 11 בדצמבר 2019
↑  שילה פריד, הרב אשר דויטש, מנהיג הפלג הירושלמי, הלך לעולמו בגיל 79, באתר ynet, 16 בדצמבר 2024
↑  ועידת העשור בני תורה
↑  משה ויסברג, הגר"א דויטש: ר' שמואל שמר על ההנהגה של הרב שך, באתר בחדרי חרדים, 21 בפברואר 2021
↑  ה'פלג' נגד הימין: "מתגרים בשביל הכיבוש", באתר ערוץ 7, 25 באפריל 2022
↑  מובא בהקדמה לספרי שיעורי רבינו אבי עזרי וכן במוסף זיכרון יתד נאמן ט"ז חשוון תש"ע
↑  מופיע בהקדמה לספר זכר טוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298234005171  ISNI: 0000 0004 0198 104X  LCCN: n2011024748  VIAF: 170522076   WorldCat (עם VIAF): 170522076
שטיח שיר השירים

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מעצב:  יעקב קנטרוביץ'
 תאריך יצירה:  1910–1914
 טכניקה וחומרים:  צמר וכתנה; אריגת קשרים
 ממדים בס"מ
 אורך:  170
 רוחב:  100
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות / מרבדיה
 מספר יצירה:  ABS 331 (מוזיאון ישראל)
 מיקום:  אוסף מוזיאון ארץ ישראל; אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים
שטיח "שיר השירים" הוא כינויו של שטיח שעוצב על ידי יעקב קנטרוביץ' עבור מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
תיאור

יעקב קנטרוביץ', מנהל מחלקת השטיחים של בצלאל, עיצב את השטיח בין השנים 1910–1914. בחלקו התחתון של השטיח מופיעה הכתובת "שיר השירים", והיא העניק לו את שמו.
עיצוב השטיח כולל מסגרת המורכבת משלושה רגיסטרים (רצועות אורך). הרגיסטר החיצוני מורכב מחזרה של הטקסט "שיר השירים". ברגיסטר הפנימי חוזר הפסוק מתוך "שיר השירים" (ב', יב'-יג') - "הנצנים נראו בארץ עת הזמיר הגיע וקול התור נשמע בארצנו התאנה חנטה פגיה והגפנים סמדר נתנו ריח". במרכז החלק התחתון של השטיח מופיע שוב הטקסט "שיר השירים". בין הפסוקים מופיע רגיסטר עיטורי ובו דימויים של ציפורים, טווסים, מזרקות מים ואשכולות גפנים. מרכז השטיח מוקדש לתיאור גן שבמרכזו עץ תמר גדול. סביבו מתוארות חיות כגון ציפורים שונות, צבי וכבש. מקור של חלק מן הדימויים, הוא באמנות הרומית-ביזנטית.
מספר שטיחים נארגו על בסיס עיצובו של קנטרוביץ' ב"בצלאל" ואחר כך בחברת-הבת לשטיחים של בצלאל - "מרבדיה". עותק של דוגמת שטיח זו הוצגה בתערוכת "בצלאל" באודסה בשנת 1911. תוכנית לדגם מצויה באוסף יצחק אינהורן. היא הוצגה, לצד שני שטיחים מדגם זה, בתערוכה '"בצלאל" של שץ' במוזיאון ישראל (ה'תשמ"ג).
אחד מן השטיחים המוקדמים, שמקורו באוסף אלן ב. סליפקה, נמצאה כיום באוסף מוזיאון ישראל. במוזיאון נמצא גם שטיח נוסף, שנוצר בתקופה מאוחרת יותר על ידי "מרבדיה". עותקים נוספים נמצאים באוספים פרטיים. עותק אחר של השטיח נמצא במוזיאון ארץ ישראל ומוצג במסגרת הביתן לתרבות יהודית ולפולקלור.
הערות שוליים

↑  ראו: שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, 1903-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 162, תצלום 34.
↑  ראו: "בצלאל" של שץ: רשימה קטלוגית של החפצים בתערוכה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1982.
↑  ראו: מבחר מאוסף אלן ב' סליפקה במוזיאון ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2008, עמ' 71
↑  ראו לדוגמה: שטיח תוצרת "מרבדיה" – שיר השירים – ירושלים, שנות ה-20, מכירה פומבית 64, היסטוריה ותרבות יהודית וישראלית, קדם, ירושלים, 2019, עמ' 207
הפיגוע בשוק מחנה יהודה (2002)

| חלק מהאינתיפדה השנייה |
| --- | --- |

שוק מחנה יהודה
 תאריך:  12 באפריל 2002
 מקום:  שוק מחנה יהודה
 קואורדינטות:  31°47′05″N 35°12′45″E﻿ / ﻿31.784586111111°N 35.212486111111°E﻿ / 31.784586111111; 35.212486111111
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  6
 פצועים:  80
 מבצע:   גדודי חללי אל-אקצא
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הפיגוע בשוק מחנה יהודה
 
