stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייק מנספילד
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בשנת 1940 התמודד מנספילד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של מונטנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בפריימריז לג'רי ג'. אוקונל (אנ'), שכיהן בעבר בתפקיד. בבחירות הכלליות ניצחה הרפובליקנית ג'נט רנקין, שהייתה האישה הראשונה בבית הנבחרים האמריקאי כבר ב-1916. מנספילד התמודד שוב בבחירות הבאות ב-1942 וניצח את איש העסקים הווארד ק. הייזלבייקר, לאחר שרנקין, שהתנגדה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בחרה שלא להתמודד לכהונה נוספת.
עם כניסתו לבית הנבחרים, זוהה מנספילד כתומך במדיניות החוץ של ממשל רוזוולט אך כבעל ביקורת על לחלוקת משאביה של ארצות הברית לסין במסגרת החוק השאל-החכר, ועל מה שתפס כנטייה של הממשל להעדיף את האוקיינוס האטלנטי על פני האוקיינוס השקט ולראות בסין בעלת ברית מדרגה שנייה. גישתו הפרו-סינית הדגישה יחס ביקורתי כלפי הממלכה המאוחדת בנושא זה.
מנספילד כיהן חמש כהונות בבית הנבחרים, ונבחר בזכות שירותו הצבאי וניסיונו האקדמי, מה שהעניק לו מושב בוועתד החוץ של בית הנבחרים. בשנת 1944 נשלח למשימה מיוחדת בסין מטעם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, וב-1948 היה נציג בכנס הבין-אמריקאי התשיעי בקולומביה. בשנת 1951 מונה בידי הנשיא הארי טרומן כציר למושב השישי של האומות המאוחדות בפריז. במהלך כהונתו בבית הנבחרים הביע תמיכה בפיקוח על מחירים, העלאת שכר המינימום, תוכנית מרשל, ומתן סיוע חוץ ליוון וטורקיה. מנספילד התנגד לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, לחוק טאפט-הארטלי ולתיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית

בשנת 1952 נבחר מנספילד לסנאט של ארצות הברית לאחר שניצח בקושי (ברוב של 2.19%) את הסנאטור הרפובליקני המכהן זיילס אקטון, עם 50.75% מהקולות. הוא שימש כמצליף הרוב בסנאט תחת מנהיג הרוב לינדון ג'ונסון בשנים 1957–1961. בשנת 1961, לאחר שג'ונסון התפטר מהסנאט כדי להתמנות לסגן נשיא ארצות הברית, נבחר מנספילד פה אחד למנהיג הסיעה הדמוקרטית בסנאט ולמנהיג הרוב. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 16 שנים עד לפרישתו ב-1977, והיה למנהיג הרוב שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר בתולדות הסנאט. ה"וושינגטון פוסט" השווה את סגנונו של מנספילד כמנהיג רוב לזה של ג'ונסון, וציין: "במקום טקטיקות הכפייה של ג'ונסון, מנספילד הוביל באמצעות דוגמה אישית של ענווה והתחשבות".
מנספילד מתח ביקורת על מעורבותה הצבאית של ארצות הברית בלאוס, וב-28 בדצמבר 1960 ציין כי הסיוע האמריקאי ללאוס הוביל ל"כאוס, אי שביעות רצון, צבאות משולחי רסן, ומשלחת גדולה של מאות פקידים בוויינטיאן".
בהתחלה תמך מנספילד בנו דין דיים, אך לאחר ביקור בווייטנאם בשנת 1962 שינה מנספילד את דעתו לגבי המלחמה. ב-2 בדצמבר 1962 דיווח לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כי הכסף שהועבר לממשלת דיים מתבזבז, וכי על ארצות הברית להימנע מהמשך מעורבות בווייטנאם. הוא היה הפקיד האמריקאי הראשון שהשמיע ביקורת, אפילו מתונה, על מצב המלחמה.
ב-25 בספטמבר 1963 הציג מנספילד את קנדי בהופעה משותפת בפארק התערוכה של מחוז ילוסטון. לאחר מכן הביע קנדי את הערכתו למנספילד ואמר: ”אני יודע שאלו מכם החיים במונטנה מכירים את אופיו ואת הסטנדרט הגבוה של שירותו הציבורי, אך איני בטוח שאתם מודעים לחלוטין לתפקיד המשמעותי שהוא מילא בשלוש השנים האחרונות בהעברת חוקים חשובים בסנאט האמריקאי שמחזקים את המדינה מבית ומחוץ.”
תחת ממשל ג'ונסון, מנספילד, אשר האמין שהמלחמה בווייטנאם הייתה שגיאה למרות כוונותיה הצודקות, הפך לספקן לגבי המעורבות האמריקאית במלחמה. בפברואר 1965 התנגד להסלמת ההפצצות האוויריות בצפון וייטנאם בעקבות המתקפות בפלייקו, והזהיר במכתב לנשיא שפעולה זו תוביל להגדלת הכוחות המזוינים של ארצות הברית בווייטנאם.
בשנת 1964, כמנהיג הרוב בסנאט, הגיש מנספילד בקשה פרוצדורלית להביא את חוק זכויות האזרח של 1964 לדיון במליאת הסנאט, במקום להעבירו לוועדת המשפט שהכשילה חקיקה דומה שבע שנים קודם לכן. מנספילד הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, ובעד חוק זכויות ההצבעה 1965 והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית. הוא תמך גם בתיקון חוק זכויות האזרח של 1957, אך נמנע מהצבעה על תיקונים אחרים באותו חוק ובחוק זכויות האזרח של 1960.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 בירך מנספילד על ממשלו המתגבש של ריצ'רד ניקסון, ובפרט על "דוקטרינת ניקסון" מ-1969, שהבטיחה כי ארצות הברית תכבד את כל התחייבויותיה החוזיות, תספק הגנה גרעינית לבעלות בריתה ותספק נשק וסיוע טכני ללא שליחת כוחות קרביים. ניקסון מצידו פנה למנספילד לייעוץ פוליטי וכדי שישמש כמתווך בינו לבין הסנאט בנוגע לווייטנאם. מיד עם כניסתו לתפקיד החל ניקסון בצמצום הכוחות הצבאיים האמריקאים והחלפתם. מנספילד תמך במדיניות זו, שבסופה צומצמו הכוחות האמריקניים ב-95%, והחיילים האחרונים עזבו במרץ 1973.
ב-17 בנובמבר 1976 השתתף מנספילד בפגישה בין הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ימי קרטר לבין מנהיגים דמוקרטיים בקונגרס, שבה ביקש קרטר את תמיכתם בהצעה להשבת סמכות הנשיא לארגן מחדש את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, תוך אפשרות שהקונגרס יוכל להטיל וטו על כך.
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > תיקוני מנספילד

