stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איטליה הפשיסטית
עליית המפלגה הפשיסטית לשלטון > המצעד על רומא

ממשלתו החלשה של פאקטה לא הצליחה למנוע את מעשי הבריונות של אנשי החולצות השחורות, ואת האיום בהשתלטות קומוניסטית ובהידרדרות המדינה עקב שביתות והשבתות. אוזלת היד של הממשלה הייתה גלויה לכל, ומוסוליני הבין כי בידו להשתלט על השלטון. ב-24 באוקטובר שנת 1922 התגייסו כ-50 אלף מחברי "החולצות השחורות" להפגנת כוח והתרכזו בצמתים החשובים של רומא, בדרישה מן המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי כי ימנה את מוסוליני לראש הממשלה. המלך נועד עם ראשי הצבא, ואלו מסרו לו כי עליו להכריז על משטר צבאי. בשל החשש לעימות מזוין, סירב המלך להכריז על משטר צבאי. ברור היה כי השלטון לא היה מסוגל להפעיל את כוחות הצבא כיאות, וגורמים מסוימים בצבא האיטלקי אף תמכו בגלוי בקיום המצעד. סירובו של המלך להכריז על משטר צבאי הביא להתפטרותו של פאקטה, והמלך מינה את מוסוליני לראשות הממשלה. רק לאחר מינויו הרשמי והחוקתי של מוסוליני לראשות הממשלה הותר לאנשי החולצות השחורות להיכנס לרומא. התנועה הפשיסטית טיפחה את המיתוס לפיו תפסה בכוח את השלטון. למעשה קיבל מוסוליני את המינוי באופן כשר וחוקתי, והיה ראש לממשלת קואליציה בה היו חברים אף הליברלים והשמרנים. רבים קיבלו את השלטון החדש בתקווה, וציפו להתייצבות של המצב הפוליטי הרעוע, ולהשבת החוק והסדר לרחובותיה של איטליה.
עליית המפלגה הפשיסטית לשלטון > השנים הראשונות בשלטון

כראש ממשלה, התאפיינו השנים הראשונות לשלטונו של מוסוליני בממשלות קואליציה המורכבות מלאומנים, שמרנים, ליברלים ופשיסטים. בתחילה התנהג במתינות, וזכה לתמיכה עממית אותנטית. מוסוליני פעל להשבת כוחה של המדינה כלפי פנים, שילב את אנשי "החולצות השחורות" במוסדות הצבא, וקידם את משנתו האידאולוגית והכלכלית באופן מתון. הוא נתמך על ידי תעשיינים עשירים, ובעלי אחוזות, ופעל כנגד האיגודים המקצועיים, ואף ביצע הפרטה. עם זאת, היסודות הקיצוניים והפליליים במפלגתו המשיכו בהתססת המצב, ובפעילות רצח וטרור, בידיעתו ובהסכמתו של מוסוליני. פעולה כזו הייתה רציחתו, בשנת 1924 של המנהיג הסוציאליסטי, ג'אקומו מאטיאוטי, רצח שהיווה את קו פרשת המים בהפיכת איטליה הפשיסטית למדינה טוטליטרית של ממש.
עוד ביולי 1923 הביא מוסוליני לחקיקת חוק ולפיו יוקצו למפלגה שתקבל את המספר הגדול ביותר של קולות בבחירות שני שלישים מן המושבים בפרלמנט. היה ברור כי אם תזכה המפלגה הפשיסטית במספר הגדול ביותר של קולות, יביא הדבר למעשה לחיסול הדמוקרטיה, ולמשטר יחיד של מוסוליני. הבחירות הראשונות שהתקיימו על פי חוק זה נערכו ב-6 באפריל 1924. המפלגה הפשיסטית השתמשה בכל אמצעי שהיה בידה, לרוב בניגוד לחוק, ולעיתים בבריונות ובאלימות, ואף בזיופים של ממש, על מנת לזכות בבחירות אלו.
לאחר זכיית המפלגה הפשיסטית בבחירות אלו, קם המנהיג הסוציאליסטי ג'אקומו מאטיאוטי, ונאם בפומבי כנגד המפלגה הפשיסטית וכנגד משטר הטרור שהנהיגה, ועל הבחירות שהניצחון בהן היה מבוסס על זיופים והפחדה. מאטיאוטי דרש את ביטול הבחירות, וזכה לתמיכה רבה. ב-10 ביוני 1924 נרצח מאטיאוטי על ידי עושי דברו של מוסוליני. הרצח בוצע בשלומיאליות ועקבות הרוצחים נתגלו והובילו אישית אל מוסוליני כנותן ההוראה. משטרו של מוסוליני עמד בפני האתגר הגדול ביותר כנגד קיומו, למעשה עד להתמוטטותו בשנת 1943, כעשרים שנה לאחר מכן. אך מפלגות האופוזיציה המוחלשות והמפולגות לא הצליחו לסחוף את העם להתנגדות עממית למשטר, וב-3 בינואר 1925 נשא מוסוליני נאום בפרלמנט, בו לקח על עצמו את האחריות לרצח ולאלימות, הכריז על משטר של דיקטטורה דה פקטו, הפקיע את כל זכויות האזרח, והשלים את זיהויה של המפלגה הפשיסטית עם המדינה האיטלקית.
מדיניות הפנים > היהודים באיטליה הפשיסטית

