stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וושינגטון (מדינה)
השכלה וחינוך

נכון לשנת הלימודים 2008–2009 נרשמו 1,040,750 תלמידים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בוושינגטון, כאשר 59,562 מורים הועסקו במערכת החינוך. נכון לאוגוסט 2009 היו במדינה 295 מחוזות בתי ספר המשרתים תשעה מחוזות שירות חינוכי. שיתופי פעולה לעיבוד מידע בבית הספר בוושינגטון (סוכנות ממשלתית ללא כוונת רווח, הוספה למטרות רווח) מספקת מערכות ניהול מידע למשאבים פיסקאליים ואנושיים ונתוני סטודנטים. בתי ספר יסודיים ותיכוניים נמצאים בסמכות משרד המפקח על מדינת וושינגטון של מפקח ההדרכה הציבורית (OSPI), בהובלתו של רב פקד בית הספר הממלכתי רנדי דורן.
במדינה ישנם גם מספר בתי ספר תיכוניים המתמקדים באמנויות, ביניהם בית הספר לאמנויות טקומה, בית הספר לאמנויות ואקדמאים בונקובר ובית הספר המרכזי. ישנם גם ארבעה בתי ספר תיכוניים מבוססי מדע ומתמטיקה.
במדינה ישנם יותר מ-40 מוסדות להשכלה גבוהה בהן אוניברסיטאות מחקר מרכזיות, בתי ספר טכניים, קולג'ים דתיים, ומכללות קריירה פרטיות. בין המכללות והאוניברסיטאות ניתן למנות את אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת המדינה של וושינגטון, אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק, אוניברסיטת מערב וושינגטון, אוניברסיטת מזרח וושינגטון, אוניברסיטת מרכז וושינגטון, אוניברסיטת סיינט מרטין, האוניברסיטת הלותרנית פסיפיק, אוניברסיטת גונזגה, מכללת המדינה אוורגרין ומכללת וייטמן.
סמלי המדינה

סמל המדינה נוצר בשנת 1889 על ידי התכשיטן צ'ארלס טאלקוט, ומציג את ג'ורג' וושינגטון.
הפרח הלאומי של המדינה הוא רודודנדרון גדול-עלים (Rhododendron macrophyllum). הוא נוצר בידי נשות וושינגטון ב-1892, בשביל תצוגת הפרחים בפסטיבל הבינלאומי של שיקגו.
הציפור הלאומית היא צהוב הנוצה האמריקאי (מכונה קנרית פרא), הציפור נבחרה ב-1951 בהצבעה של ילדי בית ספר שנצטרכו לבחור בינה לבין מיידולרק. היא הוצעה לראשונה ב-1931 ובמשך 20 שנה היו שתי ציפורים לאומיות במקביל גם קנרית הפרא וגם מיידולרק.
| סמלי מדינת וושינגטון> דגל.דגל וושינגטון Flag of Washington | סמלי מדינת וושינגטון> סמל.סמל וושינגטון Seal of Washington | סמלי מדינת וושינגטון> מוטו. | סמלי מדינת וושינגטון> כינוי. |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | "עוד מעט" "By and by" | "מדינת ירוק העד" "Evergreen State" |
| עץ | פרח | ציפור | חיה |
| צוגה מערבית Tsuga heterophylla | רודודנדרון גדול-עלים Coast rhododendron | חוחית אמריקאית Willow goldfinch | מרמיטה אולימפית Olympic marmot |
ראו גם

מחוזות וושינגטון
הערות שוליים

↑  Historical Weather For 1989 in Seattle, Washington, USA
↑  "Washington", Religious Landscape Study, Pew Research Center
↑  "U.S. Census Bureau Data". U.S. Census Bureau. 2010. Retrieved 2011-07-13.
1 2  American FactFinder - Results
↑  "Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2013". United States Census Bureau. Retrieved 6 September 2014.
↑  "Table 1. Annual Estimates of the Population of Metropolitan and Micropolitan Statistical Areas: April 1, 2010 to July 1, 2014" (CSV). 2014 Population Estimates. United States Census Bureau, Population Division. March 2015. Retrieved March 26, 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554798205171  BNE: XX5061520  BnF: cb11994435f (data)  CiNii: DA15927307  GND: 4118995-4  LCCN: n79027224  MusicBrainz: 39383cce-6f78-4afe-b19a-8377995ce702  NARA: 10047293  NDL: 00629511  NKC: ge134588  NLA: 35592596  NLG: 293891  NSK: 000354668  SUDOC: 175808112  Trove: 1007380  VIAF: 155860715   WorldCat (עם VIAF): 155860715 
מפת צפיפות האוכלוסין של מדינת וושינגטון
מטה מיקרוסופט שברדמונד, פרבר השוכן מזרחית לסיאטל
נחום טרייביטש