שני תיקונים שנויים במחלוקת פרי הגייתו של מנספילד, שהגבילו מימון צבאי למחקר, התקבלו בקונגרס של ארצות הברית:
תיקון מנספילד של 1969 – כחלק מחוק אישור התקציב הצבאי לשנת הכספים 1970, התיקון אסר על מימון צבאי למחקר ללא קשר ישיר או ברור לפעילות צבאית מסוימת. בעקבות התיקון, הופנתה מחלקת ההגנה של ארצות הברית למימון מחקר יישומי לטווח קצר באוניברסיטאות שונות.
תיקון מנספילד של 1973 – תיקון זה הגביל במפורש את תקציבי המחקר של הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים למיזמים בעלי יישום צבאי ישיר. תיקון זה הפחית משמעותית את מימון הפרויקטים האקדמיים בתחום מדעי המחשב, מה שדחף מומחים רבים לעבור לתעשייה הפרטית, כמו למרכז המחקר Xerox PARC. עם זאת, יש המייחסים לתיקון תרומה משמעותית להתפתחות תעשיית טכנולוגיות המחשב המודרנית.
תיקון נוסף, מ-1971, קרא לצמצם בחצי את מספר הכוחות הצבאיים של ארצות הברית המוצבים באירופה. עם זאת, ב-19 במאי 1971, הצעת החוק נדחתה על ידי הסנאט ברוב של 61 מול 36.
ביוגרפיה > שגריר ארצות הברית ביפן

מנספילד פרש מהסנאט בבחירות 1976, ומונה לשגריר ארצות הברית ביפן באפריל 1977 על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, תפקיד שבו המשיך גם במהלך ממשל רונלד רייגן עד 1988. מנספילד זכה להערכה רבה ביפן והתפרסם במיוחד בזכות אמירתו שיחסי ארצות הברית – יפן הם "היחסים הבילטרליים החשובים ביותר בעולם, ללא יוצא מן הכלל". מחליפו ביפן, מייקל ארמקוסט, ציין בזיכרונותיו שאמירה זו הייתה כמעין "מנטרה" עבור מנספילד. בתקופת כהונתו טיפח מנספילד גם את הקשרים בין מדינתו מונטנה לבין יפן, כשבירת מונטנה, הלנה, הפכה לעיר תאומה של קומאמוטו שבאי קיושו.
ביוגרפיה > הוקרה

