stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורמולה 1 עונת 1993
מרוצי עונת 1993

| מספר המרוץ | מקום המסלול | תאריך המרוץ | נהג מנצח | קבוצה מנצחת |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | דרום אפריקה (1928–1994) קיאלאמי, דרום אפריקה | 14 במרץ | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 2 | ברזיל אינטרלאגוס, ברזיל | 28 במרץ | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד |
| 3 | האיחוד האירופי דונינגטון, בריטניה (גרנד פרי אירופה) | 11 באפריל | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד |
| 4 | סן מרינו אימולה, סן מרינו | 25 באפריל | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 5 | ספרד ברצלונה, ספרד | 9 במאי | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 6 | מונקו מונטה קרלו, מונקו | 23 במאי | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד |
| 7 | קנדה מונטריאול, קנדה | 13 ביוני | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 8 | צרפת מני-קור, צרפת | 4 ביולי | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 9 | בריטניה סילברסטון, בריטניה | 11 ביולי | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 10 | גרמניה הוקנהיים, גרמניה | 25 ביולי | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 11 | הונגריה בודפשט, הונגריה | 15 באוגוסט | בריטניה דיימון היל | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 12 | בלגיה ספא-פרנקורשם, בלגיה | 29 באוגוסט | בריטניה דיימון היל | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 13 | איטליה מונזה, איטליה | 12 בספטמבר | בריטניה דיימון היל | בריטניה ויליאמס-רנו |
| 14 | פורטוגל אסטוריל, פורטוגל | 26 בספטמבר | גרמניה מיכאל שומאכר | בריטניה בנטון-פורד |
| 15 | יפן סוזוקה, יפן | 24 באוקטובר | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד |
| 16 | אוסטרליה אדלייד, אוסטרליה | 7 בנובמבר | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד |
דירוג נהגים סופי

| מיקום | נהג | קבוצה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת אלן פרוסט | בריטניה ויליאמס-רנו | 99 |
| 2 | ברזיל איירטון סנה | בריטניה מקלארן-פורד | 73 |
| 3 | בריטניה דיימון היל | בריטניה ויליאמס-רנו | 69 |
| 4 | גרמניה מיכאל שומאכר | איטליה בנטון-פורד | 52 |
| 5 | איטליה ריקארדו פטרזה | איטליה בנטון-פורד | 20 |
| 6 | צרפת ג'אן אלזי | איטליה פרארי | 16 |
| 7 | בריטניה מרטין בראנדל | צרפת ליג'יה-רנו | 16 |
| 8 | אוסטריה גרהרד ברגר | איטליה פרארי | 12 |
| 9 | אוסטריה ג'וני הרברט | בריטניה לוטוס-פורד | 11 |
| 10 | בריטניה מארק בלאנדל | בריטניה ליג'יה-רנו | 10 |
| 11 | ארצות הברית מייקל אנדרטי | צרפת מקלארן-פורד | 7 |
| 12 | אוסטריה קארל ונדלינגר | שווייץ סאובר | 7 |
| 13 | ברזיל כריסטיאן פיטיפאלדי | איטליה מינרדי-פורד | 5 |
| 14 | פינלנד ג'י ג'י להטו | שווייץ סאובר | 5 |
| 15 | פינלנד מיקה הקינן | בריטניה מקלארן-פורד | 4 |
| 16 | בריטניה דרק וורוויק | יפן הונדה | 4 |
| 17 | צרפת פיליפ אליו | צרפת לארוס-למבורגיני | 2 |
| 18 | ברזיל רובנס באריקלו | בריטניה ג'ורדן | 2 |
| 19 | איטליה פבריזיו ברבזה | איטליה מינרדי-פורד | 2 |
| 20 | איטליה אלסנדרו זנארדי | בריטניה לוטוס-פורד | 1 |
| 21 | צרפת אריק קומאס | צרפת לארוס-למבורגיני | 1 |
| 22 | בריטניה אדי אירויין | בריטניה ג'ורדן | 1 |
דירוג קבוצות סופי