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1779 ג' באלול תקל"ט פראג, בוהמיה
 פטירה:  4 ביולי 1842  (בגיל 62) כ"ו בתמוז תר"ב ניקולשבורג, מוראביה
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום פעילות:  פראג, ניקלשבורג
 תקופת הפעילות:  ? – 4 ביולי 1842 
 השתייכות:  יהדות מוראביה
 תחומי עיסוק:  תלמוד, והלכה
 רבותיו:  רבי יעקב גינצבורג מפראג ("זרע יעקב")
 חיבוריו:  "ספר קובץ" על משנה תורה לרמב"ם; שלום ירושלים
 חתנים:  יעקב בריל
 
 תפקידים נוספים:  רב מדינה, רב ראשי 
 
רבי נחום טרייביטש (בגרמנית: Nehemias Trebitsch; ג' באלול תקל"ט, 15 באוגוסט 1779 – כ"ו בתמוז תר"ב, 4 ביולי 1842) היה אב"ד פרוסטיץ והרב הכולל (Landesrabbiner) למוראביה בניקלשבורג. מחבר הפירוש שלום ירושלים על התלמוד הירושלמי, וספר קובץ על הרמב"ם.
ביוגרפיה

נולד בפראג ביום ראשון ג' באלול תקל"ט לרבי זליג טרייביטש, שהיה שליח ציבור באלטנוישול. בילדותו למד ב"בית המדרש ילדים" של הקהילה המקומית. אביו נפטר בהיותו בגיל צעיר מאוד והוא נותר יתום ועזוב.
נעשה תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב יעקב גינצבורג רבה של פראג, שאימץ אותו. בשנותיו המאוחרות של רבו, מינה אותו להעביר את שיעורו היומי בבית מדרשו שבפראג, ומסר לו את כל כתביו. רבי נחום טרייביטש הכין את כתבי רבו לדפוס, והדפיסם בספר "זרע יעקב". רבי נחום טרייביטש היה ידידם של רבנים ידועי שם בני תקופתו, כמו: רבי בצלאל רנשבורג, מחבר "הורה גבר" ו"חכמת בצלאל"; ורבי אלעזר לעוו מחבר "שמן רוקח".
בשנת תקפ"ו (1826) עזב את פראג ואת משרתו כראש הישיבה בה, והתמנה לרבנות העיר פרוסטיץ. בחנוכה של שנת תקצ"א (1831), למעלה משנה אחרי פטירתו של רבי מרדכי בנט (נפטר בי"ג באב תקפ"ט), מונה רבי נחום טרייביטש במקומו כרבה של מוראביה, וקבע את מושבו בניקלשבורג.
טרייביטש המשיך במדיניות קודמו. הוא היה פתוח למרכיבים המתונים של ההשכלה, שהתמקדו בשפה העברית, אך לא מעבר לכך: גישתו הלכה ונעשתה שמרנית יותר ויותר ביחס לתנאים המשתנים בחבל. הוא השלים רק בחירוק שן עם רפורמות שנכפו עוד קודם על ידי הממשלה בחיי הקהילות, דוגמת בתי-ספר כלליים. טרייביטש היה מסוכסך עם הרב ליב שוואב מפרוסניץ, הרב הבולט ביותר ברוזנות שהחזיק בדעות ליברליות והפיץ את נוסח וינה, וניסה לשווא להכשיל את מינוייהם של תלמידו הרב צבי הירש פאסל כיורשו בעיר ההיא ושל הרב אברהם נוידא בלוישיץ. כמו כן שלל היתר הוראה, שכל מועמד לרבנות במוראביה היה חייב לקבל אישית ממנו, מהרב יהודה לייב לעף.
למרות שידע גרמנית בסיסית – יצחק מאיר וייז, שלמד בישיבתו, זכר כי היה מסוגל לתקשר בשפה אך נזקק לעזרת הבחורים לצורכי קרוא וכתוב – הוא התנגד הן לדרשות בה בבית-הכנסת והן לשילובה המלא בבתי-הספר החדשים. עמדותיו, בייחוד סכסוכו הממושך עם נוידא והצלחת יריביו להציגו כאויב הגרמנית, הובילו לכך שהשלטונות פגעו שוב ושוב במעמדו. במהלך שנותיו במשרה התעלמו ממנו בפועל רוב הקהילות מחוץ לניקולשבורג. עם מותו היה הקיטוב בין היסודות המתקדמים לאדוקים במוראביה חריף כל כך עד שנדרשו עוד ארבע וחצי שנים למצוא לו יורש, וגם אז לא היה זה רב מקומי אלא רש"ר הירש, שהובא מגרמניה.
חיבוריו