עם עלייתו לשלטון של המשטר הפשיסטי, היו בין יהודי איטליה שהביעו חששות מפני השלטון החדש. על מנת להרגיע את היהודים, קיבל מוסוליני לראיון את רבה של רומא, אנג'לו סצ'רדוטי, בנובמבר 1923. עד לשנות השלושים, התאפיינה גישתו של מוסוליני אל היהודים במשפט "בעיית היהודים אינה קיימת באיטליה".
למעשה, במשך כל שנות ה-20 לא היו יהודי איטליה קורבן לרדיפות, והיחס אליהם היה כאל כל אזרח. מוסוליני הכריז בפומבי כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולגזענות, ואף התקין חוקים ותקנות לטובת היהודים, כגון הקמת "איחוד הקהילות היהודיות" ב-1931, שהעניק תמיכה ממלכתית רשמית לגופים יהודיים שעד אז פעלו באופן פרטי. מוסוליני אפשר פעולתם של גופים ציונים באיטליה, ובשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס ההקמה של ארגון ציוני איטליה.
יחסם של היהודים למשטר הפשיסטי לא היה שלילי, והיו שראו בו אף דוגמה ומופת. אב"א אחימאיר לא נרתע מלכנות את הטור שלו בעיתונות העברית "מפנקסו של פשיסטן", ולהצהיר על תמיכתו במוסוליני ובתורתו. בתקופה זו היו שראו באיטליה מקור לסיוע במאבק נגד המנדט הבריטי. תנועת בית"ר הקימה בית ספר להכשרה ימית בצ'יוויטווקיה, וכמה מקברניטי הצי הישראלי, ואישים נוספים מחוגי הימין (כצבי קוליץ) קיבלו את הכשרתם בבית ספר זה. המשטר הפשיסטי ראה בברכה חיזורים מסוג זה, שכן ראה את ארץ ישראל כחלק מהאימפריה האיטלקית השלטת בים התיכון, וניסה לערער את שלטונם של הבריטים שם, כשם שניסה לערערו במקומות אחרים.
ככל שגברה השפעת גרמניה הנאצית כך גברה נטייתו של המשטר לאנטישמיות, ובשנת 1938 קיבלה איטליה את חוקי הגזע, שכללו אפליה גזעית בוטה כנגד היהודים, והיו מבוססים על "גזענות מדעית".
חוקי הגזע קבעו כי יש לפטר את עובדי המדינה היהודיים (חוץ מחברי המפלגה הפשיסטית, שגויסו לצבא והמשיכו בעבודתם במדי צבא - בהמשך גם הם פוטרו). תלמידים יהודיים יגורשו מבתי ספר ממלכתיים - בתי ספר יהודיים כמעט לא היו ובתי ספר תיכוניים יהודיים לא היו כלל. עוזרות הבית הלא-יהודיות שראו את בית המעביד כביתן גורשו חזרה לכפריהן. נאסר כל מגע מיני בין יהודים ללא יהודים. ואחרון, היהודים נדרשו לרשום את רכושם כדי למנוע מכירתו והברחת תמורתו לארצות חו"ל.
מוסוליני עצמו קידם את המדיניות האנטי יהודית, בתמיכת אישים משולי ההנהגה הפשיסטית כעיתונאי ג'ובאני פרציוזי. הכנסייה והמלך עמדו מן הצד, ולא התערבו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באיטליה כ-50,000 יהודים. על אף המדיניות האנטישמית, לא נשלחו היהודים להשמדה. אמנם עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה בשנת 1940 לצידו של היטלר, הוחמרו הגזירות כנגד היהודים, אך המשטר הפשיסטי התעקש לשמור על אזרחי המדינה היהודים, ויהודי איטליה היו אמנם קורבן להשפלות, לגזרות כלכליות וחברתיות, אך היו בטוחים בחייהם. איטליה אף הגנה על היהודים מהשמדה בשטחים שהיו בשליטתה ביוגוסלביה, יוון, צרפת וצפון אפריקה.
עם נפילת מוסוליני בשנת 1943 וכיבוש חלקה הצפוני של איטליה על ידי הגרמנים, החלה רדיפתם הפיזית של היהודים, בסיוע משתפי פעולה איטלקים. הרפובליקה של סאלו, ממשלת הבובות הפשיסטית שהוקמה בצפון איטליה, רדפה את היהודים, והסגירה אותם לידי הגרמנים, להשמדה במחנות הריכוז במזרח. כ-8,000 מיהודי איטליה נרצחו.
מדיניות החוץ