| מיקום | קבוצה | נקודות |
| --- | --- | --- |
| 1 | בריטניה ויליאמס-רנו | 168 |
| 2 | בריטניה מקלארן-פורד | 84 |
| 3 | איטליה בנטון-פורד | 72 |
| 4 | איטליה פרארי | 28 |
| 5 | צרפת ליג'יה-רנו | 23 |
| 6 | בריטניה לוטוס-פורד | 12 |
| 7 | שווייץ סאובר | 12 |
| 8 | איטליה מינרדי-פורד | 7 |
| 9 | יפן הונדה | 4 |
| 10 | צרפת לארוס-למבורגיני | 3 |
| 11 | בריטניה ג'ורדן | 3 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1992 | 1993 | 1994 |
| נייג'ל מנסל | אלוף העולם-אלן פרוסט | מיכאל שומאכר |
| ויליאמס | אליפות היצרנים-ויליאמס | ויליאמס |
אוברלורד ומשפחת אנדרווד (סדרת טלוויזיה, 2021)

| --- | --- |

כותרת הסדרה
 סוגה:  קומדיה נוער משפחה קומדיית מצבים ילדים
 יוצרים:  Anthony Q. Farrell 
 שחקנים:  דריל הינדס פטריס גודמן ארי רזניק קמאיה פיירבורן טרוי פלדמן ג'אן ארדן ג'יין איסטווד
 ארץ מקור:  קנדה קנדה
 שפות:  אנגלית אנגלית בריטית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 מפיק:  סאלי קאטו טריש ויליאמס סנדרה פיצ'קה גריג דיימונד
 מפיקים בפועל:  מארק ג'.ווי ביישוף מאט הורנבורג קארי פאופסט שונסי ריאן ויסברוק שון גורמן איאן למבור דיאן רנקין (סמנכ"לית זכויות) מייקל א. דאן אנדרה ג'ונסון דיוק
 חברת הפקה:  MarbleMedia Cloudco Entertainment Canfro Productions
 אורך פרק:  21-23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBC Gem
 רשת שידור בישראל:  TeenNick
 פורמט (תמונה):  1080i HDTV
 תקופת שידור מקורית:  29 באוקטובר 2021 – 8 בנובמבר 2021
 תקופת שידור בישראל:  2 בינואר 2022 – 27 בינואר 2022
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אוברלורד ומשפחת אנדרווד (באנגלית: Overlord and the Underwoods) היא תוכנית טלוויזיה קנדית-משפחתית שנוצרה בשיתוף של אנתוני קיו. פארל וריאן ויסברוק, והיא קופרודוקציה בין MarbleMedia ו-Cloudco Entertainment.
הסדרה עלתה לראשונה בבריטניה ב-4 באוקטובר 2021 בניקלודיאון, בעוד שההקרנה בקנדה שודרה ב-29 באוקטובר 2021 ב-CBC Gem.
בארצות הברית 10 הפרקים הראשונים זמינים מה-8 בנובמבר 2021 באפליקציית BYUtv.
הסדרה שודרה לראשונה בקנדה ב-29 באוקטובר 2021 והסתיימה ב-8 בנובמבר באותה השנה. בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בינואר 2022 והסתיימה ב-27 בינואר באותה השנה.
עלילה

הסדרה מתמקדת במשפחה צפון-אמריקאית בשם אנדרווד, שחייה מתהפכים כשהפושע השני הכי מבוקש בעולם, בן דודם הרחוק אוברלורד - שהוא חייזר, מחפש מקלט בביתם לאחר שנאלץ להגן על עדים בין-גלקטיים לאחר שהוא חוטף את הבוס שלו ונאלץ לחיות עם משפחת אנדרווד.
שידור

| עונה | עונה | מספר פרקים | תקופת שידור מקורית קנדה> שידור ראשון | תקופת שידור מקורית קנדה> שידור אחרון | תקופת שידור בישראל ישראל> שידור ראשון | תקופת שידור בישראל ישראל> שידור אחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 20 | 29 באוקטובר 2021 | 8 בנובמבר 2021 | 2 בינואר 2022 | 27 בינואר 2022 |
פרקים > עונה 1