ספריית מורין ומייק מנספילד באוניברסיטת מונטנה שבמיזולה נקראה על שמו ועל שם רעייתו, מורין, לפי בקשתו. הספרייה כוללת גם את מרכז מורין ומייק מנספילד, המוקדש ללימודי אסיה ולשיפור ההבנה ושיתוף הפעולה בין ארצות הברית לאסיה, וכן את קרן מנספילד שפועלת למטרות דומות. בשנת 2002 נקרא על שמו "הבניין הפדרלי ובית המשפט של ארצות הברית על שם מייק מנספילד" שבעיר ביוט.
המפלגה הדמוקרטית של מונטנה מקיימת מדי שנה ארוחת ערב בשם "Mansfield-Metcalf Dinner" לכבודו ולכבוד דמויות מפתח נוספות בפוליטיקה המדינתית.
במרוצת השנים הוענקו למנספילד פרסים רבים:
פרס ג'ון היינץ לשירות הציבורי הטוב ביותר בשנת 1977.
מדליית להטאר מאוניברסיטת נוטרדאם ב-1977, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר לאמריקאים חברי הכנסייה הרומית-קתולית.
מדליית החירות הנשיאותית ב-1989, שניתנה לו ולג'ורג' שולץ על ידי הנשיא רונלד רייגן.
ב-1990 הוענק לו פרס סילוונוס תאייר מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, וחברות במסדר השמש העולה בידי ממשלת יפן, העיטור הגבוה ביותר ביפן עבור מי שאינו ראש מדינה.
בשנת 1999 נבחר מנספילד לדמות המשפיעה ביותר במונטנה במאה ה-20 על ידי העיתון "Missoulian".
ביוגרפיה > בערוב ימיו

בשנים האחרונות לחייו התגורר מנספילד בוושינגטון הבירה, נשאר פעיל ציבורית והמשיך להרצות גם בשנות התשעים לחייו. הוא עבד במשרדו בחברת גולדמן זקס עד לשבוע שלפני מותו.
רעייתו, מורין, נפטרה ב-20 בספטמבר 2000. מנספילד נפטר מאי-ספיקת לב במרכז הרפואי הצבאי וולטר ריד ב-5 באוקטובר 2001, בגיל 98. הוא הותיר אחריו בת אחת, אן פיירקלו מנספילד (1939–2013), ונכדה אחת. קברו של מנספילד ורעייתו נמצא במקטע 2, ציון 49-69F, בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לקריאה נוספת

Oberdorfer, Don, Senator Mansfield: The Extraordinary Life of a Great American Statesman and Diplomat, Soho Press, 2003, ISBN 1-58834-166-6.
Olson, Gregory A., Mansfield and Vietnam, a Study in Rhetorical Adaptation, Michigan State University Press, 1995
Valeo, Francis R., Mike Mansfield, Majority Leader: A Different Kind of Senate, 1961–1976, M. E. Sharpe, 1999, ISBN 0-7656-0450-7
הערות שוליים

↑  וורן ויוור ג'וניור, CARTER ASKS LEADERS OF CONGRESS TO HELP IN A REORGANIZATION, באתר הניו יורק טיימס, 18 בנובמבר 1976 (באנגלית)
↑  דייוויד רוזנבאום, Mike Mansfield, Longtime Leader Of Senate Democrats, Dies at 98, באתר הניו יורק טיימס, 6 באוקטובר 2001 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587504105171  PLWABN: 9810663150405606  BNE: XX1432141  BnF: cb124313015 (data)  CiNii: DA03907109  GND: 118781626  ISNI: 0000 0001 1473 8354  LCCN: n79132138  LNB: 000004664  NARA: 10582492  NDL: 00448737  NTA: 070724512  SNAC: w61z4dqp  SUDOC: 033448876  Trove: 1122135  US Congress: M000113  VIAF: 64096979   WorldCat (עם VIAF): 64096979 
הנשיא לינדון ג'ונסון מתייעץ עם מנספילד והמנהיג הרפובליקני אוורט דירקסן בחדר הסגלגל, יוני 1966
דיוקנו הרשמי של מנספילד בסנאט, 1978
חודשים אחדים טרם מותו, מנספילד ניצב מאחורי השגריר החדש ביפן הווארד בייקר והנשיא ג'ורג' ווקר בוש, יוני 2001
סוכנות החלל הבריטית

| --- | --- |
סמל סוכנות החלל של בריטניה
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 סוכנות אם:  המחלקה לעסקים, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית (אנ')
 תאריך הקמה:  2010
 ממשלה:  הממלכה המאוחדת
 ראש:  גרהם טורנוק
 מטה מרכזי:  סווינדון, וילטשייר, אנגליה אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקציב:  371 מיליון ליש"ט (2017/2016)
 שמות קודמים:  המרכז הבריטי הלאומי לחלל
 gov.uk/ukspaceagency
 