המניע העיקרי במדיניות החוץ האיטלקית היה הרצון להתגבר על האכזבה והתסכול ממלחמת העולם הראשונה מאחר שלמרות קורבנותיה העצומים, היא לא קיבלה את השטחים שהובטחו לה על ידי המעצמות ב-1915. מעבר לכך שרר תסכול כללי מכישלונותיה בהשגת מושבות עוד בעבר. מניע שני היה האידאולוגיה הפשיסטית הדוגלת באימפריאליזם ובמאבק בין מדינות מסיבות של הישרדות החזק, חיזוק הרוח, הכשרת היחיד, הבלטת הפטריוטיזם וחזרה לעבר המפואר - האימפריה הרומית.
מניע שלישי היה הטענה, שאיטליה זקוקה למשאבים ואוצרות-טבע החסרים לה, כדי לפתח כלכלה טובה. כמו כן פיצוץ דמוגרפי "הצדיק" כיבוש מושבות חדשות. המניע האחרון היה שאיטליה ראתה בים-התיכון "אגם איטלקי" - איטליה חייבת לשלוט בו כדי להוות כוח צבאי חזק שלא נתון לחסדי הצי הבריטי או הצרפתי. צ'זארה מריה דה וקי (Cesare Maria De Vecchi), אחד ממנהיגי המפלגה הפשיסטית, הציע להרחיב את ממלכת איטליה כך שתכלול את כל המקומות דוגמת האיים הדודקאנסיים, קורפו ותוניסיה בהם היו קהילות איטלקיות, הצעה אותה כינה איטליה הגדולה.
עוד ב-1923 כשנה לאחר עליית מוסוליני לשלטון, תקפה איטליה את יוון וכבשה את האי קורפו. העילה הרשמית הייתה רצח גנרל איטלקי בשם טליני, שהיה חבר בוועדה ליישוב סכסוך גבולות באי, בין יוון לאלבניה. אך לממשלת יוון לא היה כל קשר לכך. לאחר שהייה של כחודש על אדמת האי, שגבתה מספר הרוגים אזרחיים, נאלץ צבא איטליה לסגת. מדיניות החוץ של איטליה הסיקה את מסקנותיה מהתגרות זו בסדר הבינלאומי, שלא באה עליה כל תגובה הולמת. במהלך העשור שלאחר מכן הייתה איטליה מעורבת באלבניה שם הקימה ממשלת בובות ובלוב, אותה סיפחה, לאחר מעורבות גוברת והולכת מתחילת המאה ה-20. לאחר סיפוח לוב נראה החלום על ייסוד אימפריה אפריקאית ים תיכונית בהישג יד, כאשר המכשלה לייסוד "הטריטוריה האיטלקית של מזרח אפריקה", שנעצה כבר יתד בסומליה ובאריתריאה הייתה אתיופיה העצמאית.
מצב עניינים זה הוביל אל המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936. איטליה פלשה לאתיופיה החלשה, מדינה החברה בחבר הלאומים תוך התרסה בפני מעצמות המערב, וניהול מלחמה אימפריאליסטית כנגד עם חלש וחסר מגן, שכללה פשעי מלחמה, טבח באזרחים ושימוש בנשק כימי כגז חרדל. לאחר כיבושה של אתיופיה הוכרז על הקמת "מזרח אפריקה האיטלקית" שכללה את סומליה אריתריאה ואתיופיה, והמלך הוכרז ל"קיסר אתיופיה". מעצמות המערב הגיבו בחרם מסחרי על איטליה.
במדיניות תוקפנית זו מצאה לה איטליה בעל ברית נאמן באדולף היטלר. בשנת 1936 חתמה איטליה על הסכם ברית עם גרמניה, שכונה ציר רומא-ברלין. באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בספרד והיא החלה לסייע לכוחות הלאומניים של פרנקו. שיתוף פעולה זה בין אלמנטים פשיסטיים אל מול התגייסות של כוחות השמאל הבינלאומיים, ששלחו אף הם מתנדבים לטובת הרפובליקה הספרדית השוקעת, הסתיים בניצחון כוחות הפשיזם, בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו. איטליה נתפסה ככוח עולה, ומוסוליני כמנהיג עולמי רב השפעה. בוועידת מינכן השתתף מוסוליני לצידם של היטלר, צ'מברלין ודאלאדייה, כ"מתווך", מנהיג ותיק ורב השפעה. הלקח אותו הפיק העולם ממלחמת האזרחים בספרד, הפלישה לאתיופיה וועידת מינכן הוא כי אל מול התוקפנות הפשיסטית אין ביד מעצמות מערב אלא מחאות חלושות, ורצון ל"פיוס". לקח זה היה עתיד להוביל ישירות אל מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1938 פרשה איטליה הפשיסטית מחבר הלאומים.
לקריאה נוספת