| מספר הפרק בסדרה | מספר הפרק בעונה | שם הפרק בעברית | שם הפרק באנגלית | תאריך שידור מקורי קנדה | תאריך שידור בישראל ישראל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | אורח בעייתי | Overstaying Your Welcome | 29 באוקטובר 2021 | 2 בינואר 2022 |
| 2 | 2 | הנימוסים של וויבר | Overthrowing the Underscores | 29 באוקטובר 2021 | 3 בינואר 2022 |
| 3 | 3 | מותק, אוברלורד התכווץ | Undersized | 29 באוקטובר 2021 | 4 בינואר 2022 |
| 4 | 4 | חילזון חללי! | Slime and Understanding | 29 באוקטובר 2021 | 5 בינואר 2022 |
| 5 | 5 | טיול ביער | Into the Underbush | 29 באוקטובר 2021 | 6 בינואר 2022 |
| 6 | 6 | ערב משפחתי | !Game Over | 29 באוקטובר 2021 | 9 בינואר 2022 |
| 7 | 7 | הבלנדר | Three Easy Overpayments | 29 באוקטובר 2021 | 10 בינואר 2022 |
| 8 | 8 | האהבה מנצחת | !Not Under My Roof | 29 באוקטובר 2021 | 11 בינואר 2022 |
| 9 | 9 | מבחן הבגרות של וויבר | Thirteen Going on Overlord | 29 באוקטובר 2021 | 12 בינואר 2022 |
| 10 | 10 | משחקי תפקידים | Undercover LARP | 29 באוקטובר 2021 | 13 בינואר 2022 |
| 11 | 11 | הכבשות נגד האיילים | Overshooters | 8 בנובמבר 2021 | 16 בינואר 2022 |
| 12 | 12 | עדכון מערכת | Overdue Update | 8 בנובמבר 2021 | 17 בינואר 2022 |
| 13 | 13 | חשיפת יתר | Overexposed | 8 בנובמבר 2021 | 18 בינואר 2022 |
| 14 | 14 | פראבג'לפלארם | Family Over Frabjleplarm | 8 בנובמבר 2021 | 19 בינואר 2022 |
| 15 | 15 | מופע מהפנט | Overpiece Theatre | 8 בנובמבר 2021 | 20 בינואר 2022 |
| 16 | 16 | תעלומת הקינוח הנעלם | Overlock Holmes and the Undercooked Pie | 8 בנובמבר 2021 | 23 בינואר 2022 |
| 17 | 17 | להתחיל שוב ושוב ושוב | Do-Over and Over and Over | 8 בנובמבר 2021 | 24 בינואר 2022 |
| 18 | 18 | אמא שלי גיבורה | Under the Sea Land | 8 בנובמבר 2021 | 25 בינואר 2022 |
| 19 | 19 | יום השנה | One Year Over-versary | 8 בנובמבר 2021 | 26 בינואר 2022 |
| 20 | 20 | השיבה הביתה | Over the Moon | 8 בנובמבר 2021 | 27 בינואר 2022 |
פיתוח ושידור

הסדרה הוכרזה ב-16 במרץ 2021, ונמכרה מראש על ידי Nickelodeon International ו-BYUtv בארצות הברית, CBC בקנדה ו-ITV בבריטניה באותו יום.
הפקת הסדרה החלה ביוני 2021 באוקוויל, אונטריו.
BYUtv החלה לשדר את הסדרה באפליקציה שלהם וב-byutv.org ב-8 בנובמבר 2021. ב-3 באוקטובר 2022 החלה BYUtv לשדר את עונה 1 בטלוויזיה. באותו יום הם הפכו את המקבץ השני של 10 פרקים לזמינים באפליקציה ובאתר שלהם.
דאגות הפקה

הסדרה הייתה נושא למחלוקת בתעשיית הטלוויזיה הקנדית לאחר שהפקתה הוכרזה באפריל 2021, כאשר כתבה בעיתון על הבכורה של פרקר אנדרסון, בן זמנו של יוצר הסדרה, אנתוני קיו. פארל כללה את ההצהרה שסדרת הטלוויזיה BYU "לא יכולה להציג דמויות שמזוהות בבירור כקווריות", בהתאם לאמונה של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בתנועה של קדושי אחרית הימים ושל אוניברסיטת בריגהאם יאנג המורמונית שבבעלותה הרשת עצמה.
בתוך כמה ימים, הרשת הגיבה בהצהרה: "בתור רשת צעירה המחויבת להפגיש קהלים דתיים ולא-דתיים, BYUtv לומדת ובוחנת דרכים לשתף פעולה עם יוצרי התוכן, הכותבים וכישרונות מגוונים כדי ליישם חוויות צפייה משותפת משמעותיות עבור קהל היעד שלנו (ילדים בגילאי 8–15 והוריהם). בעוד של-BYUtv לא התייחסו לחמש הדמויות המקוריות של להט"ב ו-AirsQ+ בחמשת הדמויות המקוריות של להט"ב., אנו רוצים להתייחס לנושאים - כולל להט"ב - שחשובים לקהל הגדול והמגוון שלנו. אין מדיניות שתחריג את הרשת מלכלול דמויות שמזדהות כ-להט"ב, ו-BYUtv בוחנת דרכים לעשות זאת", ומארבלמדיה אישרו כי אוברלורד ומשפחת אנדרווד יכללו דמויות להט"ב.
נורווגית לאומית