שלום ירושלים על התלמוד הירושלמי, חלקים גדולים מהחיבור נשארו בכתב ידו, וחלקם הודפסו בסוף המאה ה-20 בפרויקט של מכון ירושלים.
שו"ת רבי נחום טרייביטש - שאלות ותשובות בהלכה.
קובץ על הרמב"ם - הספר נדפס בסוף כרכי ספרו של הרמב"ם, משנה תורה.
הערות שוליים

↑  Michael K. Silber. The Historical Experience of German Jewry and its Impact on Haskalah and Reform in Hungary. עמ' 114.
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309262405171  GND: 1070474762  ISNI: 0000 0000 6693 4296  LCCN: n2001051155  VIAF: 181574957   WorldCat (עם VIAF): 181574957
בית גורדון - מלון לונדון

תבנית:מבנה
מלון לונדון בלילה
בית גורדון - מלון לונדון הוא מבנה אבן דו-קומתי גדול מוקף חצר רחבה, אשר נבנה ב-1891, וממוקם ברחוב אחד העם 8 בראשון לציון. הבית אכלס כמה מן הדמויות הבולטות בתולדות ראשון לציון וההתיישבות העברית בארץ ישראל, ולאורך השנים, שימשו הוא וחצרו לצורכי מגורים, מלונאות ואף גידול חיות. כיום, מהווה הבית חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
בבעלות משפחת גורדון

הבית נבנה ב-1891 בראשון לציון, שהייתה אז מושבה עברית, על ידי בני הזוג אברהם זאב גורדון ושרה גורדון לבית יעקובזון. עם בנייתו, המבנה בלט במושבה בפארו - עד כדי כך, כי הברון רוטשילד, שסבר בטעות כי הבית הוקם בעזרת הונו-שלו, העיר כי לא נרתם לעזרת המושבה לטובת הקמת בתים מעין אלה.
בקומתו העליונה של הבית התגוררו בני הזוג גורדון, מקימי הבית, יחד עם ששת ילדיהם (לאה, מנחם, יהושע, איילת-הינדה, יוסף ורחל). בני הזוג עלו לארץ מליטא בשנת 1891, והיו חלק מהקבוצה השנייה שהגיעה לראשון לציון לצורך התיישבות. הם התפרנסו מחקלאות.
הקומה התחתונה הושכרה לדיירים שונים. לאורך השנים נמנו על דיירים אלה כמה ממורי בית הספר "חביב" אשר היה ממוקם בסמוך לבית, ובהם אהרון קרון, ששימש כמנהל בית הספר. כמו כן דרו בקומה זו בני הזוג ישראל פיינברג ופאני פיינברג לבית בלקינד, עם ילדיהם שושנה, אבשלום וצילה.
חצר הבית אכלסה בתקופה מסוימת את להקת היענים הראשונה בישראל, אשר טופחה למטרת מסחר בנוצות על ידי שמואל צבי הולצמן, חתנם של בני הזוג גורדון. בחצר נבנו חדרים, אשר שימשו למגוריהם של חברי ארגון "השומר" אשר פעלו במושבה, ובהם אליהו איתן ומרים איתן לבית אורלוב.
כבית מלון

בין השנים 1922–1934 שכן בקומה השנייה של המבנה מלון בבעלות אהרן לונדון ורוזה לונדון לבית הורביץ, אשר פעל תחת השם "מלון ופנסיון לונדון". הרישיון לפתיחת המלון ניתן לאהרן לונדון כפיצוי מאת ועד המושבה, שהתקשה לשלם לו את משכורתו כשומר.
בני הזוג גרו במלון עם ארבע בנותיהן: אסתר, ברכה, מרים ורחל.
 בני הזוג לונדון נודעו בכך ששיכנו בו גם אורחים אשר לא היה בידיהם לשלם את דמי השכירות במלואם.
שמו של המלון מעטר את חזית המבנה עד היום.
בבעלות יצחק צוזמר ומרדכי אורישביץ

בשנת 1946 הבית נרכש על ידי יצחק צוזמר ומרדכי אורישביץ, אשר הקצו את קומתו העליונה למטרות מגורים, ואת קומתו התחתונה למטרות מסחר. עם השנים, מצבו של המבנה הידרדר והוא ננטש והוזנח.
שיקום המבנה ושימושו כיום

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ממשפחת אורישביץ. עקב קשיים בהשגת מימון לשיקום הבניין, הוא המשיך לעמוד שומם מספר שנים. ב-2013, עם גיוס הסכום הדרוש - כ-8.5 מיליון שקלים - החל בתהליך שיקום מורכב בהובלת מומחים ובהשתתפות סטודנטים מרחבי העולם. במהלך השיקום שוחזרו ציורים מרשימים שעיטרו בעבר את קירות הבניין ואת תקרתו.
כיום המבנה משמש כחלק ממתחם המוזיאון לתולדות ראשון לציון. ובנוסף שוכנת בו גלריה בית גורדון-לונדון.
תיאור המבנה