אליזבת ויסקמן, הפאשיזם באיטליה, (תרגום: ר. לוויט), גבעתיים, הוצאת מסדה, 1971.
שלמה בן עמי, איטליה - מליברליזם לפאשיזם, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה של השואה, הערך: בניטו מוסוליני, ג', ירושלים: הוצאת יד ושם וספריית פועלים, עמ' 679.
↑  אסור הנפט מעסיק את המוחות, הַבֹּקֶר, 5 בדצמבר 1935
↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 161, מסת"ב 978-965-13-2964-7
| מדינות הציר במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| מדינות הציר | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית • האימפריה היפנית האימפריה היפנית • איטליה הפשיסטית איטליה הפשיסטית •  ממלכת הונגריה • ממלכת רומניה ממלכת רומניה • ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה |  |
| מדינות בובה יפניות |  הודו החופשית • הפיליפינים הרפובליקה הפיליפינית השנייה •  הקיסרות הווייטנאמית •  מדינת בורמה • מנצ'וקוו מנצ'וקוו •  מנגג'יאנג •  ממשלת ואנג ג'ינג-ויי •  ממלכת קמפוצ'יאה •  ממלכת לואנג פרבאנג |  |
| מדינות בובה גרמניות |  הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית •  המדינה הסלובקית • נורווגיה הממשלה הלאומית •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה • הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה •  ממלכת אלבניה •  ממשלת ההצלה הלאומית •  מקדוניה העצמאית •  צרפת של וישי |  |
| מדינות בובה איטלקיות |  ממלכת אלבניה •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה •  מונטנגרו האיטלקית |  |
בניטו מוסוליני עם מנהיגים ופעילים פשיסטים, רומא 1922
בניטו מוסוליני לצד אדולף היטלר, יוגוסלביה 1937
איגוד שוטרים

איגוד שוטרים הוא ארגון של שוטרים שנועד לשמור על זכויותיהם. בניגוד לאיגודים מקצועיים אחרים, קיומו של איגוד כזה אינו דבר מובן מאליו, ומדינות שונות, ובהן בריטניה וישראל, מגבילות את חופש ההתארגנות של השוטרים.
שאלת זכות השוטרים להתאגד

הנימוק העיקרי להתנגדות לזכותם של שוטרים להתאגד הוא החשש ששביתה עלולה לפגוע בפעילותה של המשטרה, שהיא ארגון חירום חיוני. מנגד, טוענים התומכים בהתאגדות השוטרים כי גם רופאים וכבאים מספקים שירותי חירום חיוניים, וזכותם של אלה אינם מוגבלת.
טענה שנייה היא כי המשטרה היא גוף היררכי-פיקודי, ולכן אין הצדקה להשוות את זכויותיהם של השוטרים לזכויותיהם של עובדים אחרים. כשעלתה על סדר היום סוגיית התארגנות השוטרים בישראל, אמר ראש אגף המשטרה במשרד הפנים, יעקב מרקוביץ', כי "באותו יום, שיקום ועד שיעמוד מול מפקד, לא תהיה משטרה. משטרה זה פקודות. היררכיה. זה לא הולך יחד". יש הסבורים כי היררכיה זו עלולה אף ליצור ניגוד עניינים באיגוד, שכן לבעלי דרגות שונות אינטרסים שונים.
טענה נוספת היא כי קיומו של איגוד שוטרים עלול להביא לפוליטיזציה של המשטרה.
חרף טענות אלה, מדינות רבות, ובהן ארצות הברית, אוסטרליה, שוודיה וקפריסין, מתירות התארגנות שוטרים. התפיסה במדינות אלה היא כי קיומם של האיגודים מהווה איזון לפיקוד המשטרה, ומאפשר לשוטרים "לשחרר לחצים". כן טוענים התומכים בזכותם של השוטרים להתאגד כי כאשר יש מי ששומר על תנאי עבודתם ועל רווחתם של השוטרים, השירות שהם נותנים לציבור טוב יותר.
התארגנות שוטרים בישראל

ב-1978 הוקם לראשונה איגוד שוטרים בישראל. בתגובה, קבע מפכ"ל המשטרה בפקודות הקבע של המשטרה איסור על התאגדות שוטרים. נגד פקודת המפכ"ל הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע כי בהיעדר הסמכה מפורשת בחוק, למפכ"ל אין סמכות לאסור על ההתאגדות. בעקבות פסיקת בג"ץ תיקנה הכנסת את פקודת המשטרה, וסעיף 93ב בה קובע כי "שוטר לא יהיה חבר בארגון שוטרים ולא יטול חלק בפעילות להקמתו, לקיומו או לניהולו של ארגון כזה". הגבלות דומות נקבעו ברבות הימים גם בפקודת בתי הסוהר (לגבי סוהרים) ובחוק שירות הביטחון הכללי (לגבי עובדי השב"כ).
בניסיון לעקוף את האיסור, הוקם ב-1982 ארגון נשות השוטרים.
הערות שוליים