נורווגית לאומית (Landsmål) היא שמה הישן של הנורווגית החדשה, אחת משתי הדרכים הסטנדרטיות לכתיבת השפה הנורווגית.
הנורווגית הלאומית הומצאה בשנת 1848 בידי איבאר אנדריאס אוסן, ובאותו הזמן היא נקראה "Landsmaal".
המושג "Landsmaal" שונה ל-"Landsmål" בשנת 1868.
ב-12 במאי 1885 הנורווגית הלאומית הוכרה בידי הסטורטינג כ"שפת העם".
בשנת 1929 שונה המושג "Landsmål" לנורווגית חדשה (Nynorsk), במקביל לנורווגית הממלכתית שהפכה לנורווגית ספרותית.
כיום, המונחים "ריקסמול" ו"לנדמול" מציינים את הדרכים הסטנדרטיות לדיבור השפה הנורווגית לפני 1929.
ראו גם

נורווגית
נורווגית ממלכתית
נורווגית חדשה
צילום פוסט-מורטם

"שינה אחרונה" של תינוק – תצלום פוסט־מורטם.
צילום פוסט־מוֹרְטֵם או צילום לאחר המוות (באנגלית: Post-mortem photography) הוא צילום של אנשים לאחר פטירתם. תצלומי פוסט־מורטם קיימים מאז המצאת הצילום, ונעשה בהם שימוש בעיתונות, במשטרה, ברפואה, בפתולוגיה ובתחומים נוספים. תצלומים אלו מספקים בעיקר עדות, לעומת תצלומים השייכים לתחום ההנצחה והאבל, שעשויים אף להציג סיפור כלשהו. חלק נכבד מתצלומי הפוסט־מורטם במאה ה-19 נוצרו במסגרת מוסד המשפחה, ותפקדו כצילום משפחה.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה

בצילום פוסט־מורטם הנעשה למטרות אבל והנצחה, המוטיבציה מורכבת מרצונות סותרים: שמירה על רעיון המוות – לכידת מהותו של דבר שהיה ואיננו עוד, לעומת הכחשתו של המוות. אם מטרת הדיוקן היא הצגת תכונה מסוימת שניחן בה האדם מושא הצילום, או ניסיון להעביר "מהות עיקרית" שבו, עומדת לרועץ טבעה של גופת המת, שאינה מעבירה אישיות, רגש או אופי של האדם הנפטר. לעומת זאת, מעביר תצלום הפוסט-מורטם רשמים ותובנות על החברה שבה צולמה התמונה. כמו כן, מאפשר התצלום לרכוש ידע על ההיסטוריה של החברה, על האתנוגרפיה שלה ועל הצורות השונות בהן משפחה בוחרת לתאר את עצמה.
כמו כן, בתקופת המאה התשע־עשרה אמצעי התחבורה עדיין לא אפשרו לאדם לנוע מרחקים גדולים במהירות, וכך לא יכלו לרוב בני המשפחה להגיע להלוויה בעת קיומה. צילום ההנצחה אפשר למי שלא יכול היה לנכוח בלוויה, לראות את המנוח בפעם האחרונה. הייתה זו דרך לזכירה, לניחום אבלים ולשיתוף אלה שלא חוו את עצם האירוע עצמו. תצלום כזה יצר אובייקט מוחשי שייצג את הנפטר. בהרבה מובנים, תצלומי פוסט־מורטם היו כפשוטם – "ממנטו מורי". המשוררת אליזבת בארט כתבה על דאגרוטיפ פוסט־מורטם שהיה ברשותה:
לא רק הדיוקן הוא רב־ערך, אלא האסוציאציה ותחושת הקירבה שמעורבות בדבר [...] העובדה שצלו הגמור של אדם שוכב שם לעד! [...] אני אעדיף סוג כזה של הנצחת אדם שכה אהבתי, מאשר העבודה המרשימה ביותר שהופקה אי־פעם על ידי אמן.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > הציור כמקור השראה