סוכנות החלל הבריטית (באנגלית: The United Kingdom Space Agency, ידוע בשם UK Space Agency או בראשי תיבות: UKSA) הוכרזה רשמית ב-23 במרץ 2010, והיא תחליף בהדרגה את המרכז הבריטי הלאומי לחלל בריכוז וניהול פעילויותיה של אנגליה בתחום החלל. הסוכנות החדשה החלה לפעול רשמית ב-1 באפריל 2010.
מטרות סוכנות החלל של בריטניה

איחוד כל פעילויות החלל האזרחיות תחת גג אחד
פיתוח אסטרטגיה לאומית בתחום החלל
חיזוק מעמדה של בריטניה בחקר שינויי האקלים ואיכות הסביבה באמצעות לוויינים
זיהוי טכנולוגיות חדשות היכולות לתרום לצורכי הביטחון של בריטניה
ג'ק קסי

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1986 (בן 38) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 מקום לימודים:  בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה
 פרופיל ב-IMDb
 
ג׳ק קֶסי (באנגלית: Jack Kesy; נולד ב-27 באוגוסט 1986) הוא שחקן אמריקאי, הידוע כמי שגילם את גבריאל בוליבר בסדרה ״הנגיף״ (2014–2016) ורולר האסר בסדרת הדרמה Claws (‏2017–2019). הוא גם גילם את טום קאסידי השחור בסרט הקומיקס דדפול 2 (2018) ואת הלבוי בסרט האימה ״הלבוי: האדם העקום״ (2024).
ביוגרפיה

ג'ק קסי נולד בניו יורק ב-27 באוגוסט 1986 למשפחה ממוצא פולני. בילדותו עסק באגרוף ואתלטיקה.
הוא למד משחק בלונדון בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קריירה

החל להופיע בסרטים קצרים משנת 2009 ב-2014 גילם את המוזיקאי גבריאל בוליבר בסדרה ״הנגיף״. הוא הופיע במשך שלוש עונות. ב־2017 עד 2018 כיכב בסדרת הדרמה ״Claws״.
ב-2018, לוהק לגלם את טום קאסידי השחור בסרט ״דדפול 2״. דמותו נועדה להיות הנבל הראשי בסרט, אך התסריטאים נאלצו לקצץ את התפקיד לדמות משנה בשל עודף דמויות בסרט.
בשנת 2023 לוהק לככב כהלבוי בסדרת סרטים חדשה על הדמות, שתחל עם "הלבוי: האדם העקום" (2024).
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2015 | Intruders | ג'יי.פי הנסון |
| 2017 | משמר המפרץ | לאון |
| 2018 | Blood Brother | ג'ייק בנינג |
| 2018 | משאלת מוות | פייט ״הדג״ קארפ |
| 2018 | 12 לוחמים | צ׳רלס ג׳ונס |
| 2018 | דדפול 2 | טום קאסידי השחור |
| 2019 | לכודים תחת אש | ג'וש קירק |
| 2019 | פיל (אנ') | רוי |
| 2021 | ללא חרטה | ת׳נדר |
| 2021 | רשת אפלה | קונור |
| 2023 | הרוצח | מוכר |
| 2023 | Sheroes | ג'ספר |
| 2024 | הלבוי: האדם העקום | הלבוי |
| 2024 | Murder at Hollow Creek | ניק ברוקס |
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014—2016 | הנגיף | גבריאל בוליבר | תפקיד ראשי (עונות 1–2) תפקיד משני (עונה 3); 29 פרקים |
| 2016 | ריי דונובן | באץ' | פרק: "Lake Hollywood" |
| 2017—2019 | Claws | רולר האסר | תפקיד ראשי (עונות 1–3); 30 פרקים |
| 2018 | רצח אופי | הנרי וולף | פרק: "The Boy on the Bridge" |
טוניה הארדינג

טוניה מאקסן הארדינג (נולדה ב-12 בנובמבר 1970) היא מחליקה אמנותית על הקרח לשעבר, סגנית אלופת העולם (מינכן 1991), ואלופת ארצות הברית (1991). הארדינג היא האישה השנייה בהיסטוריה (אחרי מידורי איטו) אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת (Triple Axel). הארדינג זכורה בעיקר בזכות מעורבותה בתקיפת חברתה לנבחרת ההחלקה ננסי קריגן, במטרה למנוע מהאחרונה להשתתף באולימפיאדת לילהאמר 1994.
ביוגרפיה > קריירת ההחלקה