↑  פנחס יחזקאלי, "הקרב על הוועד", "מראות המשטרה", פברואר 2000.
↑  בג"ץ 789/78 אופק ואח' נ' שר הפנים, פ"ד לג(3) 480, ניתן ב-29 באפריל 1979.
↑  חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 6), התשל"ט-1979, ס"ח 941 מ-3 באוגוסט 1979
דוב גולדברג

| --- | --- |

דוב גולדברג 1912
 לידה:  1866 שאקי, ליטא 
 פטירה:  20 ביולי 1922 (בגיל 56 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
מימין לשמאל: מיכאל אליניקוב, בוריס גולדברג, אברהם אידלסון
גולדברג יושב במרכז, עם מייסדי בית החרושת סיליקט, תל אביב, 1922.  יונה קרמנצקי יושב שני משמאל, יוסף זיידנר שני מימין
דוב (בוריס) גולדברג (ברוסית: Борис Александрович Гольдберг;‏ 1866 – 20 ביולי 1922) היה פעיל ציוני ותעשיין.
ביוגרפיה

גולדברג נולד בעיירה שאקי שבפלך סובאלק בליטא (אז באימפריה הרוסית), בן לאלכסנדר סנדר ואח של יצחק ליב גולדברג, ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", "כרמל מזרחי" ועיתון "הארץ". עוד מנעוריו היה חובב ציון. הוא למד בברלין והנובר, ב-1891 הוסמך למהנדס כימיה. ב-1898 השתקע בווילנה והקים שם מפעל. עם הופעת ההסתדרות הציונית גולדברג היה אחד מראשיה של ההסתדרות בפלך וילנה. גולדברג היה אחד הדוברים בועידת הלסינגפורס; בנאומו דיבר על עבודה מעשית בארץ ישראל ועבודה ברוסיה למען ארץ ישראל. בנוסף השתתף בוועידה הרביעית והחמישית של התנועה הציונית ברוסיה.
גולדברג השתתף במערכת של כמה עיתונים ציוניים, רזסבייט, בודושצנוסט ודי וועלט. הוא פרסם מאמרים הנוגעים להגירה יהודית ודמוגרפיה יהודית ופרסם עבודה על תוצאות המפקד של 1897 ויהודים. ב-1917 הוא יסד ירחון בשם ארץ ישראל בשפה הרוסית למטרת מחקר מדעי כלכלי של ארץ ישראל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא הגיע בשליחות התנועה הציונית לקופנהגן, סטוקהולם, לונדון וארצות הברית. בוועידה השביעית של ציוני רוסיה הוא נבחר לחבר של הוועדה המרכזית של ציונות רוסיה ונבחר ליושב ראש של הוועדה הארץ ישראלית שלה. הוא עזב את רוסיה בשנת 1919 והיה נציגה של הציונות הרוסית בוועד המשלחות היהודיות בזמן ועידת ורסאי. ב-1920 הוא הפך למנהל מחלקת המסחר והכספים של ההנהלה הציונית בלונדון, היה ממייסדי קרן היסוד ופעיל מרכזי בהכשרת היישוב. בשנים 1920-1921 הוא היה מתומכי הגישה של חיים ויצמן ומנחם אוסישקין בהסתדרות הציונית והתנגד בחריפות לפעילות של נחמיה דה לימה שנועדה לפעולה על בסיס כלכלי איתן, בה ראה חיסול של הציונות.
בראשית 1921 עלה לארץ ישראל. תחילה התיישב בחיפה, בה קיווה לייסד מפעל למלט, ואכן שותפיו למיזם הקימו את נשר מפעלי מלט ישראליים. הוא מונה לנשיא הוועד הזמני של הדר הכרמל שמונה על ידי ארתור רופין עד לקיום בחירות. בהמשך השתקע בתל אביב, יסד את חברת "הבונה" והקים מפעל למוצרי בניין. כמו כן היה שותף בבית החרושת לסיליקט.
הוא נפגע בזמן מאורעות תרפ"א במאי 1921, נשלח לברלין לקבלת טיפול רפואי. הטיפול לא הצליח, וכאשר חזר לארץ ישראל, נפטר בכ"ד בתמוז תרפ"ב. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. בצוואתו היה סעיף המצווה לבני משפחתו לתת מעשר מהונו לקרן קיימת לישראל.
חיים אישיים

לגולדברג היו שני בנים: אליהו שנישא לירדנה, בתו של חיים מרגלית-קלוריסקי ואלכסנדר גולדברג, שהיה מהנדס כימיה ממניחי היסודות של התעשייה הכימית בישראל, וכיהן כנשיא הטכניון בשנים 1965–1973.
נכדו של דוב גולדברג (בנם של אליהו וירדנה) נקרא על שמו דב בוריס גולדברג. במהלך השנים הוא עיברת את שם משפחתו ל"גל". בוריס (דב) גל היה ממקימי קיבוץ מעגן מיכאל ומחלוצי הדיג העברי במדינת ישראל.
על שמו רחוב בתל אביב.
לקריאה נוספת

