stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדוויג קליין
לקריאה נוספת

Ellinger, Ekkehard (2006). Deutsche Orientalistik zur Zeit des Nationalsozialismus 1933–1945. Berlin: deux mondes. ISBN 3-932662-11-3.
Peter Freimark: Promotion Hedwig Klein – zugleich ein Beitrag zum Seminar für Geschichte und Kultur des Vorderen Orients. In: Eckart Krause u. a. (Hrsg.): Hochschulalltag im „Dritten Reich“. Die Hamburger Universität 1933–1945. Berlin Hamburg 1991, Teil II, S. 851–864, [[:de:Special:BookSources/3496008822|ISBN 3-496-00882-2]].
Hanisch, Ludmila (2003). Die Nachfolger der Exegeten: Deutschsprachige Erforschung des Vorderen Orients in der ersten Hälfte des 20. Jahrhunderts. Wiesbaden: Harrassowitz. ISBN 978-3-447-04758-6.
הערות שוליים

↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 851.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 852.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 853.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 854.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 854/855.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 856.
1 2  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 857.
↑  Ellinger, Deutsche Orientalistik, S. 70.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 858f.
↑  Freimark, Promotion Hedwig Klein, S. 858.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300245305171  GND: 1011846314  VIAF: 170964275   WorldCat (עם VIAF): 170964275
ואטרושקה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות, פירוגי רוסי 
 מטבח:  המטבח הרוסי, המטבח האוקראיני 
 מוצא:  רוסיה 
 מרכיבים עיקריים:  בצק שמרים, ביצה, tvorog, סוכר 
 
צלחת של ואטרושקי
ואטרושקה (ברוסית: ватрушка) הוא מאפה מזרח אירופאי (פירוגי) מתוק או מלוח.
מאפיינים

ואטרושקה מעוצב כטבעת בצק עם גבינה לבנה מסורתית טבורוג באמצע, לפעמים בתוספת צימוקים או חתיכות פרי. הגודל הנפוץ ביותר הוא בערך 10-5 ס"מ בקוטר, אך קיימות גם גרסאות גדולות יותר. מאפי ואטרושקה נאפות בדרך כלל באמצעות בצק לחם שמרים מתוק. סוגים מלוחים נעשים באמצעות בצק לא ממותק, עם בצל נוסף למילוי.
אטימולוגיה

האטימולוגיה של המילה אינה ברורה. ההשערה הרווחת שואבת את השם מהמילה vatra שמשמעותה "אש" בכמה שפות סלאביות (אוקראינית למשל). לפי גרסה אחרת, המילה שאולה מהשפה הרומנית, שבה "ואטרה" פירושה "סוג של עוגה, אפוייה באש". השערות אלטרנטיביות מחברות אותו לפועל teret (тереть, "לשפשף" או "לגרור") או למונח טבורוג (творог), כלומר "גבינה לבנה חצי קשה".
לקריאה נוספת

מאפה קרלי
חצ'פורי
קולאץ'
רשימת מנות רוסיות
פירוז'ק
סירניקי
ורניקי
הערות שוליים

↑  "Vatrushka | Traditional Sweet Pastry From Russia | TasteAtlas". www.tasteatlas.com. נבדק ב-2023-03-23.
↑  Ekaterina & Lludmila Bylinka (2011). Home Cooking From Russia: A Collection of Traditional, Yet Contemporary Recipes. Bloomington, Indiana: AuthorHouse. p. 94. ISBN 9781467041362. נבדק ב-30 בנובמבר 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Tatiana Smorodinskaya; Karen Evans-Romaine; Helena Goscilo, eds. (2013). Encyclopedia of Contemporary Russian Culture. Routledge. p. 136. ISBN 9781136787850.
↑  William Pokhlyobkin (1988). O kulinarii ot A do Ya: Slovar-spravochnik (О кулинарии от А до Я: Словарь-справочник) [Cookery from A to Z] (ברוסית). Minsk: Polymia. p. 38. ISBN 5-345-00218-5. אורכב מ-המקור ב-2014-02-02. נבדק ב-2016-11-19.
↑  Brovkina, Olga (26 באוגוסט 2021). ""Korolevskaja Vatrushka", il dolcetto russo che ha origini popolari ma un nome da re". Russia Beyond IT (באיטלקית). נבדק ב-2023-03-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vasmer, Maksimilian Romanovich (1973). Etimologichesky slovar russkogo yazyka (Этимологический словарь русского языка) [Etymological Dictionary of Russian Language] (ברוסית). Moscow: Progress.
↑  Shanskiy, N. M.; Bobrova, T. A. (2004). Shkolny etimologichesky slovar russkogo yazyka. Proiskhozhdenie slov (Школьный этимологический словарь русского языка. Происхождение слов) [Etymological School Dictionary of Russian Language] (ברוסית). Moscow: Drofa.
↑  Krylov, P. A. (2005). Etimologichesky slovar russkogo yazyka (Этимологический словарь русского языка) [Etymological Dictionary of Russian Language] (ברוסית). St. Petersburg: Victoria Plus. אורכב מ-המקור ב-2019-02-12. נבדק ב-2016-11-19.
אצטדיון מסטאייה