הפיגוע בשוק מחנה יהודה בשנת 2002 היה פיגוע התאבדות שבוצע בידי גדודי חללי אל-אקצא ב-12 באפריל 2002, בתחנת אוטובוס הנמצאת בכניסה לשוק מחנה יהודה בירושלים. בפיגוע נרצחו 6 בני אדם, ונפצעו כ-80.
הפיגוע

ביום שישי, 12 באפריל 2002, זמן קצר לאחר השעה 16:00, עת השוק המה קונים לקראת יום השבת, ענדליב חליל פטפטה, בת 20 מהכפר פג'אר שמדרום לבית לחם, פוצצה מטען חבלה שהיה מוסתר על גבה בתחנת אוטובוס של קו 6, הנמצאת בכניסה לחלקו החיצוני של השוק. פטפטה הפעילה את המטען בשעה שהאוטובוס הגיע לתחנה. בפיגוע נרצחו 6 איש, ביניהם שני אזרחים סינים, ונפצעו כ-80, רבים מהם בני נוער ותיירים.
בשעת הפיגוע ראש עיריית ירושלים דאז, אהוד אולמרט, היה בשוק. לא הוכח ניסיון ישיר לפגיעה בראש העיר, שלא נפגע בפיגוע. מזכיר המדינה האמריקאי קולין פאוול שהה באותה שעה בישראל, וקיבל עדכון מיידי על האירוע.
בעקבות הפיגוע

זמן קצר לאחר הפיגוע, גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הפת"ח, קיבלו אחריות על הביצוע, ומסרו את שמה של מבצעת הפיגוע. במהלך מבצע חומת מגן נתפס מתכנן הפיגוע, מועתז מוחמד עבדאללה הימוני, בן 21 מאזור חברון, על ידי גורמי הביטחון.
לאחר חקירת גורמי הביטחון, נמסר גם כי בהכנת הפיגוע היו מעורבים אזרחים ישראלים ממוצא ערבי, אשר סייעו למחבלת להגיע למקום האירוע. שניים מהם הורשעו בבית משפט ישראלי באשמת פגיעה בביטחון המדינה, ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
קורבנות הפיגוע

ניסן כהן, 57, רמות
ילנה קונרב, 43, פסגת זאב
רבקה פינק, 75, ירושלים
סוהילה חושי, 47, גילה
צ'ונמל לין, 34, אזרח סין
קסיניאנג צ'אי, 32, אזרח סין
ראו גם

הפיגוע בשוק מחנה יהודה (1997)
הערות שוליים

↑  אפרת וייס, פיגוע התאבדות בשוק מחנה יהודה בירושלים, באתר ynet, 13 באפריל 2002
↑  במהלך מבצע חומת מגן נעצר האחראי והמכוון של פיגוע ההתאבדות בשוק מחנה יהודה ב-12 באפריל 2002 אשר כתוצאה ממנו נהרגו ארבעה ועשרות נפצעו, באתר משרד ראש הממשלה
↑  כתב עתי"ם, ‏שלוש שנות מאסר לצעירה מסכנין שלא מנעה את הפיגוע בשוק מחנה יהודה בירושלים באפריל 2000, באתר גלובס, 15 בינואר 2003
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
ניקולאי בולגנין

| --- | --- |

צילום משנת 1955
 לידה:  30 במאי 1895 (יוליאני) ניז'ני נובגורוד, רוסיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 בפברואר 1975 (בגיל 79) מוסקבה, רוסיה, ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 עיסוק:  פוליטיקאי, בנקאי, איש צבא
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה
 עיטור לנין  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום (מונגוליה)  הצלב הגדול עם כוכב של וירטוטי מיליטארי  עיטור כוכב הפרטיזנים  מסדר הרפובליקה של טובה  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  מדליית "פרטיזן במלחמה הפטריוטית" דרגה 1  עיטור שחרור האומה  מדליה לפרטיזן במלחמה הפטריוטית הגדולה  מסדר צלב גרונוולד, דרגה 1  עיטור הדגל האדום  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על יפן  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  עיטור הכוכב האדום  עיטור קוטוזוב, דרגה 1  מסדר סובורוב, דרגה 1  מדליית ההגנה על מוסקבה  עיטור סובורוב דרגה 2  Medal "For Liberation of Korea 
 