הבית היה בן שתי קומות ומרתף (ששימש לאחסון מזון ומקלט). קירות הבית נבנו מלבני חימר ואבני כורכר שנחצבו ממחצבה שהייתה בקרבת מקום (רחוב פינסקר). כתחליף למלט חוברו האבני הבניין בתערובת של חול, אפר וסיד. הרעפים היו רעפי מרסיי שהובאו מצרפת, האריחים הובאו ממצרים והכיורים הובאו מגרמניה. הגג חוזק בקורות ברזל (כנראה קורות רכבת).
לקריאה נוספת

רחל גיסין, בית גורדון - מלון לונדון לשעבר, בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 193–195
הערות שוליים

↑  כנס: בתי מידות וארמונות במושבות יהודה ובסביבתן, באתר המוזיאון לתולדות ראשון לציון, ‏15.9.15
1 2 3 4 5 6  ענר, זאב, סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 193-195
↑  לונדון אהרן, באתר אלבום המשפחות - עדת ראשון לציון
1 2  בית גורדון - מלון לונדון, שימור וסיפור, באתר המוזיאון לתולדות ראשון לציון, ‏15.9.2015
↑  אוחנה, יניב, הושלם מבצע ראשון מסוגו: שחזור ציור תקרה מהמאה ה-19, באתר עיריית ראשון לציון, ‏9.12.2013 (ארכיון)
↑  אוחנה, יניב, עבודת השחזור המקיפה ביותר, באתר עיריית ראשון לציון, ‏18.3.2015 (ארכיון)
↑  גילי כהן, הפנסיון של איכרי ראשון לציון עומד לקום לתחייה, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2011
↑  שלומית צור, ‏שוק הדיור? עוד ועוד בתים נטושים הופכים לבתי מלון, באתר גלובס, 31 במרץ 2015
↑  בית גורדון-לונדון, באתר המוזיאון לתולדות ראשון לציון
מדיירי הבית: שושנה, אבשלום וצילה פיינברג
המבנה טרם שיקומו
שיקום המבנה: ציור קיר שעיטר את המבנה בעת שחזורו
קבילים

| --- | --- |

הדגל האמזיע'י המשמש את הקבילים
 אוכלוסייה
 כ-7 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אלג'יריה (בין 3.5–3 מיליון) צרפת צרפת כ-800 אלף  קנדה קנדה (כ-40,000) בריטניה בריטניה (כ-60,000)
 שפות
 שפות ברבריות ערבית וניבים מקומיים
 דת
 רוב: אסלאם (סוני, איבאדיה)  מיעוט: נצרות רבים חילונים
 קבוצות אתניות קשורות
 עמים שמיים עמים דוברי שפות אפרו-אסיאתיות
חוואים קאבילים בלבוש הבארנוס המסורתי. (צילום משנת 1884)
קבילים מודרניים בלבוש מסורתי – האישה עם שמלה קבילית (אנ'), הגבר עם בורנוס (אנ')
משפחה נוצרית קאבילית
קבילים (בקבילית: ⵉⵇⴱⴰⵢⵍⵉⵢⵏ –‏ iqbayliyen) הם קבוצה אתנית אמזיע'ית בעלי היסטוריה עתיקה, של חוואים-לוחמים. הקבילים חיים באזור קביליה – חלק מרכס הרי האטלס בצפון אלג'יריה. באזור זה הם מצאו מקלט מפני הכובשים הרומאים, הערבים ומאוחר יותר מפני הטורקים והצרפתים. הקבילים הפכו שם נרדף לעם שלא ניתן להכניעו, הצליחו לשמר את מסורתם, כולל הניב הברברי שהם דוברים, והם מייצגים את האוכלוסייה דוברת הברברית הגדולה ביותר באלג'יריה, ואת השנייה בגודלה ביבשת אפריקה כולה.
תושבי אזור קביליה הברברים ידועים כחופשיים יותר מאשר תושבי אלג'יריה הערבים, ובהתאם לעיתים ישנם עימותים בין השלטונות המנסים לכפות הלכות אסלאמיות לבין התושבים. כך למשל, במהלך חודש הרמדאן של 2013, קבוצה של כ-300 קבילים ערכו סעודה פומבית בצהרי היום, כמחאה על חוק המחייב את תושבי אלג'יריה לצום ברמדאן. כ־40% מכוחות הביטחון האלג'יראים מוצבים בקביליה, והממשלה נוקטת פעולות רבות להקשות על חיי הקבילים, כולל שריפת שדות בטענה של "מלחמה בטרור", בדיקות ארחים תכופות, ואף מרכזי מעצר חשאיים בהם אמנסטי אינטרנשיונל ו־Human Rights Watch תיעדו מאות מקרי עינויים.
בהשפעת גורמים שונים, כגון הכיבוש הצרפתי, גירוש, ירידה בתיעוש, ועלייה באבטלה, היגרו קבילים רבים מאלג'יריה, למדינות רבות בעולם. אוכלוסיות גדולות של אנשים קבלים התיישבו בצרפת בה מתגוררים כ-800 אלף קבילים. בין הקבילים הבולטים זינדין זידאן, כרים בנזמה, אידיר.
הערות שוליים