ציור מתים היה קיים עוד לפני היווצרות צילום הפוסט־מורטם, ולכן היה זה הגיוני מצד הצלמים של תעשייה חדשה זו, ללכת בדרכי הייצוג של הציור. אחת התוצאות של תהליך זה הייתה איבוד פרנסתם של רבים מהציירים שעסקו בסוג ציור זה.
חוקרים טוענים שישנן שתי מטרות לציורים אלה: הצהרה על רעיון נצחי של ואניטאס על ידי ייצוג סוף החיים של הפרט ולעומת זאת, ניסיון לייצוג ריאליסטי של הדבר עצמו.
הבדל משמעותי מהצילום הוא שהצייר יכול "ליצור חיים" במקומות שאלה כבר אינם נמצאים – הצלם אינו יכול לעשות זאת.
שני סוגי דיוקנאות הקשורים למוות היו קיימים כבר והיוו תקדים לאופן הייצוג בתצלומי פוסט־מורטם: ציור מתים המציג את המת כישן וציור המציג את המת כחי בהווה הציורי.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > הציור כמקור השראה > ציורי מתים

ציור מתים (באנגלית: Mortuary Portrait) הוא ציור המציין פטירתם של אנשים – במאה התשע־עשרה מדובר על מות העשירים והמפורסמים. המנהג החל במערב כנראה במאה החמש עשרה, יחד עם עוד סוגי פורטרטורה וכתוצאה מעליית רעיונות כמו: האינדיבידואליזם, החילוניות ומעליית מעמד בורגני של סוחרים אשר חיפש סטטוס חברתי.
ציורי מתים של אנשים הוזמנו על ידי משפחות אבלות כאובייקטים פרטיים של אבל בהם הנפטר מוצג בדרך כלל כישן. אובייקטים אלה לא הוצגו בפומבי (חוץ מדיוקנאות של מלכים ואצילים) ורובם ידועים בימינו רק משום שיורשי עבודות אלה החליטו לתרום או למכור אותן.
בארצות הברית הופיעו ציורי מתים בסוף המאה השבע-עשרה בהשפעה אירופאית. הציורים תיארו את המת בדרך כלל שוכב במיטתו כשעיניו עצומות. ציור אחד שידוע שכן היה מיועד להיראות הוא "Rachel Weeping" של הצייר צ'ארלס וילסון פיל (Charles Willson Peale) משנת 1772. פיל צייר את בתו מרגרט שנפטרה. הציור מתאר את מרגרט המתה יחד עם אמה האבלה והוצג ב־1782 ב־Peale's Gallery בפילדלפיה. צירוף האדם האבל הוא קונבנציה של הנראטיב בציורים מסוג אלה. הילדה נראית ישנה אך הבעת הפנים של האם מציינת שהפעוטה אכן מתה. הדבר מקדים את הדרך שבה צלמים הציגו את המתים עם האבלים עליהם, שנים מאוחר יותר.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > הציור כמקור השראה > ציורי שכול

בנוסף לציורים שבהם מתואר הנפטר כמונח בארון קבורה או במיטתו, רווח בארצות הברית של המאה התשע־עשרה מנהג של ציור המתים בתנוחה שממנה ניתן להתרשם שהם עדיין בחיים. ייצוג מסוג זה בציור היווה פרקטיקה מקובלת מבחינה חברתית והיה מבוסס בדרך כלל על דיוקן מתוך דאגרוטיפ שצולם לאחר מות האדם. בסוגה זו מוצגים הנפטרים כחיים. לצדם בקומפוזיציה, מצורפים סמלי מוות כמו עץ ערבה ברקע או פרח נבול אשר מוחזק ביד. יש גם ציורים ללא סמלים מסוג זה.
במאה התשע־עשרה פרחו גם ציירים של עיירות קטנות בארצות הברית. הם לא אומנו בציור אקדמי ו"ערבבו" סוגות וקונבנציות זה בזה. בציור שכול אחד לפי סגנון זה מ־1890 שנקרא "תמונת אבל" (Mourning Picture) שילב הצייר אדווין רומנזו אלמר אלמנטים של פורטרט יחד עם קונבנציות צילום פופולריות. בציור נראים ההורים (הצייר ואשתו) יישובים בחזית ביתם בבגדי אבל. בצד שמאל, הילדה שנפטרה, אפי (Effie), נראית לצד המשחקים וחיות המחמד שלה. בנוסף לתיאור האבל היה בתמונה תפקיד חשוב להצהרה על מוסד המשפחה.
כיוון שבציורים מסוג זה, הנפטר מתואר בחיים, נוצר צורך באיזון בין חיים ומוות. דבר זה הושג בשתי דרכים: בדרך כלל, הנפטר מוצב בגודל טבעי ונמצא במרחב הביתי שלו. לעומת זאת, ישנו סמל מוות מוסווה או גלוי.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > סגנונות ייצוג בצילום המתים