הארדינג נולדה ב-12 בנובמבר 1970 בעיר פורטלנד שבאורגון. בגיל שלוש היא החלה להחליק, ובגיל 12 היא כבר ביצעה בהצלחה את הקפיצה המשולשת הראשונה שלה. כשהייתה בת 15 עזבה הארדינג את בית הספר, על מנת שתוכל להתחיל להתחרות באופן מקצועני. ב-1986 היא השתתפה לראשונה באליפות ארצות הברית, שם סיימה במקום השישי. באליפויות שנערכו בשנים הבאות היא סיימה חמישית ב-1987 ו-1988, שלישית ב-1989 ושביעית ב-1990.
את פריצתה הגדולה עשתה הארדינג באליפות ארצות הברית שנערכה ב-1991. באותה תחרות היא ביצעה בפעם הראשונה בחייה את קפיצת האקסל המשולשת, שהעניקה לה את הזכייה במקום הראשון. באותה שנה, סיימה הארדינג כסגניתה של קריסטי ימאגוצ'י בקרב על אליפות העולם וביססה את עצמה כאחת המחליקות הטובות בארצות הברית.
שנה לאחר מכן, חלה ירידה בכושרה של הארדינג: היא סיימה במקום השלישי באליפות ארצות הברית, רביעית במשחקים האולימפיים ושישית באליפות העולם. לאליפות העולם ב-1993 היא כבר לא הצליחה להעפיל, הרבה בזכות התקריות החוזרות ונשנות בהופעותיה: איחורים לתחרויות, בעיות במחליקיים וסיבוכים בפריטי הלבוש אותם לבשה.
ביוגרפיה > תקיפת ננסי קריגן וסיום קריירת ההחלקה

כדי להעפיל למשחקים האולימפיים שנערכו בלילהאמר ב-1994, הייתה צריכה הארדינג להיות אחת משלוש המחליקות האמריקאיות הטובות ביותר. כדי לעשות זאת, החליט בעלה של הארדינג דאז, ג'ף גילולי, לפצוע את ננסי קריגן - שבאותם ימים הייתה אלופת ארצות הברית המכהנת ואחת המחליקות הטובות בעולם כולו. הארדינג לא התנגדה לרעיון, ובני הזוג החלו לתכנן את התקיפה. ב-6 בינואר 1994, מספר ימים לפני אליפות ארצות הברית, התאמנה קריגן במתחם האימונים בעיר דטרויט, שם הייתה אמורה להיערך התחרות. בסיום האימון, ירדה קריגן לכיוון חדר ההלבשה, אך שם נתקלה בשיין סטנס שנשלח על ידי הארדינג ובן זוגה. סטנס חבט בברכה הימנית של קריגן באמצעות אלה טלסקופית שהחזיק בידו, ומיד ברח מן המקום.
התקיפה הסתיימה בפציעה קלה בלבד, ועד מהרה הובילו העקבות לגילולי. בעקבות החשד שהארדינג עצמה הייתה מעורבת בתכנון התקיפה הושעתה הארדינג בתחילה מהנבחרת האולימפית, אך הוחזרה אליה בעקבות ערעור משפטי, וקריגן והארדינג נכללו שתיהן בנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדה. עקב האירועים, גמר ההחלקה האמנותית לנשים ששתיהן השתתפו בו הפך לאחד מאירועי הספורט הנצפים ביותר בארצות הברית עד אז.
בתחרות האולימפית הארדינג התקשתה, הפסיקה את התרגיל החופשי באמצעו, וירדה בבכי מזירת הקרח עקב בעיה בשרוך אחת מנעלי ההחלקה שלה. לבסוף הורשתה לחזור על התרגיל וסיימה אותו בהצלחה, אך במקום השמיני בלבד. קריגן זכתה במדליית הכסף.
לאחר פענוח המקרה, הורשעה הארדינג לפי הודאתה בקשירת קשר. היא נידונה לשלוש שנות מאסר על תנאי, 500 שעות עבודות שירות וקנס כספי. כמו כן הורחקה הארדינג לצמיתות מפעילות החלקה אמנותית, ונשלל ממנה תואר אלופת ארצות הברית. למרות שבאופן רשמי עדיין יכולה הייתה להשתתף בתחרויות ראווה לא רשמיות, מארגני תחרויות, מפרסמים, ומחליקים אחרים סירבו לעבוד איתה. בכך בא הקץ לקריירת ההחלקה האמנותית שלה.
בשנת 2017 יצא הסרט הביוגרפי "אני, טוניה" על חייה של טוניה הארדינג והקשר שלה לתקיפת ננסי קריגן. את הארדינג גילמה מרגו רובי. את הסרט ביים קרייג גילספי, ואת התסריט כתב סטיבן רוג'רס.
אמנדה פיט

| --- | --- |

פיט, 2014
 לידה:  11 בינואר 1972 (בת 52) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  סמינר פרינדס  סטודיו אייץ' בי 
 בן או בת זוג:  דייוויד בניוף (30 בספטמבר 2006–?) 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
פיט, 2009
אמנדה פיט (באנגלית: Amanda Peet; נולדה ב-11 בינואר 1972) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
קורות חיים