↑  Algerians protest against mandatory fasting, Al-Jazeera, 04 Aug 2013.
↑  Colonisés par les arabes, abandonnés par le monde, KabyleUniversel.com, ‏4.1.2013 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538508405171  LCCN: sh85071235  NKC: ph260646
מסיניסה

| --- | --- |

 לידה:  238 לפנה״ס 
 פטירה:  148 לפנה״ס (בגיל 90 בערך) 
 מדינה:  נומידיה 
 בן או בת זוג:  סופוניסבה 
 
קברו של מסיניסה באלג'יריה
מַסיניסה או מסנסן (בנומידית (אנ'): MSNSN, בפיניקית: 𐤌𐤎𐤍𐤎𐤍 – מסנסן; 238 לפנה"ס לערך – 140 לפנה"ס לערך) היה מלך נומידיה הראשון, ממלכה ברברית ששלטה בצפון אפריקה. הוא ידוע בעיקר בשל הבריתות שכרת עם הרומאים כבן בריתם בקרב זאמה אשר הכריע את המלחמה הפונית השנייה.
חייו

מסיניסה נולד בכִרטַה (כיום קונסטנטין), עיר אשר הייתה חלק מנומידיה אבל הייתה נתונה לפלישות רומאיות. אביו היה גאלה, מלך שבט המאסילי במזרח נומידיה. הוא גדל בקרתגו, שם הוחזק כבן ערובה להבטחת נאמנות אביו, ולמד שם יוונית ולטינית.
בתחילת המלחמה הפונית השנייה, לחם לצד קרתגו נגד סיפאקס, שליט נומידיה המערבית, שנתמך על ידי הרומאים. הוא היה רק בן 17 כשהוביל את צבאו לניצחון בזירה זו. המצביא הקרתגי עזרובעל בן גיסקו הבטיח לו לאשה את בתו סופוניסבה שנודעה כיפהפייה, אולם עזרובעל ביטל את השידוך ונתן את סופוניסבה לסיפאקס תמורת הסכם שלום. עלבון זה היה אחת הסיבות לכך שמסיניסה כרת ברית עם המצביא הרומאי סקיפיו אפריקנוס, כעבור מספר שנים.
בשנת 212 לפנה"ס, לאחר תבוסת סיפאקס, הצטרף מסיניסה לצבאות הקרתגים בספרד עם כוח פרשים נומידי, ומילא תפקיד משמעותי בקרב באיטיס, בו הושמד הצבא הרומי בספרד והמצביאים הרומים פובליוס קורנליוס סקיפיו (אביו של סקיפיו אפריקנוס) ואחיו גנאיוס נהרגו. בשנת 206 לפנה"ס השתתף בקרב איליפה, בו הובסו הצבאות הקרתגים בספרד בידי סקיפיו אפריקנוס.
אחרי שהשלים את כיבוש ספרד, תכנן סקיפיו לתקוף את קרתגו באפריקה, ולשם כך יצר קשרים עם הנומידים, והשיג את תמיכת מסיניסה. סיפאקס נותר הפעם נאמן לקרתגים. בשנת 204 לפנה"ס נחת סקיפיו באפריקה. מסיניסה חבר אליו, והשניים הכו את צבאות עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס בקרב המישורים הגדולים. סיפאקס נמלט אל ממלכתו, אך הובס על ידי מסיניסה והמצביא הרומי גאיוס לאליוס בקרב קירטה, ונלקח בשבי. מסיניסה נישא לסופוניסבה, אולם סקיפיו רצה להציג אותה לראווה בתהלוכת הניצחון ברומא. מסיניסה הורה למשרתיו להגיש לה רעל ולתת לה לבחור, ללכת בשבי לרומא, או להתאבד. על פי האגדה סופוניסבה הפטירה: "לא ציפיתי למתנת חתונה כזו מבעלי", ושתתה את הרעל.
מסיניסה ביסס את שלטונו בנומידיה, ולאחר מכן הצטרף עם אלפי פרשים נומידיים אל הצבא הרומאי ונטל חלק מרכזי בקרב זאמה, שסיים את המלחמה בניצחון רומא. לאחר המלחמה קיבל מסיניסה שטחים חדשים שהיו שייכים בעבר לקרתגו, על פי תנאי השלום הקשים שהושתו עליה. הוא המשיך לנהוג מדיניות תוקפנית ומתגרה כלפי קרתגו, ביודעו שבמסגרת האמנה עם רומא קרתגו אינה יכולה להתגונן. התגרויות אלו גרמו לבסוף למלחמת הפונית השלישית, שבסופה חרבה קרתגו ומסיניסה זכה בשטחים חדשים.
למסיניסה היו שלושה בנים, גולוסה, מסטנבל (אנ') ומיקיפסה. בנו של גולוסה היה מסיווה, למסטנבל היו שני בנים, יוגורתה וגאודה, גם למיקיפסה היו שני בנים, אדהרבעל והיימפסל הראשון. גולוסה ומסטנבל מתו ממגפה ככל הנראה, ומיקיפסה ירש את הממלכה. נכדו יוגורתה התפרסם במלחמתו הארוכה נגד רומא.
הערות שוליים