| --- | --- |

מראה היציע המזרחי 2014
 שמות קודמים:  אצטדיון לואיס קסנובה (1969-1994)
 כתובת:  Avenida Suecia, s/n 46010
 מיקום:  ספרד ולנסיה, הקהילה הוולנסיאנית, ספרד
 קואורדינטות:  39°28′29″N 0°21′30″W﻿ / ﻿39.474722°N 0.358333°W﻿ / 39.474722; -0.358333
 תקופת הפעילות:  20 במאי 1923 – הווה (101 שנים)
 שופץ:  2005–2019
 הורחב:  2007
 בעלים:  ולנסיה
 מפעיל:  ולנסיה
 משטח:  דשא
 אדריכל:  פרנסיסקו אלמנאר קינסה
 קבוצות:  ולנסיה
 מושבים:  48,600‏
 ממדי משטח:  אורך: 105 מטר   רוחב: 70 מטר
 אתר רשמי
 he
 
חזית האצטדיון, 2014
אצטדיון מסטאייה (בספרדית: Estadio de Mestalla), ובקיצור מסטאייה (בספרדית: Mestalla), הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר ולנסיה שבספרד. מסטאייה הוא ביתה של קבוצת ולנסיה. האצטדיון מכיל 48,600 מקומות, והוא האצטדיון השמיני בגודלו בספרד.
היסטוריה

ב-20 במאי 1923 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין שתי הקבוצות של העיר, ולנסיה ולבאנטה. חנוכת האצטדיון משמעותה עבור האוהדים גם פרידה מאצטדיון הקבוצה הקודם, אלגירוס, שהיה ביתה הראשון. עם פתיחתו, כשולנסיה טרם השתייכה לליגה הבכירה, האצטדיון הכיל 17,000 מקומות. הצלחתה של ולנסיה באותה תקופה הובילה להרחבתו הראשונה ב-1927, לאחריה הכיל 25,000 מקומות, לפני שניזוק קשות במלחמת האזרחים, במהלכה שימש האצטדיון כמחנה ריכוז וכמגרש גרוטאות.
לאחר שהאצטדיון שופץ מנזקי המלחמה, הצליחה ולנסיה לזכות בתארה הראשון, גביע המלך הספרדי, ב-1941. עשור מוצלח שכלל שלוש אליפויות ושני גביעים עודד את מנהלי הקבוצה להשקיע באצטדיון ולהרחיבו. בשנות ה-50 עבר האצטדיון שינוי משמעותי כשהורחב לכמות של 45,500 מקומות, אך האצטדיון ניזוק פעם נוספת בעקבות השיטפון בוולנסיה באוקטובר 1957, שנגרם בעקבות ההצפה של נהר הטוריה. בעקבות ההצפה, האצטדיון שוחזר ואף שופר באמצעים רבים (כגון תאורה מלאכותית), שנחנכו במהלך חג מקומי ב-1959.
במהלך שנות ה-60 האצטדיון שמר על חזותו, בעוד הנוף העירוני סביבו החל להשתנות למראה המאפיין ערים אירופאיות גדולות אחרות. ב-15 בספטמבר 1961 אירחה הקבוצה המקומית את נוטינגהאם פורסט האנגלית, שהייתה הקבוצה הראשונה שאינה ספרדית המשתתפת במשחק רשמי במסטאייה. משחק זה היה תחילתה של תקופה מוצלחת עבור המועדון, שזכה פעמיים ברצף בגביע ערי הירידים האירופאי, ב-1962 ו-1963.
ב-1969 שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לואיס קסנובה", כדי לחלוק כבוד לנשיא המועדון ששירת בתפקיד 25 שנה. קסנובה עצמו הצטנע והודה כי קריאת האצטדיון על שמו היא צעד גדול מדי, וביקש להחזיר את שמו הקודם, המסטאייה, ב-1994. האצטדיון גם חזה בשורה של הצלחות בשנות ה-70, שכללו אליפות (תחת אלפרדו די סטפנו כמאמן), שתי הופעות בגמר גביע המלך, והופעות בגביע האלופות וגביע אופ"א.
ב-1972 נחנכו משרדי המועדון, שהציגו עיצוב חדשני וחדר גביעים חדש. בקיץ 1973 הוחלף יציע שכלל 14 שורות עמידה ביציע ישיבה. בעקבות הצלחות הקבוצה והגידול במספר אוהדיה התגבשה תוכנית להעברת האצטדיון אל מחוץ לתחומי העיר, אך זו לא צלחה. באותן שנים זכתה ולנסיה ברציפות בגביע המלך הספרדי, גביע אירופה למחזיקות גביע ובסופר קאפ האירופי (כשבאותן שנים מככב בקבוצה מריו קמפס), כשהסופר קאפ האירופי אף משוחק באצטדיון המסטאייה עצמו.
המסטאייה נבחר לארח את משחק הבכורה של נבחרת ספרד במונדיאל 1982, ו-10 שנים מאוחר יותר את משחקי הכדורגל של אולימפיאדת 1992, שנערכו במקור בעיר ברצלונה.
ב-2011 הייתה אמורה ולנסיה לעבור לאצטדיון המסטאייה החדש, בעל קיבולת של 61,500 מקומות ישיבה, אולם בנייתו הופסקה עקב בעיות פיננסיות.
בשנת 2013, לציון 90 שנים לחניכת האצטדיון, החל האצטדיון לעבור מתיחת פנים שבמסגרתה הוחלפו הכיסאות באצטדיון לכיסאות בצבעים כתום, שחור ולבן כצבעי המועדון. בנוסף, הכיסאות ביציע המזרחי הונחו כך שיצרו צורה של עטלף כסמל המועדון. כמו כן, המעטפת החיצונית של האצטדיון נצבעה מחדש ועוטרה בתמונות היסטוריות של המועדון. גם אזורים מחלקו הפנימי של האצטדיון חודשו.
גלריה