בשנת 1841, כשנתיים לאחר ההצהרה על המצאת הצילום (1839), צלמים עשו תצלומי פוסט־מורטם. בשנים ראשונות אלו החלו להתפתח מסורות ייצוג של צילום (ולא רק מן הציור) שהשפיעו על דורות הצלמים הבאים. מסורות אלו היו בעיקר תמות של פורטרט זיכרון "פרטי" ושל פורטרט "משפחתי" שיש בו מן ההנצחה. פורטרט הזיכרון היה בדרך כלל הרבה פחות דרמטי מהפורטרט המשפחתי – שניתן להגיד עליו שהיה "פומבי" יותר ולעיתים אף רגשי יותר. בפורטרט הפרטי המוקדם (שצולם בדאגרוטיפ) אנשים אבלים הצטלמו בזמן שהם מחזיקים בילדם המת, שנראה בדרך כלל ישן. תצלומים מוקדמים אלה הם חסרי ביטויים של רגש וחסרי כל ניסיון להעברה של עצמיות כלשהי. הבעות הפנים של בני המשפחה הן, במקרים אלה, הבעות שמפגינות אדישות רבה ואינן שונות מהבעות הפנים הקיימות בדיוקן דאגרוטיפ רגיל. זאת בעיקר משום שבתקופת הדאגרוטיפ והימים הראשונים של הצילום, אסור היה על המצולם לנוע בזמן הצילום – בשל זמן החשיפה הארוך שדרש הדאגרוטיפ. התוצאה הייתה אדם ללא הבעה רגשית ברורה.
לעומת דיוקנאות הדאגרוטיפ המוקדמים, חלק מהסצנות המשפחתיות דווקא כן היו בנויות במיוחד להעברת רגשות. ישנם תצלומים שבהם תנוחות האבל הן ציוריות אפילו ונראה שהצלם דאג לסדר את המצולמים לפי מחשבה דרמטית משהו ובדומה לסגנון הסנטימנטלי של הציור הרומנטי ושל הצילום הפיקטוריאליסטי של המאה התשע-עשרה. תצלומי פוסט־מורטם אלה הם נדירים יותר ויש בהם, כאמור, גם ביטויים נוספים – כוונות משפחתיות כלשהן (לעיתים אף דרך אלגוריות) או הצהרה על סטטוס חברתי מסוים (בדומה לציורים הנזכרים לעיל). דוגמה לצילום שהיה השראה לסגנון ייצוג זה הוא התצלום הפיקטוריאליסטי של הנרי פיץ' רובינסון משנת 1858 Fading Away. תצלום אמנותי זה מתאר סיטואציית מוות (מבוימת) של נערה בעת שמשפחתה שוהה עמה. במשך הזמן, צלמים אחדים בחרו לשלב בין סוגים אלה ולהשתמש בקונבנציות של פורטרט מנציח על־מנת להפיק דיוקנאות פוסט־מורטם לשימוש פרטי.
אלמנטים נראטיביים מסוג זה התבטאו שנים מאוחר יותר בעיקר בתצלומי גלויות שהופקו בצורה מסחרית למנהגי אבלות. אלה שואבים השראה מהנזכר לעיל, אך מובן שבגלויות אלה הדמויות אינן מייצגות יותר אף אחד בצורה ספציפית – אלא הן מודלים והכללות כלליות שנועדו ליצירת מנגנון הזדהות.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > סגנונות ייצוג בצילום המתים > "השינה האחרונה"

