עיצור הומופוני
ההומופוניה והאקדמיה ללשון העברית

בשנת תרע"ג החליט ועד הלשון העברית, שיש להשמיע את ההגאים חי"ת, טי"ת, עי"ן קו"ף "על דרך הערבית", כלומר כפי ההגייה בשפה הערבית - שההיגוי הנוכחי של עיצוריה, מקביל להיגוי השפה העברית המקורית. ההחלטה הייתה כמעט פה אחד, והתבססה על סיבות שונות ונימוקים שונים של המשתתפים בה, להלן כמה ציטוטים לדוגמה, ממשתתפי האספה:
מבטאו של רב מנין העם, לאמר המבטא האשכנזי איננו מזרחי, והוא בנוי בעקרו על יסוד של אותיות כפולות בבטוי אחד (=עיצורים הומופוניים), והמציאות גם היא דחתהו כבר, ועתה לא נוכל לשוב אליו ואין לנו כל צורך לשוב לקבלו
המבטא החדש שקובל בא"י אמנם מזרחי הוא, אבל הנהו אך להצאין: קבל קבלנו את היותר קל לנו, את מבטא התנועות ואת בטוי התו הרפויה כדגושה. ישנם מעטים המבדילים כבר בין 'א' ל'ע' ובין 'ח' ל'כ' אך הלאה לא צעדנו ועדין ו, ב, ט, ת, כ, ק, משמשות בערבוביא, ובאותיות ג, ד, איננו מבדילים בין הרפויות והדגושות, ובכן עלינו להשלים מה שהחסרנו במבטא זה ולתקן מה שקלקלנו
אכן ידעתי את כל טענות המתנגדים לשנוי המבטא ותקונו מהיושבים בארץ. "אנו באים עתה מאירפה וגרוננו איננו מסגל לאותיות המזרחיות הקשות. איככה נבטא את הטית והקוף הערביות במלוא חלל פינו עד לחצי גרוננו, ואת הוו והתו (הרפויה) הרכות והדקות?" אך כל אלה הן טענות של התרשלות, של אהבת רוחה ואי התאמצות; אלה הן תוצאות חֹסר אותו ההרגש, כי לתחית שפה ושפורה דרושים קרבנות מצד החפצים בזה. אחרים יראים מפני "המלעיגים" לכל חדוש מוזר ולכל היוצא מן הרגיל, אך את אלה נשאל: ומה בדבר הדבור העברי בכלל? האם בעניין זה אין נחיצות להלחם המלחמה היותר כבירה נגד ההרגל? והמדברים הראשונים בעברית האם לא היו לפנים לצחוק בעיני אחרים ולפעמים בעיני עצמם?
לשון בלי מבטא מיחד לה, שנובע מתוך תוכו של העם וסגולותיו החמריות והרוחניות, בלי מבטא שמתהוה לפעמים במשך אלפי שנים, לשון כזו אינה אלא מין אספירנטו, יצירה בידי אדם, ואינה לשון לאומית, וכמובן שלא ללשון כזו מכונים מחיי לשוננו שבנו... הדבור העברי במבטא "כל-לאמי", במבטא "איזה שיהיה", שהתחיל בתקופת תחיתנו הלאמית הוא רק המדרגה הראשונה, הפעלה החיצונה בתחית לשוננו; אחר כך צריך לבוא תקון המבטא - היא סגולתה ה פ נ י מ י ת של לשוננו... לפי דעתי יוצא כי אלמלא היה לנו מבטא עברי מיחד היינו צריכים להמציאו, דגמת הלשונות המזרחיות. אבל הרי אין ספק כי ללשוננו יש מבטא מיחד רק לה, ורק בארצות הגולה שבאירופה, תחת השפעת המבטא של הלשונות הסלביות והרומניות, נשתנה מבטאה של לשוננו עד כדי שלא להכירו, ורק אלה שאזנם ערלה משמע אינם מבחינים אותו בדבורם של אחינו הספרדים והתימנים, מבטא רענן, מלא בטויים חזקים יוצאין מן החך ומן הגרון, כמו שתאר שוהמכר בספורו ההסתורי "כירניקה". וכשם שאחינו אלה עדות חיה ונאמנה הם על המבטא העברי, המצלצל, הנעים והמיחד שהיה ללשוננו בשבתנו בארצנו, ככה נאמנים עלינו אחדים מהאשכנזים שבאו לארץ ושסגלו להם את המבטא הזה באפן מצין (מצויין), כי יש יכולת לסגל המבטא הזה לבי קשי ביותר
בדרך כלל עלינו לשאף לקבע לכל אות ואות צליל אחד... לא רק מפני שזה טבעי וכך היה בקדמותה של כל שפה, אלא מפני שזה דרוש ונחוץ מאוד להקלת הכתיב. לכל אות רק צליל אחד, ואין לשגות... מפני כל הטעמים האלה, מסכים אני בלי פקפוקים שצרך הכרחי הוא לנו להבחין במבטא בין א-ע, ח-כ, ט-ת, כ-ק. אי ההבחנה במבטא האותיות האלה גורמת אצל האשכנזים לקלקול גדול ולאי טבעיות גמורה: היא יצרה תהום בין המבטא והכתיב ומכבידה מאד על הילדים את ידיעתו הנכונה של זה האחרון. הילד שומע, למשל, את הצליל ועליו לזכור הלכתב כאן ט אם ת. אם נבחין במבטא בין האותיות הנ"ל, הרי מפטרים אנו את הילדים מלמוד הכתיב: איזה רוח ענקי!
לאחר דין ודברים באספה שהרצו בה אנשי ועד הלשון: דוד ילין, ישראל איתן, ד"ר א' מזיא, א"מ לונץ, ח"ל זוטא, יוסף מיוחס, הוחלט לבטא את העיצורים העבריים כפי דקדוקם אצל אנשי עדות המזרח.
אחרי ברור הדברים החלט לקבל את מבטא האותיות המספקות באופן הזה:
מאוחר יותר במאה העשרים, האקדמיה ללשון העברית התכנסה שוב והחליטה להקפיד על הגיית האותיות ה"א, חי"ת ועי"ן; מתוך כך הבינו שעל אלה צריך להקפיד ולא על אחרים. מטבע הדברים נשמעו ביקורות, בעיקר בציבור הדתי הספרדי, שקבלו על החלטתה השנייה של האקדמיה אשר מאשרת את ההגייה החדשה ומבטלת את הגיית השפה העברית המקורית.
...וכעבור חמישים שנה כבר הסכימו רוב המשתתפים בדיון שבין אנשי ״שירות השידור״ ואנשי האקדמיה ללשון העברית, ש״צריך להקפיד על הגיית חי״ת ועי״ן ודגש חזק ושווא נע״. משמע מכאן, שוויתרו על האחרים, וכן שניכרת היחלשות המבטאים המוזכרים הללו עצמם,
גם לפי המצוין במילונו של אבן שושן, אפשר להסיק כי האקדמיה ללשון העברית מסתייגת מהצורה הרווחת רק של חלק מהעיצורים ההומופוניים; אבן שושן מציין שהגיית העיצור חי"ת המקורית "כמבטא הספרדים, התימנים, ובלשון עדות המזרח" היא המאושרת על ידי האקדמיה; כך הוא כותב גם לגבי האות עי"ן.