מראה האצטדיון, 2011
מראה האצטדיון, 1923
הערות שוליים

↑  "Valencia's Mestalla. Capacity of 48,600" (באנגלית). מארקה. נבדק ב-25 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
חותמת יהודית

שתי חותמות סמל גרמניה הנאצית על דרכונו של הסופר היהודי-גרמני לאו ארמן, 1939
חותמת J אדומה (משמאל לסמל גרמניה הנאצית המודפס) על-גבי דפו הראשון של  דרכונו של הסופר היהודי-גרמני לאו ארמן, 1939
חותמת יהודית (בגרמנית: Judenstempel) הייתה חותמת בצורת האות J (האות הראשונה במילה Juden - "יהודי") אדום שהודבקה על הדרכונים הגרמניים על ידי השלטונות הגרמניים משנת 1938, המזהה את בעל הדרכון כיהודי. הבסיס היה התקנה בדבר דרכוני יהודים מ-5 באוקטובר 1938.
דרכוני ה-J הגרמניים ענו על הצרכים של שווייץ ושוודיה, אשר שקלו חובת ויזה כללית לאזרחים גרמנים בגלל הפליטים הרבים מגרמניה. מדינות אלו היו מבין הראשונות שהתאמצו בצורה גורפת, ככל האפשר, למנוע מכל הפליטים היהודים-גרמנים מלהישאר בשטחי מדינותיהן.
על פי הוראות משטרה מ-7 ביולי 1941, היה צורך להחתים גם את העמוד הראשון של כריכת הדרכון. ההצעה לכך הגיעה מקונסול גרמני.
סיווג היסטורי

חותמת J אפשרה לזהות את יהודי גרמניה עם חציית הגבול. בהתאם לתקנות הכניסה של מדינת היעד, פירוש הדבר היה שיהודים עלולים לחוות איסורי כניסה במדינות שונות, בפרט באירופה של אותה העת; שווייץ, למשל, אפשרה ליהודים וליהודיות מגרמניה, שניתן היה לזהותם באמצעות דרכון זה, להיכנס למדינה השווייצרית, אולם אך ורק אם הנציגות השווייצרית האחראית הוציאה בעבר אישור ויזה לאותו יהודי או יהודייה.
האשמה בהמצאת החותמת J בדרכוני יהודים שנים רבות על שווייץ, ובפרט על מפקד משטרת הזרים הפדרלית השווייצרית, היינריך רותמונד. האשמות מקבילות הועלו על ידי פיטר ריפמן במאמר מ-31 מרץ 1954 בכתב העת "Der Schweizerischer Beobachter". מחקרים אחרים מראים שהחותמת J הוכנסה כתוצאה מהסכם בין שווייץ לגרמניה אך הרשויות הגרמניות הציעו זאת, כדי למנוע מהמועצה הפדרלית של שווייץ. לדרוש מתן ויזה לכל אזרח גרמני. בהתאם לכך, ב-1998 סייג "Beobachter" את האשמתו נגד רותמונד.
שווייץ עצמה לא סימנה ספציפית את הדרכונים של יהודי שווייץ. עם זאת, היא רצתה לאפשר ל"יהודים המשתייכים לרייך שדרכונם נושא את התכונה [...] המוזכרת [...] להיכנס לשווייץ אם הנציגות השווייצרית האחראית כללה בדרכון "הבטחה לאישור השהייה בשווייץ או למעבר דרך שווייץ". שווייץ לא קיבלה יהודים גרמנים כפליטים פוליטיים ומנעה כניסת יהודים בסכנת השמדה לשווייץ, אם אלה לא הגישו בקשה מראש ולא היו עם היתר מיוחד מראש.
ספרות