אריה רפאלי (צנציפר), פעמי הגאולה: ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917, תל אביב: נ’ טברסקי, תשי"ב-1951, עמ' 102.
יצחק מאור, התנועה הציונית ברוסיה, ירושלים: הספרייה הציונית, הוצאת מאגנס, תשמ"ו-1986.
הערות שוליים

1 2  מיכאל בר זוהר, מלחמתו הפרטית של סאשה גולדברג, הארץ, 27 באוגוסט 1965
↑  סדור ההנהלה הציונית, הארץ, 16 במרץ 1921
↑  ועד העדה העברית בחיפה - מביעה ברכה "ברוכים הבאים" לתושבה החדש העסקן הציוני המפורסם מר בוריס גולדברג ומשפחתו להתישבותם בחיפה, הארץ, 30 בינואר 1921
↑  חיפה - אסיפת בעלי השכונות, דואר היום, 19 בפברואר 1922
↑  רשימה מפורטת של הפצועים ביפו, דואר היום, 6 במאי 1921
↑  בוריס גולדברג ז"ל, הארץ, 21 ביולי 1922
↑  א. גולדברג - נשיא הטכניון, דבר, 4 ביוני 1965
↑  חורב נכנס לתפקידו כנשיא הטכניון, דבר, 2 באוקטובר 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496349605171  PLWABN: 9810548453405606  GND: 1126672165  ISNI: 0000 0000 5436 1371  LCCN: nr96026804  VIAF: 2367929   WorldCat (עם VIAF): 2367929
משה מרוז

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  משרד עו"ד משה מרוז
 תפקידים בולטים:  ייצוג חגי עמיר, זוהר ארגוב  והאחים אלפרון
 merozlaw.emotive.co.il
 
משה מרוז הוא עורך דין פלילי מוביל, עומד בראש משרד עורכי דין בתחום הפלילי.
ביוגרפיה

נולד בישראל לד"ר פנחס רוזנבליט. הוא התמחה במשרדו של עורך-דין חיים קאזיס. לאחר שקיבל את רישיון עריכת הדין שימש כסניגור בפרשות נודעות ומתוקשרות בתחום הפלילי. בין השאר ייצג בבתי המשפט את שלמה נור שהורשע  באונס "מיס עולם" לינור אברג'יל, האחים אלפרון, פרשת רומן זדורוב, רצח עו"ד ענת פלינר, רצח אנטולי קרפ, רצח אסף שטיירמן ועוד.
במשרדו שותפים גם ילדיו שירה, עופרי, ניר וידין.
למרוז יש ארבעה ילדים ושני נכדים.
דדי זהר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1971 (בן 53)
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  אור זהר 
 פרופיל ב-IMDb
 
דדי זהר (נולד ב-2 באוגוסט 1971 בשם עודד זהר) הוא שחקן, זמר ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

זהר הוא בן הזקונים מבין ארבעה אחים של האתלט אורי זהר ואשתו דבורה. אחיו הבכור הוא השחקן והבמאי איקה זהר.
בצבא שירת בלהקת פיקוד המרכז, בבימויו של אחיו איקה, שהקים את להקת פיקוד המרכז מחדש עם יאיר רוזנבלום שגם היה אחראי על הניהול המוזיקלי של הלהקה.
לצדו שירתו בלהקה גם עידן אלתרמן וגלית גיאת.
את קריירת המשחק החל דדי כשהשתתף בהצגה "גן עדן – סיפור הנחשול", אז גילה את אהבתו לבמה.
לאחר שירותו הצבאי נרשם לסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין 1994-1997 וזכה במלגת לימודים קרן אמריקה-ישראל
כמו כן למד אצל רות דייכס משחק מול מצלמה.
ביוגרפיה > על הבמה