פיט נולדה בניו יורק שבארצות הברית, לאב נוצרי-קווייקרי ולאם יהודייה. אמה פני (לבית לוי) הייתה עובדת סוציאלית, ואביה צ'ארלס פיט ג'וניור, עורך דין המתמחה בדיני תאגידים. סבה של אמה סמואל לוי, (אנ'), כיהן כנשיא רובע מנהטן.
יש לה אחות גדולה אחת. 
כשהייתה בת 7 משפחתה עברה עמה ללונדון למשך ארבע שנים ולאחר מכן שבו בחזרה לניו יורק. פיט החתנכה בבית ספר של קווייקרים במנהטן. הוריה התגרשו ב-1990.
פיט בוגרת לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיה, לקחה שיעורי משחק אצל אוטה האגן והופיעה במחזה "Awake and Sing" באוף ברודוויי לצד סטיבן לאנג.
קריירה

הופעתה הראשונה של פיט על המסך הייתה בסרטון פרסומת לסוכריות. בשנת 1995, בין תפקידיה הראשונים היה גם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" ותפקיד קטן בסרט הקולנוע "חדר חיות", לצדם של ניל פטריק האריס ומת'יו לילארד. כמו כן, בשנת 1997 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "ספין סיטי", ובפרק האחרון בעונה השמינית של הסדרה "סיינפלד", בתור מלצרית שיוצאת עם ג'רי סיינפלד.
תפקידה המשמעותי הראשון של פיט היה בשנת 1999, בסדרת הטלוויזיה "ג'ק וג'יל", בהפקת רשת WB. הסדרה שודרה במשך שתי עונות. בשנת 2000 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע שובר קופות, קומדיית הפשע "ללכת על הכל", לצידם של ברוס ויליס ומת'יו פרי (וב-2004 בסרט ההמשך "ללכת על הכל 2"). הצלחת הסרט, ביחד עם הופעתה באותה שנה בסרט העצמאי "השפוט שלה", שהפך לסרט פולחן, סייעו לה לשדרג את מעמדה משחקנית משנה לשחקנית מובילה. בשנת 2000 היא אף נבחרה על ידי המגזין פיפל לאחת מ-50 האנשים היפים ביותר בעולם.
בשנת 2003 שיחקה בסרט "באהבה אין חוקים", בתפקיד בתה של דיאן קיטון וחברתו (בחלקים מסוימים של הסרט) של ג'ק ניקולסון. ב-2005 כיכבה בסרט "הכי דומה לאהבה", לצידו של אשטון קוצ'ר. ב-2006 הופיעה במחזה של ניל סיימון, "יחפים בפארק", מעל במות ברודוויי.
פיט הייתה חברה בצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "סטודיו 60", ששידורה החל ברשת NBC בספטמבר 2006. איתה בצוות היו מת'יו פרי  (ששיחק לצידה בסרט "ללכת על הכל" ובסרט ההמשך "ללכת על הכל 2") ושרה פולסון (איתה שיחקה בסדרה "ג'ק וג'יל"). ב"סטודיו 60" פיט גילמה את דמותה של ג'ורדן מקדיר, הנשיאה החדשה של רשת השידור הפיקטיבית NBS. הסדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים אך לרייטינג נמוך, וירדה מהמרקע אחרי עונה אחת בלבד.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד סוכנת FBI בסרט "תיקים באפלה: רוצים להאמין", ובשנת 2009 שיחקה בסרט האסונות "2012" שבוים על ידי רולנד אמריך. בשנת 2010 שיחקה בסרט הפנטזיה "מסעות גוליבר", ובסרט הדרמה "נותנים ת'לב", ועל משחקה בו זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שיפוץ רומנטי" בתפקיד הראשי של אלכס מאיירס, ברשת NBC, שבוטלה לאחר 6 פרקים. באותה שנה שיחקה בעונתה הרביעית של סדרת הדרמה "האישה הטובה" בתפקיד חוזר של הקפטנית לורה הלינג'ר.
בשנת 2015 החלה לגלם את דמותה של טינה מוריס בסדרת הטלוויזיה "כולנו יחד", דרמה קומית שיצרו האחים ג'יי דופלאס ומארק דופלאס לרשת HBO. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות. בשנה זו, שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשכב עם אחרים".
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "בלוקמאייר" לצדו של האנק עזריה, בדמותה של ג'ולס ג'יימס, בעלים של קבוצת בייסבול. ב-2018 עלתה העונה השנייה, וב-2019 עלתה העונה השלישית.
בספטמבר 2019 לוהקה פיט לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "העידן המוזהב" שיצר ג'וליאן פלוז לרשת HBO, אמנם באפריל 2020 הוחלפה פיט על ידי השחקנית קארי קון בשל אילוצי מגפת הקורונה. בנוסף ב-2020, פיט הצטרפה לקאסט העונה השנייה של סדרת הפשע אמיתי "ג'ון הנבל", לצדו של כריסטיאן סלייטר, שעלתה לשידור באמצע השנה ברשת USA Network.
חיים אישיים