Die Schweiz und die Flüchtlinge zur Zeit des Nationalsozialismus: Überarbeitete und ergänzte Fassung des Zwischenberichts von 1999. (= Veröffentlichungen der Unabhängige Expertenkommission Schweiz – Zweiter Weltkrieg. Band 17). Chronos-Verlag, Zürich 2001, [[:de:Special:BookSources/3034006179|ISBN 3-0340-0617-9]]. (Zusammenfassung online; PDF; 17 kB)
Georg Kreis: Die Rückkehr des J-Stempels: Zur Geschichte einer schwierigen Vergangenheitsbewältigung. Chronos-Verlag. Zürich 2000, [[:de:Special:BookSources/3905313340|ISBN 3-905313-34-0]]. (Rezension von Zsolt Keller 2002; PDF; 13 kB)
Georg Kreis: Der Pass mit dem Judenstempel: Eine Familiengeschichte in einem Stück Weltgeschichte 1925–1975. München 2001.
Schriftliche Stellungnahme des Bundesrates vom 25. November 1998 auf die Interpellation von Maximilian Reimann vom 7. Oktober 1998.
Carl Ludwig: Die Flüchtlingspolitik der Schweiz seit 1933 bis zur Gegenwart: Bericht an den Bundesrat zuhanden der eidgenössischen Räte. 1957. (PDF; 26,4 MB)
הערות שוליים

↑  «Eine unglaubliche Affäre» – die Schweiz und der Judenstempel In: Neue Zürcher Zeitung vom 2. Mai 2023
↑  Joseph Walk (Hrsg.):  Das Sonderrecht für die Juden im NS-Staat. 2. Auflage. Heidelberg 1996, ISBN 3-8252-1889-9, S. 344.
↑  Eckart Conze, Norbert Frei, Peter Hayes, Mosche Zimmermann: Das Amt und die Vergangenheit - deutsche Diplomaten im Dritten Reich und in der Bundesrepublik. München 2010, ISBN 978-3-89667-430-2, S. 177.
↑  Dokument VEJ 2/127.
↑  dpa-Meldung vom 22. Februar 2009, Hagalil-Archiv
↑  Dokument VEJ 2/127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 049159
ז'אק למרסייה

| --- | --- |

ז'אק למרסייה ומאחוריו קפלת סורבון, ציור מאת פיליפ דה שאמפן 1644
 לידה:  1585 פונטואז, צרפת 
 פטירה:  13 בינואר 1654 (בגיל 69 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  בארוק, קלאסיציזם, סגנון לואי השלושה עשר, סגנון לואי הארבעה עשר
 יצירות ידועות:  Chapelle Sainte-Ursule de la Sorbonne, Pavillon de l'Horloge 
 
ז'אק למרסייה (בצרפתית: Jacques Lemercier) היה אדריכל ומהנדס צרפתי, אחד מהשלישייה המשפיעה שכללה את לואי לה וו ופרנסואה מנסאר שיצרו את סגנון הבארוק הצרפתי הקלאסיציסטי, השואב ממסורות צרפתיות של המאה הקודמת ומהפרקטיקה הרומית הנוכחית. הסינתזה הצרפתית הרעננה, מקורה בקרדינל רישלייה, לואי ה-13, ולאחריו לואי ה-14.
ביוגרפיה