↑  KAI 101
↑  KAI 101, 111, 161
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810617875305606  BnF: cb135115995 (data)  GND: 118782452  ISNI: 0000 0003 7443 4381  LCCN: no97054670  NKC: hka2010566216  NTA: 24440349X  RERO: 02-A010211301  SUDOC: 086136259  VcBA: 495/306152  VIAF: 31603815   WorldCat (עם VIAF): 31603815 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קריאת ההלל

| --- | --- |
כיתוב תמונה=מתפללים בבית הכנסת מחזיקים את ארבעת המינים במהלך קריאת הלל בחג הסוכות, גלויה מתחילת המאה ה-20
 מקרא:  ספר תהלים, פרק קי"ג-פרק קי"ח
 תלמוד בבלי:  מסכת ברכות, דף י"ד, עמוד א'; מסכת ערכין, דף י', עמוד א'; מסכת תענית, דף כ"ח, עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות מגילה וחנוכה, פרק ג'
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימן תכ"ב, סעיף ב'
ההלל הוא חלק בתפילה היהודית הנקרא בימי חג ומועד, כדי להודות לאל ולשבח אותו. בדרך כלל הוא נאמר מיד לאחר תפילת עמידה של שחרית. ההלל מורכב מהמזמורים קי"ג–קי"ח בספר תהילים.
הפוסקים נחלקו האם חובת אמירת ההלל בימים אלו היא מצווה מדאורייתא או מצווה מדרבנן. בנוסף לכך, ישנם ימים שבהם אומרים את ההלל מכוח מנהג בלבד, ואז נוהגים לדלג על חלקים ממנו.
לפני אמירת ההלל מברכים ברכת המצוות: "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לגמור (או: לקרוא) את (ה)הלל", לאחר אמירתו נוהגים לברך את 'ברכת יהללוך'. הראשונים נחלקו אם מברכים ברכות אלו רק בימים שבהם קריאת ההלל היא חובה וההלל נקרא בשלמותו, או גם כאשר ההלל נקרא מכוח המנהג ובדילוג.
בימים בהם אומרים הלל אין אומרים תחנון.
הלל שלם

כאמור, ישנם ימים בהם אומרים את כל ההלל (מכונה הלל גמור או הלל שלם), וישנם ימים בהם ההלל נאמר בדילוגים, דבר המכונה חצי הלל:
עיקרה של תקנת אמירת ההלל, הוא ביום הראשון של פסח, בשבועות, בכל ימי הסוכות, בשמיני עצרת ובשמונת ימי חנוכה, בימים אלו גומרים את ההלל – קוראים את כל הפרקים הנזכרים לעיל, ואף מברכים ברכה לפניה וברכה לאחריה (ראו להלן). על 18 ימים אלו נוספים בחוץ לארץ גם ימים טובים שניים של גלויות: שני של פסח, שני של שבועות ושמחת תורה.
הלל כזה שאומרים בו את כל הפרקים הנזכרים נקרא גם "הלל גמור" או "הלל שלם", בספרות חז"ל מכונה הלל זה גם "הלל המצרי".
חצי הלל

ישנם ימים נוספים שאומרים בהם הלל, אך הוא אינו מעיקר הדין, אלא מנהג, כגון בראשי חודשים, בחול המועד פסח ובשביעי של פסח. על מנת להבדיל, שבימים אלו ההלל אינו מן הדין, אין אומרים בהם את כל הפרקים כפי שאומרים בשאר החגים, אלא הוא נאמר בדילוגים, ומכונה 'חצי הלל'. ראו להלן מנהגים שונים האם מברכים על הלל זה.
מספר הימים בשנה בהם נאמר חצי הלל נע בין 21 בשנה פשוטה חסרה או כסדרה ל-24 בשנה מעוברת שלמה.
חצי הלל > הלל בראש חודש