כקונבנציה של דימוי, "השינה האחרונה" (The Last Sleep), מפעילה סנטימנט כלפי המוות, ששלט בחצי השני של המאה התשע־עשרה באמריקה. מוות תואר כ"עדין", כ"עלה נושר", בחינת הצורה שבה כל אדם "מת" כל יום בשנתו. קונבנציה זו שלטה בין השנים 1840–1880, בציור וגם בצילום. ניתן לראות דוגמה לכך ששיטה זו להצגת המת הייתה נפוצה על־פי מודעת פרסום של חברת "סאות'וורת' והווז", בה הודגשה ההצעה להכין:
אנו עושים מינאטורות של ילדים ומבוגרים מיידית, וגם של אנשים שנפטרו, בסטודיו שלנו או בבתיהם הפרטיים. אנו עושים מאמץ גדול להכין מיניאטורות נעימות ומספקות של נפטרים, והם נראים לעתים כה טבעיים עד שהם נדמים, גם בעיני אמנים, כישנים שינה עמוקה"
רוב התמונות שלפני שנת 1880 התמקדו בפני הנפטר (תצלומי "תקריב"). רק מיעוט הראה את כל הגוף, שבדרך כלל הונח על גבי ריהוט ביתי כלשהו. תינוקות לעומת זאת, הוצבו כישנים בעריסתם, ורק לעיתים נדירות הנפטר צולם בתוך ארון קבורה. זאת משום שארון קבורה נתפס כסימן ברור למוות ולא דבר שמעורר את סנטימנט המוות כ"שנת נצח". הרקע בתצלומים אלה הוא בדרך כלל חלל של בית פרטי כמו חדר־אורחים.
פריטים בעלי סמליות כללית כמו פרחים, ספר או צלב, הונחו לעיתים ליד הגופה, על החזה שלה, או בידיה. נראה שרק לעיתים רחוקות הצלם ניסה להעביר משהו בקשר לנפטר כעצמי. גם האביזרים נראים כאמורים לתמוך בקומפוזיציה יותר מאשר להביע מוטיב אישי כלשהו, אך מדי־פעם ילדים כן צולמו עם הצעצועים האישיים שלהם. למרות זאת, רק מספר נדיר של תצלומי "השינה האחרונה" מורכבים בצורה ציורית.
ישנם תצלומי פוסט־מורטם גם של חיות־מחמד, אך אלה נדירים הרבה יותר.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > סגנונות ייצוג בצילום המתים > "חי, אך מת"

וריאציה של תנוחת ה"שינה האחרונה" מציינת ניסיון ליצירת אשליה של אדם חי. גם קונבציה זו שלטה בין 1840–1880. תצלומים מסוג זה ניתן לכנות "חי אך מת" (Alive, yet Dead) ובהם הגופה מוצבת בצורה אנכית, זקופה, ולעיתים קרובות מיושבת על כיסא. במקרים מסוימים העיניים פקוחות לרווחה או מצוירות, בדרך כלל על גבי התצלום עצמו. בעיתון מוויסקונסין בארצות הברית משנת 1898 נכתב על תופעה זו:
גברת פרדל דאגה לצלם את תינוקה הפעוט בארון־מתים. אך כאשר במעלה הדרך הגיע ידיד שעשה הגדלות, היא סידרה כך שפני התינוק יוגדלו לתמונה בגודל 60.96 ס"מ [two foot]. אולם, משום שפני התינוק היו עצומות, היא דאגה שאמן יצייר אותן כפקוחות, על־מנת שתוכל לתלות את התמונה בחדר האורחים."
דרך נוספת הייתה לצלם את המת בצורה אופקית ואז לסובב את התצלום כתשעים מעלות כך שהמצולם ייראה זקוף. המניעים ליצירת תצלומים מסוג זה לא ברורים וישנה הנחה שהם נועדו למטרות זיכרון ושכול, כאשר ישנו יסוד מסוים של הכחשת המוות.
צילום פוסט־מורטם למטרות אבל והנצחה > סגנונות ייצוג בצילום המתים > תצלומי ארונות קבורה