למרסייה נולד בפונטואז בשנת 1585, אביו ניקולס למרסייה היה בונה אמן, חלק משבט גדול של אנשי מקצוע הקשורים זה בזה. לאחר מסע לאיטליה עם שהות ממושכת ברומא, ככל הנראה מ-1607 עד 1610 לערך, נצמד למרסייה לעקרונות הקלאסיים של סלומון דה ברוס, ואף נכנס לנעליו וסיים את בניית ארמון לוקסמבורג עבור מארי דה מדיצ'י.
עם שובו לצרפת, עבודתו הראשונה הייתה להשלים את כנסיית האורטוריאנים הפריזאית, (1616), אשר הוקמה על ידי קלמנט מטזאו, האדריכל המלכותי של לואי ה-13. הצלחת הפרויקט הביאה לו מוניטין רב.
בשנת 1625 העמיד אותו רישלייה כאחראי על הפרויקט המלכותי הראשי, הגלריות החדשות בלובר, למרסייה תכנן את החצי הצפוני של הצד המערבי ואת בית השעון המפורסם במרכז האגף המערבי. כיפתו המרובעת הגבוהה שוברת את קו הגג של האגף ושלושה פתחים מקושתים מספקים גישה לחצר הסגורה. שני סדרי עמודים מרוכזים ותפאורה פיסולית עשירה בחזיתות ובגומחות, וקווי כרכוב אופקיים מודגשים.
במהלך השנים 1638 ו-1639, מונה למרסייה לאדריכל הראשי המפקח על כל מפעלי הבנייה המלכותיים, במסגרת התפקיד נקלע לעימותים עם ניקולא פוסן לגבי העיטורים בלובר.
משנת 1627 ואילך עסק למרסייה בבניית מעונו הפריזאי של רישלייה, פאלה-קרדינל, פאלה רויאל של היום. ארמונו של רישלייה נהרס בשריפה בשנת 1763. שריד אחד בלבד שרד, שבר חומה עם תבליט של עוגני ספינה וחרטומים, סימנים לתפקידו של הקרדינל כמפקח על הצי, שהופיע ברחבי הארמון.
פרויקט תכנון עירוני רחב יותר שתוכנן עלי ידי למרסייה, הוא אחד הפרויקטים הצרפתיים הלא צבאיים השאפתניים ביותר של המאה, העיירה החדשה רישלייה (אנ') באנדר ולואר שתוכננה להיות עיר אידיאלית.
הכנסייה בסורבון בעלת הכיפה (1635) היא יצירת המופת הידועה של למרסייה ששרדה. הכיפה החצי-כדורית על תוף מתומן גבוה, ראשונה מסוגה בצרפת, כוללת ארבע כיפות קטנות בזוויות הצלב היווני מעל שני המסדרים הקורינתיים בחזית, עם עמודים מלאים למטה, פילסטרים שטוחים מעל. הפנים נועד להיות מעוטר ביור פרסקו. בכנסייה נקבר רישלייה ב-1642.
בכנסיית המנזר המלכותי ואל-דה-גראס, שנחשב לדעת רבים כדוגמה מייצגת לבארוק הצרפתי המשיך למרסייה את מנסאר שבנה את המבנה עד לקו הכרכוב, וסירב להסכים לשינוי בעיצוב המבנה. למרסייה השלים את המבנה בהוספת הכיפה.
למרסייה הוזמן על ידי לואי ה-13 לעבוד על תכנון ראשוני להרחבת בקתת הציד בורסאי, פרויקט שמומש רק בהמשך על ידי אדריכלים אחרים, בעיקר לואי לה-וו וז'ול הארדואין-מנסאר, בסגנון לואי הארבעה עשר.
אחת העבודות האחרונות שלו הייתה תכנון כנסיית סן-רוק, שבה הונחה אבן הפינה על ידי לואי ה-14 ב-1653. עם אורך של 126 מטר זוהי אחת הכנסיות הגדולות של פריז. למרסייה עצמו השלים את בית המקהלה כשהמעבר ושאר החלקים הפנימיים בוצעו בהמשך לפי תוכניתו. העבודה נקטעה בשנים 1701 – 1740 מלבד קפלה שהוכנסה בשנים 1705 – 1710 שתוכננה על ידי הארדואין-מנסאר. החזית הנוכחית היא קומפוזיציה מהמאה ה-18 מאת רוברט דה קוט.
למרסייה מת בשנת 1654 בפריז, והוחלף כאדריכל המלכותי הראשון על ידי לואי לה וו.
ביבליוגרפיה

Ballon, Hilary (2002). "The Architecture of Cardinal Richelieu", pp 246–259, in Richelieu: Art and Power, edited by Hilliard Todd Goldfarb. The Montreal Museum of Fine Arts. ISBN 9789053494073ISBN 9789053494073.
Gady, Alexandre, 2005. Jacques Lemercier, architecte et ingénieur du roi ISBN 2-7351-1042-7 Review by Thierry Sarment. The first monograph devoted to Jacques Lemercier.
Mignot, Claude (2004). "Jacques Lemercier" at culture.gouv.fr.
הערות שוליים