ב-30 בספטמבר 2006 נישאה פיט למפיק הטלוויזיה האמריקאי-יהודי דייוויד בניוף, בנו של איש העסקים סטיבן פרידמן, לשעבר מנכ"ל חברת גולדמן זקס. לזוג שלושה ילדים שנושאים את שם משפחתו המקורי (פרידמן), והם מתגוררים ביחד לסירוגין במנהטן ובבוורלי הילס.
ב-2008 חשפה פיט כי היא נאבקה עם דיכאון סב לידתי וכי היא סובלת מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | Animal Room | דבי |  |
| 1996 | האחת והיחידה | מולי |  |
| 1996 | יום בהיר אחד | סיליה |  |
| 1997 | Grind | פטי |  |
| 1997 | Touch Me | בריג'יט |  |
| 1997 | 1999 | ניקול |  |
| 1998 | Origin of the Species | ג'וליה |  |
| 1998 | משחקים מהלב | אמבר |  |
| 1999 | Southie | מריאן סילבה |  |
| 1999 | פשוט מקסימה | כריס |  |
| 1999 | Jump | ליסה |  |
| 1999 | Two Ninas | נינה האריס |  |
| 1999 | לילה ללא מוצא | ג'יין בניסטר |  |
| 2000 | גדולה מהחיים | דבי |  |
| 2000 | פשע ממוחשב | קארן |  |
| 2000 | ללכת על הכל | ג'יל סנט קלייר |  |
| 2000 | שפוט שלה | מיה |  |
| 2001 | רעה כלבבו | ג'ודית פסבגלר |  |
| 2002 | זהות שאולה | ג'קי גרימלדי |  |
| 2002 | משנים כיוון | סינת'יה דלאנו |  |
| 2002 | איגבי (אנ') | רייצ'ל |  |
| 2003 | זהות | פריס |  |
| 2003 | באהבה אין חוקים | מרין קליין |  |
| 2004 | ללכת על הכל 2 | ג'יל סנט קלייר |  |
| 2004 | מלינדה ומלינדה | סוזן |  |
| 2005 | הכי דומה לאהבה | אמילי פריל |  |
| 2005 | סוריאנה | ג'ולי וודמן |  |
| 2006 | רגעים יקרים של אהבה | פיניקס |  |
| 2007 | האקס המיתולוגי | סופיה קוולסקי |  |
| 2007 | הקרב על הכוכב | מריה מונטז' | דיבוב |
| 2007 | עולם משלו | הארלי |  |
| 2008 | תיקים באפלה: רוצים להאמין | דקוטה וויטני |  |
| 2008 | 5 דולר ליום | מגי |  |
| 2008 | מה שלא הורג אותך | סטייסי ריילי |  |
| 2009 | 2012 | קייט קרטיס |  |
| 2010 | נותנים ת'לב | מארי |  |
| 2010 | קוונטום קווסט | ריינג'ר | דיבוב |
| 2010 | מסעות גוליבר | דארסי סילברמן |  |
| 2013 | העולם על פי דנקן | ג'ואן |  |
| 2013 | חשבון משותף | טריש פטרסון |  |
| 2013 | סמוך עליי | מרסי |  |
| 2015 | לשכב עם אחרים | פאולה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | חוק וסדר | לסלי הארלן | פרק: "Hot Pursuit" |
| 1996-1995 | סנטרל פארק וסט | רובין גיינר | 6 פרקים |
| 1996 | The Single Guy | קטי | פרק: "Wedding" |
| 1997 | ספין סיטי | שלי מק'קרוי | פרק: "Snowbound" |
| 1997 | סיינפלד | לינט | פרק: "The Summer of George" |
| 1997 | אלן פוסטר | ג'וליה הובס | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 1999 | Partners | בת' הרמון | פרק: "Pilot" |
| 2001-1999 | ג'ק וג'יל | ג'קלין "ג'ק" בארט | תפקיד ראשי (2 עונות); 32 פרקים |
| 2005 | הפמליה | עצמה | פרק: “Boys Are Back in Town” |
| 2007-2006 | סטודיו 60 (אנ') | ג'ורדן מק'דיר | תפקיד ראשי; 22 פרקים |
| 2009 | ימי וייני | ג'יל | פרק: "Jill" |
| 2010 | איך פגשתי את אמא | ג'נקינס | פרק: "Jenkins" |
| 2011 | שיפוץ רומנטי | אלכס מאיירס | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2013-2012 | האישה הטובה | לורה הלינג'ר | 7 פרקים |
| 2016-2015 | כולנו יחד | טינה מוריס | תפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים |
| 2020-2017 | ברוקמאייר | ג'ולס ג'יימס | תפקיד ראשי (עונות 1&4) תפקיד חוזר (עונות 3-2); 17 פרקים |
| 2018 | שושלת רומנוב (אנ') | אוליביה וולס | פרק: "Expectation" |
| 2020 | ג'ון הנבל | בטי ברודריק | תפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים |
| 2021 | החוג לאנגלית |   | יוצרת, תסריטאית ומפיקה בפועל |
| 2023 - הווה | חיזור גורלי | בת' גלאגר | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
דניאל האוול