לפי מנהג ארץ ישראל הקדמון גמרו את ההלל רק בימים שנזכרו לעיל, כך נראה ממקורות ארץ ישראליים שונים. לעומת זאת בבבל נהגו באותה תקופה לקרוא את ההלל גם בראש חודש. במסכת תענית מובא כי האמורא רב הגיע לבבל, וראה כי הם קוראים את ההלל בראש חודש. רב חשב להפסיקם, שכן אין חיוב לומר הלל ביום זה, אלא שראה שהם מדלגים על קטעים מן ההלל ובשל כך לא הפסיקם. מנהג זה התקבל כיום בכל הקהילות. קיימת מחלוקת בקרב הגאונים והראשונים מהו דילוג זה, וכיום ישנם שני מנהגים: המנהג הנפוץ הוא לדלג על החצי הראשון של מזמורים קט"ו (פסוקים א'–י"א) וקט"ז (פסוקים א'-י"א). אצל יהודי תימן מדלגים, נוסף על הדילוגים לעיל, גם על קי"ז ועל קי"ח פסוקים א'-ד'.
חצי הלל > הלל בפסח

גם בסיומו של חג הפסח, בחול המועד ובשביעי של פסח (ובחוץ לארץ גם בשמיני של פסח) קוראים את ההלל בדילוג. הנימוק המובא לכך בגמרא הוא שהפסח הוא חג אחד ארוך בו מקריבים את אותו קורבן, ועל כן אין אומרים בשאר הימים של החג הלל נפרד. הסבר נוסף שניתן במדרש הוא שמאחר שביום שביעי של פסח נהרגו המצרים אין לומר הלל ולשמוח, וכאחד הפירושים למאמר מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה.
ימי מועד בהם לא נאמר הלל

התלמוד הבבלי קבע במפורש שישנם ימים, שנחשבים כימי חג, ואף על פי כן לא אומרים בהם הלל:
ראש השנה (אף על פי שהוא גם ראש חודש) ויום הכיפורים - אין אומרים בהם הלל משום שהם ימי דין.
פורים - אין אומרים בו הלל, ובתלמוד הובאו לכך מספר טעמים,  יש שסברו מכיוון שהנס לא נעשה בארץ ישראל, ויש שסברו משום שהישועה לא הייתה שלמה או משום שהקריאה במגילת אסתר נחשבת כתחליף לאמירת ההלל.
ימי מועד בהם לא נאמר הלל > יום העצמאות ויום ירושלים

לאחר קום מדינת ישראל התקינה הרבנות הראשית לישראל לגמור את ההלל גם ביום העצמאות, ולאחר שחרור ירושלים – ביום ירושלים. כנגד, רבים מרבני הפלגים החרדיים חולקים על הרבנות הראשית ונוהגים בימים אלו כבשאר הימים. מאידך, גם בקרב הנוהגים לקוראו, ישנו פולמוס הלכתי האם יש לברך על ההלל או לא, מחשש לברכה לבטלה, כיוון שחז"ל לא תיקנו ברכה אלא במועדים האמורים לעיל.
מקור החיוב

הראשונים והאחרונים דנו בשאלה מהו מקור המצוה לומר הלל ומה תוקפה. בתלמוד נאמר במקום אחד שהלל הוא מדרבנן, אך במקום אחר מובא כמקור לאמירת ההלל בחג הפסוק בישעיהו, ל', כ"ט. במקום שלישי נאמר שהלל בראש חודש אינו מדאורייתא, ויש שהסיקו מכך ששאר אמירות ההלל הן כן מדאורייתא.
בעל הלכות גדולות מנה את אמירת הלל במניין המצוות. הרמב"ם בספר המצוות הקשה על הבה"ג כיצד מנה את מצוות דרבנן במניין המצוות, ולחלופין, כיצד ייתכן לסבור שאמירת ההלל היא מדאורייתא, והרי מזמורי ההלל הם מספר תהלים שנכתב בידי דוד. לכן, סבר הרמב"ם שאמירת ההלל היא מדרבנן, ואינה נמנית במניין המצוות. הראב"ד סבר, בעקבות הפסוק שהביאה הגמרא, שלמצוות קריאת ההלל תוקף של דברי קבלה. ראשונים רבים השיגו על הרמב"ם, וסברו שקריאת ההלל בזמנים קבועים שאירע בהם נס או במועדים היא מן התורה. חלקם (רבי דניאל הבבלי, רבי יצחק מקורביל, התשב"ץ) מצאו לכך פסוקים שונים בתורה ללמוד מהם מצווה זו, וחלקם (הרמב"ן, רבי אליעזר ממיץ) אמרו שזוהי הלכה למשה מסיני.
לפי שיטות אחרות, אמירת ההלל היא חיוב מדאורייתא, אך אינו מצווה עצמאית אלא חלק ממצווה אחרת. בעלי דעות אלה נחלקו ביניהם כיצד לענות להוכחת הרמב"ם: חלקם סברו שנוסח ההלל גם הוא מן התורה, והכנסתו לספר תהלים בידי דוד היא משנית, וחלקם סברו שהחיוב מן התורה הוא רק להלל את הקב"ה, אך הנוסח המדויק נקבע מאוחר יותר, לאחר כתיבת המזמורים בימי דוד. שאלה נוספת היא האם אפילו ההלל בימי חנוכה, שנתקנו בתקופת בית שני, הוא מן התורה (כלומר, שהתורה צוותה שלכשיעשה נס, יהיה חיוב הלל), או שרק ההלל במועדים מן התורה.
יש שהציעו חלוקה בין מקרים שונים:
יש שטענו שרק הלל הנאמר בשעת הנס עצמו מחויב מן התורה או מדברי קבלה, אך אמירת הלל לדורות במועד הנס היא מדרבנן,
יש שטענו שבמועד שאירע נס גם לדורות יש חיוב הלל מדאורייתא, למשל ההלל שבחנוכה, אך ההלל שנאמר בחגים אינו אלא מדרבנן.
יש שטענו שמצות קריאת הלל מצד עצמה היא דרבנן, אך אמירת הלל כחלק ממצוות אחרות, כגון שחיטת קרבן פסח ונטילת לולב, היא חיוב מדאורייתא כחלק ממצוות אלה.
ברכות ההלל > ברכה לפניו