↑  Sturgis, Russell (1901). A Dictionary of Architecture and Building, Volume II. New York: Macmillan. p. 739.
↑  Curl, James Stevens; Wilson, Susan (2016). The Oxford Dictionary of Architecture. Oxford University Press. ISBN 978-0199674992.
↑  Ballon 2002, p. 247.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366891105171  BnF: cb14963320p (data)  GND: 128682434  ISNI: 0000 0001 1621 9179  KulturNav: 1d9be37b-28a3-455f-8d1d-1a3b833655d7  LCCN: n2005093243  NKC: mzk2012697704  RKD: 49270  SUDOC: 091528860  ULAN: 500024557  VcBA: 495/72969  VIAF: 37187748   WorldCat (עם VIAF): 37187748 
בית השעון של למרסייה בלובר
תבליט של עוגני ספינה וחרטומים, פאלה רויאל
קפלת סורבון, 1635,שימש כאב טיפוס למנסאר באינווליד.
סן רוק, פריז, ברישום בעט ודיו מאת צ'ארלס נורי, 1787.
אליטה אינטלקטואלית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: חסרה התייחסות לאליטה בתרבויות עתיקות, במקרא ובספרות היוונית-אפלטונית.
אליטה אינטלקטואלית, עילית אינטלקטואלית, או אִינְטֶלִיגֶנְצְיָה, היא מעמד חברתי של אנשים בעלי השכלה אוניברסיטאית, העוסקים בעבודות אינטלקטואליות מורכבות שבאמצעותן הם מבקרים, מעצבים ומובילים בפוליטיקה, במדיניות ובתרבות של החברה שלהם; ככזו, אליטה אינטלקטואלית מורכבת מחוקרים, אקדמאים, מורים, עיתונאים וסופרים.
מבחינה מושגית, מעמד אליטה אינטלקטואלית התעורר בסוף המאה ה-18, במהלך החלוקה הרוסית של פולין (1772–1795). מבחינה אטימולוגית, האינטלקטואל הפולני מהמאה ה-19 ברוניסלב טרנטובסקי טבע את המונח intelligencja (אינטליגנציה) כדי לזהות ולתאר את השכבה החברתית המשכילה באוניברסיטה ופעילה מקצועית של הבורגנות הפטריוטית; גברים ונשים שהאינטלקטואליזם שלהם יספק מנהיגות מוסרית ופוליטית לפולין בהתנגדות להגמוניה התרבותית של האימפריה הרוסית.
ברוסיה הקדם-מהפכנית (1917), המונח אינטליגנציה (интеллигенция) זיהה ותיאר את המעמד של אנשים בעלי השכלה אוניברסיטאית שההון התרבותי שלהם – חינוך, השכלה והארה אינטלקטואלית – אפשרו להם לקחת את היוזמה המוסרית ואת המנהיגות המעשית הנדרשת בפוליטיקה הלאומית, האזורית והמקומית של רוסיה.
בפועל, מעמדה ותפקודה החברתי של אליטה אינטלקטואלית השתנו לפי החברה; במזרח אירופה, האינטלקטואלים היו בפריפריה של החברות שלהם, ולכן נשללה מהם השפעה פוליטית וגישה למנופים היעילים של כוח פוליטי ושל פיתוח כלכלי. במערב אירופה היו האינטלקטואלים בזרם המרכזי של החברות שלהם, ולכן הפעילו השפעה תרבותית ופוליטית שהעניקה גישה לכוח המשרד הממשלתי, כמו ה-Bildungsbürgertum, הבורגנות התרבותית של גרמניה והמקצועות בבריטניה הגדולה.
רקע

בחברה, אליטה אינטלקטואלית היא מעמד של אינטלקטואלים שתפקידיהם החברתיים, הפוליטיקה והאינטרסים הלאומיים שלהם שונים מתפקידי הממשלה, המסחר והצבא. ב-Economy and Society: An Outline of Interpretive Sociology (1921), הכלכלן הפוליטי מקס ובר שימש במונח אליטה אינטלקטואלית במסגרות התייחסות כרונולוגיות וגאוגרפיות, כגון "העיסוק הנוצרי הזה בניסוח דוגמות הושפע, בעת העתיקה, במיוחד על ידי האופי הייחודי של 'אליטה אינטלקטואלית, שהייתה תוצר של החינוך היווני", ולכן מקורה של אליטה אינטלקטואלית כמעמד חברתי של אנשים משכילים שנוצרו לטובת החברה.
במאות ה-19 וה-20, המילה הפולנית אינטליגנציה והמושג הסוציולוגי של אליטה אינטלקטואלית הפכו בשימוש אירופי לתיאור המעמד החברתי של גברים ונשים שהם האינטלקטואלים של מדינות מרכז ומזרח אירופה; בפולין, ההוגים הביקורתיים שהתחנכו באוניברסיטה, ברוסיה, הניהיליסטים שהתנגדו לערכים מסורתיים בשם ההיגיון והקדמה. בסוף המאה ה-20 אמר הסוציולוג פייר בורדייה שבאליטה אינטלקטואלית יש שני סוגים של עובדים; (i) עובדים אינטלקטואלים היוצרים ידע (מעשי ותאורטי) ו-(ii) עובדים אינטלקטואלים היוצרים הון תרבותי. מבחינה סוציולוגית, inteligencja פולנית מתורגמת ל־intellectuels בצרפת ולGebildete בגרמניה.
היסטוריה אירופית

