קהילת יהודי ברלין
היסטוריה > בשנים 1750–1900

בשנת 1750 הגיעה אוכלוסיית ברלין לכ-113,000 נפש, בהם רק 2,190 יהודים. מתוך האוכלוסייה הזאת רק 203 יהודים נחשבו יהודי חסות "רגילה", בעוד 63 נחשבו תחת חסות "יוצאת דופן". בגלל החוקים הנוקשים, שלפיהם רק יהודים עשירים ומקורבים לשלטון הורשו להתיישב בעיר, נודעה ברלין כמקום מושבה של קהילה יהודית עשירה. הקהילה הייתה עדיין קטנה בהשוואה לקהילות היהודיות של פראג, אמסטרדם ואיסטנבול. אפילו ביישובים קטנים יותר במזרח, כמו מחוז פוזן, היו אוכלוסיות יהודיות גדולות יותר מאשר בברלין. לכן מדהים ששינויים אינטלקטואליים כה עצומים חלו מקהילה יהודית קטנה כל כך. רוב המשכילים לא נולדו בברלין אלא במזרח אירופה. רבים כתבו בעברית. ברוב המקרים הוגים אלו החלו את דרכם כמורים פרטיים במשקי בית יהודיים עשירים בברלין. התקופה החשובה ביותר של ההשכלה בברלין החלה בשנת 1778, כאשר נוסד בית הספר היהודי החופשי חברת חינוך נערים (Juedische Freyschule) ונפתחו בית דפוס עברי (בבית הדפוס הודפסו שלוש מהדורות של התלמוד) וחנות ספרים. באותה שנה (1788) הופיע בברלין בטאון "המאסף" בטאון חברת דורשי השפה העברית. בין 1780 ל-1783 פרסם משה מנדלסון את תרגומו המפורסם לתנ"ך. עשירי ברלין היהודים הפכו לפטרונים של משה מנדלסון ותלמידיו, והעיר הפכה למוקד של תנועת ההשכלה היהודית.
משה מנדלסון היה אחד ההומניסטים החשובים במאה ה-18 והנציג העיקרי של ההשכלה בברלין והנאורות היהודית. הוא הגיע לברלין בעקבות רבו, הרב דוד פרנקל, שהיה הרב הראשי של קהילת יהודי ברלין, בשנת 1743. כנער הוכר מנדלסון כעילוי רב-כישרונות. מעבר לפועלו בתחום ההשכלה, משה ייסד את משפחת הבנקאים מנדלסון ואת בית הבנקאות מנדלסון ברחוב Jägerstrasse, שהפך לאחר מכן למרכז הסצנה התרבותית והספרותית של ברלין. בנוסף, נכדו של משה מנדלסון פליקס מנדלסון ברתולדי ואחותו פאני מנדלסון הנזל, תרמו גם רחל ורנהגן לוין, דורותיאה וייט שלגל, עמלי באר והנרייטה הרץ, שבמיוחד דחפו לאירועים תרבותיים מכריעים. דוד פרידלנדר הקים את בית הספר חברת חינוך נערים היהודי, החופשי, הראשון בברלין בשנת 1778, תוכניתו החינוכית של בית הספר הוקדשה להשכלה והיוותה מקבילה לחינוך המסורתי בחדר.
אמלי באר ניהלה סלון ספרותי חשוב. היא הקימה מרחב ציבורי בו נפגשו הבורגנות והאצולה. כיהודייה היא לא בחרה בדרך של התבוללות אלא של אקולטורציה. על בסיס הנאורות, הסובלנות והאנושיות, שילבו בני הזוג באר את אמונתם היהודית עם מודעות תרבותית גרמנית ופטריוטיות פרוסית, שהפגינו במהלך מלחמות השחרור. בסביבות 1815 הם קיבלו את אות המסדר הפרוסי של לואיזן (אנ'). ללא סלונים אלה, החיים הספרותיים בברלין בתחילת המאה ה-19 היו בלתי נתפסים. מהסלונים הספרותיים הללו קמו קבוצות ספרותיות רבות, כמו ה-Nordsternbund ו-Serapionsbrüder, סביב אותן הנשים בתקופה זו.
