השחתת איבר המין הנשי בקניה
הקמפיין נגד השחתת איבר המין הנשי בקניה

עד 1930 החינוך בקניה הקולוניאלית נשלט ברובו על ידי המיסיונרים הנוצרים האירופאים. הפילוסופיה של מערכת החינוך הזו הייתה להעניק לתושבים ניסיון בתעשייה שכלל לימודי חקלאות, היגיינה קריאה וכתיבה, וזאת על מנת להפוך אותם לאזרחים מועילים שילמדו את הערך של עבודה קשה. הלימודים במערכת החינוך הזו כללו גם ביטול מנהגים מקומיים שהמיסיונרים ראו בהם לא נוצריים וביניהם המנהג של השחתת איבר המין הנשי. הקמפיין נגד המנהג נועד לחנך ולשכנע את האפריקנים הבוגרים ואת חברי הכנסייה לוותר בהתנדבות על המנהג, ובו זמנית דחפו את השלטון הקולוניאלי להתערבות משפטית שתאסור על המנהג.
המאבק בקיום מנהג מילת הנשים החל בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. השלטון הקולוניאלי הבריטי בקנייה תפש את מנהג מילת הנשים כנוהג מכאיב, מבעית וכזה שמתאים לברברים בלבד. היו אלו המיסיונרים שהחלו את המאבק לחיסול מנהג מילת הנשים ולא השלטונות, שראו במאבק זה צעד מסוכן שעשוי לערער את המקום מבחינת פוליטית, מוסרית ותרבותית. על כן, השלטונות לא הוסיפו על הפעילות המיסיונרית, פרט לפרסום הצהרה בשנת 1925 המגנה את ביצוע המנהג, ומוצע בה סיוע משפטי לבנות שמנסות לברוח מקיום המנהג של מילת הנשים.
בשנת 1929 החריף המיסיון את המאבק ופרסם צו הקובע כי משפחות אשר מאפשרות לבצע את מנהג מילת הנשים בבנותיהן לא יורשו להיכנס למוסדות הלימוד של המיסיון. בנוסף הוחלט כי מי שמגיע ללמוד יתחייב כי לא יאפשר לקיים פולחן זה בבנותיו. כך קרה שבנות שעברו את הניתוח הושעו מבית הספר, האימהות אינן הורשו לבקר בכנסיות וילדיהם של אלו שלא הוקיעו את המנהג לא הורשו לבקר בבתי הספר המיסיונריים. הצו עורר מחלוקת חריפה גם על ידי אלו שזכו לקבל חינוך בבתי הספר של המיסיון וגם על ידי אלו שהיו נעדרי חינוך-כולם התייחסו לנושא בחומרה רבה. בני השבט פנו בעצומות לממשלה ולרשויות החינוך כנגד הצו (צבר פרידמן ותמרקין 1997, 69)[9]. הם ראו במאבק במנהג חתירה תחת המסורת והתרבות של השבט.
תקוות המיסיונרים הייתה כי בדרך זו יהיו מורים מתאימים שיוכלו לעצב את דרך חשיבת הילדים בהתאם לתפישת עולמם. דבר אשר הוביל להקמת בתי ספר נפרדים וגם להקמת כנסיות עצמאיות נפרדות. נוסדו בתי ספר מופרדים חופשיים לגמרי מהשפעה מיסיונרית בענייני חינוך ובענייני דת. הכנסיות הללו, שראו עצמן כנוצריות לכל דבר, מצד אחד מחו על הנחיתות של האפריקנים במסגרת כנסיות המיסיון, מצד שני רצו לשמור על הדת הנוצרית אך שאפו להתאימה לצרכיו של האפריקאי המאמין, לאורח חייו ולדרכי החשיבה שלו. בשנת 1930 הועלתה השאלה של מילת הבנות בבית הנבחרים הבריטי, ומונתה ועדה של חברי פרלמנט כדי לחקור בעניין. הוחלט אז שהפתרון הטוב ביותר לבעיה הוא באמצעות חינוך ולא באמצעות צווים ותקנות, וכי עדיף לאנשים הנוגעים בדבר לבחור במנהג הנראה להם ביותר. בשנת 1931 התקיימה בז'נבה, בחסות הקרן להצלת הילדים, ועידה שנושאה היה ילדי אפריקה. בוועידה זו טענו נציגים מאירופה כי הגיעה העת לחסל "מנהג ברברי" זה. הנציגים טענו כי חובתה של הוועידה לקרוא לממשלות אשר בארצותיהן נוהגים לפי מנהג זה, ולחוקק חוקים המפלילים כל אדם שמבצע את המנהג. הקריאה לביטול מנהג חברתי של עם באמצעות חוק לא התקבלה בלב שלם על ידי רוב הנציגים בוועידה. דעת הרוב תמכה בדרך של חינוך, אשר תאפשר לעם לקבוע באורח חופשי באילו מנהגים הוא רוצה להחזיק, ומה הם המנהגים שמהם הוא רוצה להיפטר. עדויות משכנעות לשינוי רדיקלי נובעות ממחקר דמוגרפי אנתרופולוגי שנערך בין השנים 1974-1975. החוקרים לא מצאו נשים בגילאים 61 שנים ומעלה שלא נימולו, אך נמצא כי 16% מהנשים בטווח הגילאים-41-60 ו-57% בטווח הגילאים 20–40 לא נימולו. הם גם מצאו שההחלטות הראשונות שלא למול נעשו בשנות השלושים. באותה עת, 61% מהאמהות היו נוצריות, ונמצא כי קיים קשר הדוק בין הבנות שלא ביצעו השחתת איבר המין הנשי לבין החינוך של הוריהם שהיו נוצריים. השינוי הוא תוצר משותף של "התמערבות", במיוחד כפי שבאה לידי ביטוי בבתי הספר, ובתמיכה הנוצרית.