האליטה האינטלקטואלית התקיימה כשכבה חברתית בחברות אירופיות לפני שנטבע המונח inteligencja בפולין של המאה ה-19, כדי לזהות את האנשים האינטלקטואלים שמקצועותיהם הציבו אותם מחוץ למקומות העבודה המסורתיים ולפועלם של המעמדות החברתיים בעיר ובארץ (מלכות, אצולה, בורגנות) של מונרכיה; לכן inteligencja הן מעמד חברתי יליד העיר. בתפקידיהם כמעמד מעמד, הבינו האינטלקטואלים את הפיתוח התרבותי של הערים, את הפצת הידע המודפס (ספרות, ספרי לימוד, עיתונים) ופיתוח כלכלי של דיור להשכרה (בית השכירות) עבור המורה, העיתונאי, ועובד המדינה.
בספר על אהבת המולדת (1844), הפילוסוף הפולני קרול ליבלט השתמש במונח intelligencja, שהיה מעמד המורכב מחוקרים, מורים, עורכי דין ומהנדסים וכו' כאנשים המשכילים של החברה המספקים את המנהיגות המוסרית הנדרשת לפתרון בעיות החברה, מכאן שתפקידה החברתי של האליטה האינטלקטואלית הוא "להדריך למען הנאורות הגבוהה שלהם".
בשנות ה-60 של המאה ה-20, העיתונאי פיוטר בובורקין פרסם את המונח אינטליגנציה (интеллигенция) כדי לזהות ולתאר את השכבה החברתית הרוסית של אנשים שהתחנכו באוניברסיטה העוסקים במקצועות האינטלקטואליים (משפטים, רפואה, הנדסה, אמנויות) המייצרים את התרבות והאמנויות. אידאולוגיה דומיננטית לפיה החברה פועלת. על פי התיאוריה של ד"ר ויטלי טפיקין, התכונות הסוציולוגיות הרגילות לאינטליגנציה של חברה הן:
אידיאלים מוסריים מתקדמים לזמנם, רגישות מוסרית לשכן, טאקט ועדינות בביטוי;
עבודה שכלית פרודוקטיבית, ובחינוך עצמי מתמשך;
פטריוטיות המבוססת על אמונה בעם, ואהבה בלתי נדלית וחסרת אנוכיות למולדת הקטנה והגדולה;
יצירתיות טבועה בכל שכבה של האליטה האינטלקטואלית, ונטייה לסגפנות;
אישיות עצמאית המדברת בחופשיות;
יחס ביקורתי כלפי הממשלה, וגינוי פומבי של העוול;
נאמנות לעיקרון של מצפון, חסד בלחץ ונטייה להכחשה עצמית;
תפיסת מציאות מעורפלת, המובילה להפכפכות פוליטית שלעיתים הופכת לשמרנות;
תחושת טינה, כי הפוליטיקה והמדיניות לא התממשו; ונסיגה מהמרחב הציבורי אל תוך הקבוצה;
מריבות על אמנות, רעיונות ואידאולוגיה, המחלקות את תת-הקבוצות המרכיבות את האליטה האינטלקטואלית.
ב-The Rise of the Intelligentsia, 1750–1831 (2008) מאסיי יאנובסקי אמר שהאינטליגנציה הפולנית היו צוות החשיבה של המדינה, משרתים אינטלקטואלים שמדיניותם החברתית והכלכלית המתקדמת הפחיתה את הפיגור החברתי (אנאלפביתיות) של העם הפולני, וגם הפחתת הדיכוי הפוליטי הרוסי בפולין המחולקת.
פולין > המאה ה-19

בשנת 1844 פולין, המונח intelligencja, המזהה את האינטלקטואלים של החברה, שימש לראשונה את הפילוסוף קרול ליבלט, שאותו תיאר כמעמד של אנשים המאופיינים באינטלקט ובלאומיות פולנית; איכויות נפש, אופי ורוח שהפכו אותם למנהיגים טבעיים של האומה הפולנית המודרנית. שהאינטליגנציה הייתה מודעת למעמדם החברתי ולחובותיהם לחברה: חינוך הנוער במטרה לאומנית להחזיר את הרפובליקה של פולין; שימור השפה הפולנית; ואהבת המולדת.
אף על פי כן, הסופרים סטניסלב בזוזובסקי ותדיאוש בוי-ז'לנסקי מתחו ביקורת על הייצוג האידאולוגי והמשיחי של ליבלט של רפובליקה פולנית, משום שמקורו במסורתיות החברתית והשמרנות הריאקציונרית ששוררת בתרבות פולין, ולכן מונעים את הקידמה החברתית-כלכלית. בעקבות החלוקה הקיסרית הפרוסית, האוסטרית, השוודית והרוסית של פולין, הטלת ההגמוניה התרבותית הצארית גרמה לרבות מהאליטות הפוליטיות והתרבותיות להשתתף בהגירה הגדולה (1831–1870).[דרוש מקור]
פולין > מלחמת העולם השנייה