ב-11 במרץ 1812 ניתן צו האמנציפציה של הקונפדרציה הצפון-גרמנית משנת 1869, לכל יהודי פרוסיה, בעקבות ההפסד של פרוסיה במלחמת שבע השנים לצרפת ובנוסף ספרו של כריסטיאן וילהלם פון דוהם, חברו של משה מנדלסון, המסנגר על הקהילה היהודית בברלין. הספר באורך 154 עמודים נקרא "על השיפור האזרחי של היהודים". הצו, הוביל לשוויון זכויות משפטי חלקי ליהודי פרוסיה. אף על פי שנמנעה מהיהודים גישה לחיל הקצינים (מעמד קצונה), למערכת המשפט ולמנהל הציבורי, יהודי ברלין הישתלבו בצורה יוצאת דופן בכל המערכות הציבוריות, מהמאה ה-19 ועד השליש הראשון של המאה ה-20. עם מתן הצו נתערער ארגון הקהילה היהודית בברלין. כי התקנות הישנות בוטלו והחדשות טרם נכנסו לתוקף. במשך זמן מה נאסר על הקהילה לגבות מיסים דבר שהיה יכול להביא להתפרקותה. רק ביולי 1847 חודשו התקנות שאפשרו לקהילה לגבות מיסים ולהמשיך לנהל את מסגרותיה ולחדש את חיי הקהילה התקינים. בשנת 1860 אישרו השלטונות את החוקה של הקהילה היהודית בברלין. סמכויותיה כללו מיסוי חבריה וטיפוח רשת בתי ספר ציבוריים. מאותה שנה נוהלה הקהילה על ידי ועד בן שבעה חברים. האמנציפציה הביאה לכך ששכבת העילית בקהילת יהודי ברלין פנתה להתבוללות מלאה, לרוב תוך משבר זהות והתפרקות ממורשתם היהודית, דבר שעורר ייאוש בלב מחנכים כיום-טוב ליפמן צונץ. בשנות ה-30 התנצרו בברלין כחמישים יהודים מדי שנה.
אהרון ברנשטיין, שהיה שותף במהפכה אביב העמים בגרמניה 1848, היה גם שותף יחד עם חבריו להקמת הקהילה היהודית הרפורמית. הם ביקשו לבצע רפורמות רדיקליות ביהדות, בתחילה כקואופרטיב לרפורמה ביהדות. אישים בולטים נוספים מתקופה זו כוללים את מוריץ וייט ומיכאל זקש מייסד-שותף של היהדות השמרנית, וילהלם באר, פאול זינגר, סמואל פישר, מוריץ קושל, לאופולד אולשטיין ומקס ליברמן.
הציבור היהודי בעיר גדל במהירות בעיקר כתוצאה מנהירה של יהודים ממחוזות המזרח של פרוסיה, בייחוד מפוזנן ומשלזיה, ערי השדה וכן ממזרח אירופה, אשר כונו "אוסטיודן". רוב המהגרים שהו בתחילה אצל חברים וקרובי משפחה בסביבת רובע שויננפירטל (גר') ה-Scheunenviertel: מכ-2,000 יהודים שחיו בעיר באמצע המאה ה-18 (מתוך האוכלוסייה הכללית שמנתה יותר מ-100 אלף תושבים) ל-3,292, ב-1812 ל-11,840, ב-1852 ול-28,000 בסוף העשור. ב-1886 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר יותר מ-50,000 נפש, שהיוו 5% מהאוכלוסייה הכללית, ועם זאת, 20% מכל תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר היו יהודים.
בשנת 1859 הצפיפות בקרב האוכלוסייה היהודית בעיר הביאה לצורך לבנות את בית הכנסת חדש. בית הכנסת החדש נבנה בשנים 1859–1866 במטרה שישמש כבית הכנסת המרכזי של קהילת יהודי ברלין. בשנת 1866 נחנך בית הכנסת החדש ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי). הקהילה היהודית המרכזית הורכבה מרוב ליברלי וממיעוט אורתודוקסי קטן שנותרו מאוחדים ופעלו בהרמוניה, כמו ביתר חלקי גרמניה. עד שנת 1880 בנתה הקהילה היהודית בברלין עוד שבעה בתי כנסת גדולים. בשנת 1880 עמדו לרשות הקהילה 16 בתי כנסת. שבעה לשמרנים (ללא עוגב) והשאר חדישים לקהילה הרפורמית. בתי הכנסת נוהלו על ידי כ-30 רבנים.