"בילי אליוט - המחזמר"
"יריחו" – מחזמר במסגרת פסטיבל "חג המחזמר בת-ים" 2014 – תפקיד ראשי
"תזמורת בקופסה" מופע לילדים
"פסטיבל החיות " – תיאטרון אורנה פורת – הצגה מוזיקלית
"חגיגת השירים של דתיה" – הצגה מוזיקלית תיאטרון נדנדה
"בדידותו של אדם" – מחזמר במסגרת פסטיבל "חג המחזמר בת-ים" 2013 – התפקיד הראשי
"היידי בת זונה" – פסטיבל עכו – המשיך במרכז הפרינג'
"אקווס" – תיאטרון באר שבע
"ברודוויי-ת"א" מחזמר – סיבוב הופעות באירופה.
"מחסן השטוזים של דתיה" – נאווה הפקות
"אני פה בגלל אשתי"
"יש ילדים זיג זג" – תיאטרון אורנה פורת
"הכבש השישה עשר" – נאווה הפקות
"גן עדן" – סיפור הנחשול
"בשביל הקטע" – תיאטרון הקיבוץ
"פצעי בגרות" – חני הפקות
"במקום כנפיים" – תיאטרון ארצי לנוער
"מעבר לקו האדום" – תיאטרון ארצי לנוער
"והילד הזה הוא אני" – תיאטרון ארצי לנוער
"החקירה" – תיאטרון ארצי לנוער
"ריתוק" – תיאטרון ארצי לנוער
"צו פינוי" – תיאטרון ארצי לנוער
"Fox kids" – המופע – המסע שלי ב-fox kids
"Jetix" – המופע
"דדי בלגאן" – מופע לילדים
"אוריקן" ג'ינג'ית הפקות
"מאמא מיה" – תיאטרון הבימה
"חגיגת השירים של דתיה" – תיאטרון נדנדה
ביוגרפיה > קולנוע וטלוויזיה

על המרקע כיכב בפרסומות ובסדרות רבות, בין היתר: "פאפא", "כחול עמוק", "סיטי טאוור", "שחר", "מילואים", "שמש", "משפחה וחצי", "השמינייה", "הנפילים", "חשיפה", "דני הוליווד",
השתתף בתפקיד אורח בסדרה "סופשלי" המשודרת ב"יס", "משפחה שולטת", בעונה השנייה של הסדרה "סברי מרנן" ובעונה השמינית של "הפיג'מות".
השתתף בסרטים "באזז", ב"אסקימו לימון - החגיגה נמשכת", ובסרט "שושנה חלוץ מרכזי". כן כיכב במופע "המסע שלי" בג'טיקס שרץ ברחבי הארץ בשנת 2004.
דדי מזוהה מאוד בתחום הילדים. השתתף בקלטות לילדים, החל בקלטת הילדים "מי שטוב לו ושמח כף ימחא", "מחסן השטוזים של דתיה" על פי שיריה של דתיה בן דור, "הגוגונים ודתיה גם","מועדון גן הרקדנים" ו"אוריקן".
ביוגרפיה > קריירת דיבוב

דדי עוסק בדיבוב ואפשר לשמוע את קולו בדמויות בסדרות רבות בעבור הערוצים הופ!, לולי, ערוץ הילדים, ערוץ ניקלודאון, ערוץ בייבי
ובסרטים רבים השייכים לדיסני ולפוקס, כגון: "מליפיסנט" בתור המלך סטפן, "מעבר ליער", "גארפילד", "הורטון שומע מישהו", "ביבי וטינה", "כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי", "פלונטר", "פיראטים", "חברים בחווה", "ניקו", "חבורת חשבונבונים", ",תום החתול המדבר וחברים" בתפקיד תום, "טבע תום, "קפטן תחתונים: הסרט", "דלהי ספארי" (בתפקיד סולטאן), פוקויו, העיבוד המחודש ל"אלאדין" (בתפקיד ג'יני), "טבאלוגה", "ויק ההורס", "מיקי מאוס: כייף של בית" (בתפקיד כיפי), "מומנטו השף הגדול" (בתפקיד מומנטו} ו"מזלגוני שואל שאלה" (בתפקיד הקריין ומר איות).
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

דדי היה זמר הליווי של הזמר אדם בקדם-אירוויזיון לשנת 1993 עם השיר "עד" אשר הגיע למקום השלישי.
כמו כן ביצע מספר שירי פתיחה וסיום של מספר סדרות וסרטים מדובבים, כגון:"גרומפף'", "ביבי וטינה", "צפרדע וחברים", "נווה עצלנות", "חברים בחווה", "חי וזארה" "צבי הנינג'ה" לשנת 2009 וביצוע מחודש בשנת 2012, "חבורת חשבונבונים", "טבע תום", "רובוטריקים", "רובוטריקים – רסקיו בוטס" ו"תומס הקטר וחברים". כמו כן ביצע את שירי הסיום של דרגון בול סופר.
כמו כן בשירים מתוך הסרטים "ריו", "פלונטר", "הורטון שומע מישהו" ו"דלהי ספארי".
תחומי עניין

זהר פעיל גם בנושא איכות הסביבה, כגון: נייר חדרה שבו השתתף בסרטון בעבור מרכז המבקרים העוסק במחזור נייר, בסרטון בעבור מרכז המבקרים של מגדל המים בכפר סבא.
הוציא די-וי-די בשם "אוריקן" העוסק בשמירה על איכות הסביבה ואף היה מעורב בהפקתו.
נוסף לתחום המשחק, דדי פעיל מאוד בתחום הספורט האתגרי, חובב סנובורד, רכיבת אופני הרים בשטח
וטניסאי עוד מנעוריו ואף השתתף בתחרויות טניס בהן זכה בגביעים.
חיים אישיים