לאחר הפלישה לפולין (1 בספטמבר 1939), על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות, בפולין הכבושה כל צד המשיך לחסל כל מנהיג התנגדות אפשרי. בחלקם של פולין הכבושה, החלו הנאצים את מלחמת העולם השנייה (1939–1945) עם השמדת האינטליגנציה הפולנית, באמצעות הפעולות הצבאיות של ספר התביעה המיוחדת-פולין, אקציית א.ב. הגרמנית בפולין, אקציית האינטליגנציה, ו-Intelligenzaktion Pommern. בחלקם של פולין הכבושה, ברית המועצות המשיכה בהשמדת האינטליגנציה הפולנית במבצעים כמו טבח קאטין (אפריל–מאי 1940), במהלכו פרופסורים באוניברסיטאות, רופאים, עורכי דין, מהנדסים, מורים, קצינים, שוטרים, סופרים ועיתונאים נרצחו.
רוסיה > עידן אימפריאלי

האינטליגנציה הרוסית הייתה גם תערובת של משיחיות ואליטיזם אינטלקטואלי, שהפילוסוף ישעיהו ברלין תיאר כך: "התופעה, כשלעצמה, עם השלכותיה ההיסטוריות והמהפכניות ממש, היא, אני מניח, התרומה הרוסית הגדולה ביותר לשינוי חברתי. בעולם. אסור לבלבל בין מושג האינטליגנציה לבין מושג האינטלקטואלים. חבריה חשבו על עצמם כמאוחדים, על ידי משהו יותר מסתם עניין ברעיונות; הם תפסו את עצמם כמסדר מסור, כמעט כהונה חילונית, המוקדש להפצת יחס ספציפי לחיים."
רעיון הקידמה, שמקורו במערב אירופה בעידן הנאורות במאה ה-18, הפך לדאגה העיקרית של האינטליגנציה באמצע המאה ה-19; לפיכך, תנועות חברתיות קידמה, כמו הנרודניקים, כללו בעיקר אינטלקטואלים. הפילוסוף הרוסי סרגיי בולגקוב אמר שהאינטליגנציה הרוסית היא יצירתו של פיטר, שהם "החלון לאירופה שדרכו מגיע אלינו האוויר המערבי, מחייה ורעיל בו זמנית". יתר על כן, בולגקוב אמר גם שמבקר הספרות של ההתמערבות, ויסריון בלינסקי היה אביה הרוחני של האינטליגנציה הרוסית.
ב-1860 היו 20,000 אנשי מקצוע ברוסיה ו-85,000 ב-1900. האינטליגנציה, שהורכבה במקור מאצילים משכילים, לאחר 1861 נשלטה על ידי רזנוצ'ינטסי (אנשים חסרי מעמדות). ב-1833, 78.9 אחוזים מתלמידי בתי הספר העל-יסודיים היו ילדים של אצילים ובירוקרטים, ב-1885 הם היו 49.1 אחוזים מתלמידים כאלה. שיעור פשוטי העם עלה מ-19.0 ל-43.8 אחוז, והאחוז הנותר היו ילדי כוהנים. מחשש לפרולטריון משכיל, הצאר ניקולאי הראשון הגביל את מספר הסטודנטים באוניברסיטאות ל-3,000 בשנה, ובכל זאת היו 25,000 סטודנטים, עד 1894. באופן דומה גדל מספר כתבי העת מ-15 ב-1855 ל-140 פרסומים תקופתיים ב-1885. "האלמנט השלישי" היו אנשי מקצוע שנשכרו על ידי שלטון מקומי. בשנת 1900 היו 47,000 מהם, רובם רדיקלים ליברליים. ]
אף על פי שהצאר פיטר הגדול הציג את רעיון הקידמה לרוסיה, עד המאה ה-19, הצארים לא הכירו ב"קידמה" כיעד לגיטימי של המדינה, עד כדי כך שניקולאי השני אמר "כמה דוחה אני מוצא את המילה הזאת" הלוואי שזה יוסר מהשפה הרוסית.