דניאל ג'יימס האוול (באנגלית: Daniel James Howell; נולד ב-11 ביוני 1991) הוא יוצר תוכן ב-YouTube (יוטיובר) בריטי. שם ערוצו המרכזי – "Daniel Howell" (לשעבר "danisnotonfire"). הערוץ הגיע ליותר מ-6 מיליון רשומים.
הוא שידר יחד עם פיל לסטר (Phil Lester) תוכנית בידור ברדיו בתחנה "רדיו 1" של ה-BBC מינואר 2013 עד אוגוסט 2014. הצמד יצר בתוכנית פינה חודשית בשם "השתלטות האינטרנט" ("The Internet Takeover"), שפעלה מספטמבר 2014 עד אפריל 2016 והציגה כוכבי רשת.
ביוגרפיה

האוול נולד וגדל בווקינגהאם, ברקשייר, אנגליה. אמו למדה פילוסופיה ועשתה תואר בנושא, ואביו ייצר אפקטים לסרטים ועבד כתקליטן. להאוול אח קטן בשם אדריאן.
כילד גילה עניין בתיאטרון, ובגיל 8 הצטרף לחוג תיאטרון.
לפני שהשיק את ערוץ ה-youtube שלו, הוא עבד ברשתות קמעונאות המתרכזות במוצרי "עשה זאת בעצמך" ("DIY"), ומאוחר יותר בסופרמרקט אסדה.
בשנת 2010, עם תום לימודיו בבית הספר, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מנצ'סטר. הוא נשר מלימודיו כדי לפתח קריירה בתחום ה-Youtube והרדיו.
קריירה

האוול פרסם את סרטונו הראשון ב-16 באוקטובר 2009, תחת הכותרת "HELLO INTERNET" ("שלום אינטרנט"). בעקבות כך, חבריו עודדו אותו להמשיך להעלות סרטונים, ועם הזמן הפך ליוטיובר מצליח.
בנוסף לערוצו הראשי ("Daniel Howell"), הוא מפעיל גם ערוץ משנה הנקרא "danisnotinteresting". ערוץ אחרון זה צבר עד כה מיליון ו-500 אלף רשומים ו־39.5 מיליון צפיות (נכון למאי 2017). דן גם מפעיל יחד עם חברו פיל לסטר ערוץ הנקרא DanAndPhilGAMES, שהוא ערוץ הגיימינג המשותף שלהם עם מעל 3 מיליון רשומים.
במהלך קריירת ה-youtube שלו, צבר האוול למעלה מ-6 מיליון רשומים, שנצברו לאורך הזמן לפי הפירוט הבא:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | תאריך | מספר רשומים |
| 2013 | 4 בפברואר | 1 מיליון רשומים |
| 2013 | 30 ביולי | 2 מיליון רשומים |
| 2014 | 1 בינואר | 3 מיליון רשומים |
| 2014 | 11 בספטמבר | 4 מיליון רשומים |
| 2015 | 20 באוגוסט | 5 מיליון רשומים |
| 2016 | 10 באוגוסט | 6 מיליון רשומים |
בינואר 2013, רדיו ה-BBC הציע לדניאל ופיל להיות מגישי תוכנית אירוח שתעסוק במוזיקה ובריקודים עדכניים, בלהיטים למיניהם ובראיונות.
חיים אישיים

האוול הוא קוויר. הוא יצא מהארון בסרטון שפורסם בערוץ היוטיוב שלו ב-13 ביוני 2019.
מאוגוסט 2011, האוול גר עם פיל לסטר (אנ'). השניים עברו יחד ללונדון ביולי 2012.