זהר גרוש ואב לבת. מתגורר בראשון לציון. בעבר זוהר ניהל מערכת יחסים של שמונה שנים עם השחקנית גלית גיאת שאיתה שירת בצה״ל והשתתף איתה בקלטת הילדים "מועדון גן הרקדנים".
הערות שוליים

↑  אמירה מורג, ימי הזוהר, באתר ynet, 24 באפריל 2002
↑  הזמר במסכה, ‏צדי, שומע? גלית גיאת היא המפורסמת בתחפושת היעל, באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 48148874520949621446   WorldCat (עם VIAF): 48148874520949621446
מוזיאון המקווה היהודי בבישהיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 שימוש:  מקווה, ספריה עירוני, ומוזיאון
 על שם:  מוזיאון המקווה היהודי בבישהיים 
 כתובת:  Rue nationale, בישהיים
 מיקום:  בישהיים
 מדינה:  צרפת צרפת
 מייסדים:  ברוך לוי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1989
 תאריך פתיחה רשמי:  1650
 חומרי בנייה:  אבן ועץ
 
 קואורדינטות:  48°36′53″N 7°45′19″E﻿ / ﻿48.614722222222°N 7.7552777777778°E﻿ / 48.614722222222; 7.7552777777778
 אתר רשמי
 he
 
המקווה והמדרגות המובילים אליו
המקווה היהודי בבישהיים 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מוזיאון המקווה היהודי בבישהיים (באנגלית: Bischheim Musée du bain rituel juif) הוא מוזיאון בעיירה בישהיים (צר'), הנמצאת במטרופולין של העיר שטרסבורג, בצפון מזרח צרפת. בשנת 1650 רכש הבנקאי היהודי ברוך לוי את הבניין, והקים במרתף שלו מקווה טהרה. בשנת 1977 סווג הבניין על ידי שלטונות צרפת כאנדרטה היסטורית לאומית.
היסטוריה

הבניין נבנה על ידי סטטמייסטר ז'אק פרדריק בוקלין דה בוקלינסאו, בנו השני של ז'אן-פיליפ בוקלין, כשמחצית ממנו עשוי עץ. בשנת 1650 הבנקאי היהודי ברוך לוי רכש אותו במהלך המהפכה הצרפתית. הוא בנה במרתף הבניין מקווה, על בסיס מעיין תת-קרקעי טבעי שנבע במקום שספק מים זכים למקווה. מקווה בישהיים מהווה דוגמה יוצאת דופן למקוואות.
ב-17 במאי 1977 סווג המקווה כאנדרטה היסטורית. לאחר הוא שוחזר בקפידה. הבניין משמש גם כספרייה העירונית.
תיאור

גרם מדרגות לולייניות עם 48 מדרגות, מוביל אל הקמרון, שנבנה בסגנון רנסאנס, המתוארך לרבע האחרון של המאה ה-16. גרם המדרגות שופץ לחלוטין. גובהו כ-7.5 מטרים, באמצע הדרך בירידה למקווה נמצאת מלתחה בשטח של כ-7 מטרים רבועים. בקיר ישנן גומחות להצבת נרות או מנורות שמן. בור הטבילה עצמו נחפר באדמת סחף בעומק שמעל ל־8.5 מטרים מתחת לפני הקרקע, שניזון ממי תהום. בתקופות של גשמים עזים סופקו מים צלולים לבור הטבילה. בתקרת הבור המקומרת ישנם שני פתחים המאפשרים להוסיף מים חמים כדי לחמם מעט את 500 הליטרים של מים שהיו בבור הטבילה. גובה המקווה מעל בור הטבילה כ-4 מטרים משפת בור הטבילה.
במוזיאון

חדר דוד זינצהיים (על שם הרב יוסף דוד זינצהיים) של המוזיאון בקומת הקרקע מציג אוסף של חפצי דת ומסמכים יהודיים הקשורים לתולדות יהדות בישהיים. החפצים כוללים ספרי תורה, כד יין לקידוש וחנוכייה. חלק מהחלל משמש להצגת מסמכים וחפצים הקשורים לחייו של אמיל ולדטויפל (1837–1915), יליד בישהיים שנחשב לאבי הוואלס הצרפתי, ומי שמונה למנהל מוזיקת המחול של נפוליאון השלישי ב-1865.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  המקווה
1 2  Della Meyers, Kiera Tchelistcheff, Images of Alsace, The Bookworm, 2005, ISBN 978-2-9524377-0-7. (באנגלית)
↑  Musée du bain rituel juif - Bischheim (67), Musées Grand-Est (בצרפתית)
↑  Le musée du bain rituel juif, courdesboecklin.ville-bischheim.fr (בצרפתית)
↑  Bischheim - patrimoine juif, histoire juive, synagogues, musées, quartiers et sites juifs, JGuide Europe (בצרפתית)