במשנה מוזכר שבמקום שנהגו לברך אחר ההלל מברכים ובמקום שנהגו שלא לברך אין מברכים. התלמוד הבבלי מביא שכוונת המשנה לברכה לאחר אמירת ההלל, אך לפניו מברכים כשאר ברכות המצוות. התלמוד אינו מזכיר מהן הברכות, אך מדברי הגאונים נראה כי נוסח הברכה הוא "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לגמור את ההלל".
תקנה מאוחרת של מהר"ם מרוטנבורג היא לברך גם על ההלל הגמור "לקרוא את ההלל" כפי שנוהגים לברך לפי חלק מן השיטות על ההלל בדילוג. הסיבה לתקנה זו הוא חשש שמא ישכח מילה או אפילו אות ואז ההלל אינו גמור וברכותיו לבטלה. תקנה זו התקבלה רק אצל יהודי אשכנז (הן נוסח אשכנז והן נוסח ספרד החסידי) אך ביתר הקהילות נשמר הנוסח המקורי. הרא"ש דחה את דברי רבו המהר"ם מרוטנבורג בטענה שגם מי שדילג דבר מועט בהלל נחשב כ"גומר את ההלל".
ברכות ההלל > ברכה לפניו > ברכה על הלל בדילוג (חצי הלל)

המשנה שהיא חיבור ארץ ישראלי, המזכירה את הברכה על ההלל אינה מזכירה את מנהג אמירת ההלל בדילוג בראשי חודשים ובסיום הפסח, מנהג שבאותה עת נהג בבבל בלבד. גם הדיון בתלמוד על הברכה נסב סביב המשנה ואינו מתייחס להלל בדילוג. בתקופת הראשונים התעוררה מחלוקת האם יש לברך על הלל זה או לא. רבים מן הראשונים סברו שגם כאן יש לברך, אך שינו את נוסח הברכה ל"אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לקרוא את ההלל" משום שאין גומרים אותו. ברם, ראשונים אחרים בראשם הרמב"ם ורש"י סברו שכלל אין לברך עליו, משום שאינו חיוב מן הדין אלא מנהג, והתלמוד קבע כי אין לברך על מנהגים. יש שסברו שציבור רשאים לברך אך ביחיד אין לברך.
המנהגים בסוגיה זו חלוקים עד היום, למנהג האשכנזים (הן נוסח אשכנז והן אצל רוב ככל מתפללי נוסח ספרד החסידי) והאיטלקים נהוג לברך. אצל יהודי תימן אין מברכים, וכן היה נהוג בעבר בקהילות הרומניוטים. אצל הספרדים שבארצות המזרח התיכון (ארץ ישראל, מצרים, סוריה ועיראק) נהוג גם כן שלא לברך אך בקהילות הספרדיות של טורקיה, הבלקן, צפון אפריקה ומערב אירופה נהוג לברך (המנהג לברך על ההלל נהג גם בספרד עצמה). בחלק מהמקומות נהגו לברך רק כשההלל נאמר בציבור. החכמים הספרדיים בארץ ישראל החל מאמצע המאה ה-20 דנו בשאלה האם העולים החדשים מארצות בהן נהגו הספרדים לברך על ההלל רשאים להמשיך לנהוג במנהג זה בארץ ישראל, או שמא כיוון שמנהג הספרדים בארץ ישראל מקדמת דנא שלא לברך על ההלל, אין לשנות ממנהג המקום.