ניקולאי בולגנין (ברוסית: Николай Александрович Булганин‏; 11 ביוני 1895 – 24 בפברואר 1975) היה פוליטיקאי סובייטי, איש המנגנון הצבאי והכלכלי הקומוניסטי של ברית המועצות בתקופות של סטלין, ראש ממשלת ברית המועצות בשנים 1955–1958. בזמן מלחמת העולם השנייה מילא תפקידים בכירים בצבא הסובייטי והועלה לדרגת גנרל-קולונל ובשנת 1947 לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנים 1947–1949 כיהן כשר כוחות הביטחון של ברית המועצות ובשנים 1953–1955 כשר ההגנה של ברית המועצות. בשנים 1937–1938 כיהן כיושב ראש מועצת קומיסרי העם (ראש ממשלה) של הפדרציה הרוסית במסגרת ברית המועצות ובשנים 1938–1944 כסגן יושב ראש מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות. בשנת 1957 אחרי שהואשם שיחד עם גאורגי מלנקוב ו-ויאצ'סלב מולוטוב ניסה להדיח את מנהיג המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ניקיטה חרושצ'וב, סולק מראשות הממשלה ומנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה. כמו כן נשללה לו דרגת המרשל. בולגנין היה חבר בסובייט העליון של ברית המועצות בין השנים 1937–1962.
מחלק תה

מְחַלֵּק תה הוא אדם שתפקידו לחלק משקאות חמים (בדרך כלל תה או קפה) לעובדי משרד, לרוב באמצעות עגלת תה ובשעות קבועות.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 החל מקצוע זה להיעלם מן העולם, שכן מנהלי החברות והגופים שבהם הועסקו מחלקי תה העדיפו לספק לעובדיהם שתייה חמה באמצעים זולים יותר כגון פינות קפה בשירות עצמי, מכונות אוטומטיות, או שהפסיקו לספק שתייה חמה כליל. בסקר שנערך בבריטניה בשנת 2005, נמצא כי רק 2% מהעובדים קיבלו את התה שלהם ממחלקי תה, בעוד 66% הכינו לעצמם את התה בקומקום חשמלי ו-15% רכשו אותו במכונת שתייה.
חלוקת תה נחשבת למקצוע של צווארון ורוד, שכן רוב העוסקים בו הן נשים (בבריטניה אף מכונה התפקיד "Tea Lady"). בקומדיות בריטיות התבסס סטריאוטיפ של הנשים העוסקות במקצוע כנשים כבדות משקל בגיל המעבר. המקצוע נחשב גם לסמל לבזבזנות ולאי יעילות במגזר הציבורי, ובפרט בהסתדרות. בסדרה "כן, אדוני השר" אחת הדרכים שהוצעו תדיר לחיסכון כלכלי הוא קיצוץ בתקציב חלוקת התה, אף שלאורך חמש עונות הסדרה, לא נראתה אף לא מחלקת תה אחת.
בסאטירות על הבירוקרטיה משמשת מחלקת התה גם כאנטי-תזה לבעלי התפקידים במשרד ולמנגנונים המנופחים. כך בבדיחה ידועה על אריה שהסתובב וטרף פקידי הסתדרות ואיש לא הבחין בדבר עד שנטרפה מחלקת התה. במחזה "שמו הולך לפניו" מאת אפרים קישון, אחת הדמויות המרכזיות, ציונה, היא מחלקת תה, המאופיינת בכך שחרף תפקידה הזוטר, היא היחידה שמבינה כיצד עובדים הדברים במשרד בו היא עובדת.
חצבה

| --- | --- |
דגל מושב חצבה - היוצר: עמי רותם
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: הערבה התיכונה
גובה ממוצע: ‎-163 מטר
תאריך ייסוד: 1965
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,218 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) חצבה(למפת צפון הנגב רגילה) חצבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חצבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חצבה30°46′05″N 35°16′47″E﻿ / ﻿30.7680645480051°N 35.27986018055°E﻿ / 30.7680645480051; 35.27986018055  heמפת היישובים של מועצה אזורית הערבה התיכונה (in English: Central Arava Regional Council) באדום - חצבה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

מאגר חצבה
בית ספר שדה חצבה
תחנת ניסיונות יאיר ומרכז מבקרים ויידור ליד חצבה
חֲצֵבָה הוא מושב עובדים בערבה, השייך למועצה אזורית הערבה התיכונה. השני בין מושבי הערבה התיכונה.
אקלים

האקלים בחצבה מדברי קיצוני. בקיץ הטמפרטורות עולות מעל 40 מעלות ואילו החורף בדרך כלל נוח. כמות המשקעים הרב שנתית הממוצעת לא עולה על 40 מ"מ, ובשנים מסוימות יש ולא יורדים גשמים כלל, ובאחרות מתרחשים אירועי גשם חריגים.
תופעה אקלימית אופיינית לאזור חצבה הם השיטפונות הפוקדים לעיתים את הוואדיות בסביבה, לפעמים מקורם בגשמים היורדים באגני הניקוז בהרי הנגב או בהרי אדום, ולפעמים מקורם באירועי הגשם החריגים המקומיים.