בין השנים 1880–1900 המנהג של צילום המתים כישנים המשיך להתקיים אך פחת בהרבה, וכך גם תצלומי התקריב. לעומת זאת, התפתחה קונבנציה של צילום המתים בארונות קבורה (Casket Photographs) אשר תוצריה נראים יותר כמו מסמכים ישירים ומובנים, ללא ניסיון ליומרות אמנותיות למיניהן. בצורה זו נהגו לצלם את כל הגוף בארון – כך אין סיכוי שהמתבונן יחשוב שהמצולם רק ישן במיטתו. הרקע בצילום הוא עדיין חלל ביתי כלשהו. ישנו שימוש נרחב יותר באביזרים. חוץ מפרחים שהונחו ביד הגופה או על החזה שלה, הוסיפו גם סידורי פרחים שנועדו ללוויות.
בתקופה זו, אף על פי שה"תעשייה" של צילום המתים כבר הייתה יותר מבוססת וצלמים התפרנסו ממנה, לא נראו יותר פרסומות למתן שירות זה. הדבר קשור גם בשינוי מנהגי הלוויות עצמם. עם זאת, רבים מן התצלומים החלו להילקח בסלונות־אירוח של בתי הקברות, כאשר מנהל הלוויה הפך לרשות שמורה לצלם מה לעשות וכיצד להציב את הגופה.
במאה העשרים תצלומי ארונות הקבורה עברו שינוי בכך שפחת עקרון הריאליזם שנדרש מהם וכך גם חשיבות הדמיון לנפטר פחתה בהרבה או שהתבטלה בכלל. הגופה, כעת, הוצבה בארון הקבורה כאשר סמלי ההלוויה מסביבה. הדגש עבר להכרה באבל כאירוע בעל משמעות חברתית. בד בבד, צילום פוסט־מורטם החל להפוך לעניין אישי ומבעד לעיני המשפחה בלבד. מ־1890 חברת "קודאק" ("Codak") אפשרה לאנשים לצלם את יקיריהם שנפטרו ללא עזרת צלם מקצועי על ידי ייצוא של מצלמות בעלות טכנולוגיה חדשנית. הדבר אפשר פרטיות שלא הייתה קיימת קודם לכן. בני המשפחה שהחלו לצלם בעצמם הפסיקו להתמקד בפורטרט ועברו להנצחת האירוע. משנת 1930 ועד היום, שתי הגישות לצילום תמונות מסוג זה נשארו: 1. צילום של חצי הגוף גלוי בתוך הארון. 2. צילום של כל ארון הקבורה ממרחק מה.
היחס לצילום פוסט מורטם ביהדות

בספר קהלת מובע הרעיון של המפגש עם סביבת המת כהזדמנות מעוררת מחשבה: ”טוֹב לָלֶכֶת אֶל בֵּית אֵבֶל מִלֶּכֶת אֶל בֵּית מִשְׁתֶּה, בַּאֲשֶׁר הוּא סוֹף כָּל הָאָדָם - וְהַחַי יִתֵּן אֶל לִבּוֹ.”". עם זאת, על פי ההלכה אין להביט ישירות בפניו של מת, ונהוג לכסות את פניו. בתלמוד בבלי נמנית פעולת ההסתכלות בפני מת בין "עשרה דברים קשים ללימוד" - פעולות שהעושה אותן יתקשה להבין את לימודו.
לאחר שהחל להתפשט הנוהג להנציח קרובים באמצעות צילום, התעוררה גם השאלה האם הדבר מותר על פי ההלכה. בעיתון תורני שיצא לאור בסוף המאה ה-19 בהונגריה, שבו נדונה השאלה, נכתב שצילום כזה אסור משום חשש ביזיון וניוול כבוד המת, וכן בשל האיסור ההלכתי ליהנות מגופת המת. בדיון אף הוזכר מקרה שבו הרב יהודה אסאד, מנהיג אורתודוקסי בולט בהונגריה, הולבש בבגדי שבת וצולם לאחר מותו "שלא ברצון חכמים".
ישנם רבנים נוספים שצולמו או צוירו אחר מותם,
לפי הרב יעקב רוז'ה, מומחה לזיהוי חללים, מותר על פי ההלכה לצלם מת במסגרת הליך של זיהוי פלילי וטיפול בגופות ובשרידי קרבנות אסון, משום שזהו כבודם.
ראו גם

מסכת מוות
דאגרוטיפ
הלוויה
ואניטאס
ממנטו מורי
שכול
פוחלץ
חניטה
לקריאה נוספת

Burns, Stanley B., Sleeping Beauty: Memorial Photography in America. Twelve Trees Press, 1990.
Burns, Stanley B. & Elizabeth A., Sleeping Beauty II: Grief, Bereavement in Memorial Photography American and European Traditions, Burns Archive Press,2002.
Norfleet, Barbara P., Looking at Death, David R. Godine, Publisher, Boston, 1993.
Ruby, Jay, Secure the Shadows: Death and Photography in America, The MIT Press, London, England, 1995.