stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף דוידסקו
הערכה

ב"לקסיקון לח"י" של נחמיה בן-תור מוצג דוידסקו כאיש הבולשת הבריטית:
לעומת זאת, דוד ניב מביא מהספר "חיילים אלמונים" את הסברה שדוידסקו עבד בכנות עבור הלח"י, אך לאחר שהרגיש שאנשי הבולשת חושדים בו החליט להסגיר לידיהם איש חשוב של הלח"י והסגיר את מפעילו סיטנר.
אהרן אבן-חן טוען שגזר הדין על דוידסקו הוצא רק בגלל צירוף נסיבות ולא בגלל מידע ודאי. לדבריו דוידסקו לקה בהלם מהעובדה שהלח"י הוציא עליו גזר דין מוות, אך סירב, בגלל גאוותו, לבקשת ידידיו שהם יתווכו בינו ובין הלח"י לביטול גזר הדין.
עם זאת, אבן-חן אינו קובע האם דוידסקו אכן הסגיר את סיטנר לבריטים.
גילי חסקין טוען שלא סביר שדוידסקו הסגיר מאנשי הלח"י ומביא את דברי יואב גלבר שזיהוי דוידסקו כמסגיר מקורו בטעות, בגלל שכינויו אצל הבולשת היה זהה לכינוי של זה שהסגיר את סיטנר.
לקריאה נוספת

יעקב אליאב, מבוקש, הוצאת במחתרת, ירושלים, 1983, עמ' 276-274.
יוסף דוידסקו, בשירות התורכים (יומנו של יוסף דוידסקו מ"גדעוני" זכרון-יעקב), עת־מול 9 (4), 1984, עמ' 23-22
הערות שוליים

↑  יהודה זיו, ‏המפה ה'ציונית' של צבא בריטניה (1918-1917), קתדרה 123, מרץ 2007, עמ' 115-114
↑  שעה אחרונה, דואר היום, 22 באוגוסט 1919
↑  נעמי איילי, רומנטיקה מימי השומרים, מעריב, 7 ביוני 1968
↑  ג. שרוני, נקמת דמו של בנימין קרופיק, מעריב, 5 במאי 1960
ב.ד., בשומרון, דואר היום, 11 במרץ 1921
אהרן אבן-חן, אבו ג'אג' יוצא לגאול דם ידידו, מעריב, 18 בספטמבר 1953
↑  בועדת החקירה, דואר היום, 6 בדצמבר 1929
↑  דוד תדהר (עורך), "יעקב אליאב (לבשטין)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4190
↑  נחמיה בן-תור, לקסיקון לח"י, עמ' 97
↑  דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי לאומי, כרך 4, עמ' 83
↑  אהרן אבן-חן, לילות כנען, עמ' 64
↑  גילי חסקין, מעשי נקם בחזית היהודית הפנימית, בתקופת מלחמת העולם השנייה
עקום הלם פולארי

המונח עקום הלם פולארי מתייחס לרוב להצגה הגרפית של משוואות רנקין-הוגוניו במישור הודוגרף או במישור יחס הלחצים-זווית הסטת הזרימה. העקום עצמו מתאר את המיקום הגאומטרי של כל המצבים האפשריים אחרי גל הלם משופע.
עקום הלם פולארי במישור  (\varphi ,p)

הזווית המינימלית ביחס לכיוון הזרימה הראשוני,  \theta , שגל ההלם המשופע יכול לקבל היא זווית מאך  \mu =\sin ^{-1}(1/M), כאשר  M הוא מספר המאך לפני גל ההלם, והזווית הגדולה ביותר שיכולה להתקבל מתקבלת עבור גל הלם ניצב. על כן, טווח הזוויות האפשריות שגל ההלם המשופע יכול לקבל הוא  \sin ^{-1}(1/M)\leq \theta \leq \pi /2. על מנת לחשב את יחס הלחצים עבור כל תחום הזוויות, פותרים את משוואות רנקין-הוגוניו עבור לחץ:
{\frac {p}{p_{0}}}=1+{\frac {2\gamma }{\gamma +1}}(M^{2}\sin ^{2}\theta -1)
על מנת לחשב את זוויות הסטת הזרימה האפשריות, משתמשים ביחס בין מספר מאך, זווית גל ההלם  \theta  וזווית הסטת הזרימה  \varphi :
\tan \varphi =2\cot \theta {\frac {M^{2}\sin ^{2}\theta -1}{2+M^{2}(\gamma +\cos 2\theta )}}.
כאשר  \gamma  הוא יחס קיבולי החום האופייני לזורם ו- \varphi  זוהי זווית הסטת הזרימה.
שימושי עקום ההלם הפולארי

אחד השימושים העיקריים של עקום ההלם הפולארי הוא בנושא החזרת גלי הלם משופעים ממשטח קשיח. משרטטים את עקום ההלם הפולארי עבור התנאים לפני גל ההלם, ומשרטטים עקום נוסף עבור התנאים אחרי גל ההלם, כאשר ראשיתו של העקום השני ממוקמת על העקום הראשון, בזווית  \varphi  שבה גל ההלם הפוגע הסיט את הזרימה. בהתבסס על נקודות החיתוך בין העקום של הגל הפוגע לגל המוחזר, ניתן להסיק מסקנות בנוגע לאופני ההחזרה האפשריים ולשרטט אותם. לעיתים קרובות שיטה זו משמשת על מנת לקבוע ולאמת גרפית האם החזרה רגילה של גל הלם אפשרית, או שמתרחשת השתקפות מאך.
ראו גם

גל הלם משופע
השתקפות מאך
משוואות רנקין-הוגוניו
הערות שוליים

↑  Ben-Dor, Gabi (2007). Shock Wave Reflection Phenomena (2nd ed.). Springer. ISBN 978-3-540-71381-4.
↑  "Transition between Regular Reflection and Mach Reflection in the Dual-Solution Domain" (PDF). 2007. נבדק ב-2010-08-13.
Chapman, C.J. (2000). High Speed Flow. CUP. ISBN 978-0-521-66169-0.
Anderson, John D. Jr. (בינואר 2001) [1984]. Fundamentals of Aerodynamics (3rd ed.). McGraw-Hill Science/Engineering/Math. ISBN 978-0-07-237335-6. {{cite book}}:  (עזרה)
עקום הלם פולארי במישור יחס הלחצים-זווית הסטת הזרימה עבור מאך 1.8 ויחס קיבולי החום 1.4.
חמידות

על פי החוקר קונראד לורנץ הדמויות החמודות הן אלה הדומות לצעירים, ולהם עיניים גדולות, חוטם קצר, סנטר נסוג וגולגולת תפוחה (טור שמאלי), יותר מאלה שלהם חוטם מוארך, עיניים קטנות וסנטר בולט (טור ימין).
חמידות היא תחושה סובייקטיבית כלפי מושא מעורר חיבה ונעים ללב, כמו ילד, תינוק או בעל חיים קטן ולעיתים גם כלפי מושא המעורר משיכה מינית. מקור השם בשורש "חמד" (כמו לא תחמוד). מה שמעורר חמידות מכונה "חמוד".
על פי האתולוג האוסטרי קונראד לורנץ, אשר הגה את המונח הזואולוגי לראשונה, "חמידות" היא רגש המזכיר דמיון לתינוק. התינוק מעורר רגש חיבה אוטומטי בהוריו ודחף אינסטינקטיבי לגונן ולשמור עליו. בבגרות, בעל חיים המזכיר יותר מראה תינוקי, סביר שיקבל אותו יחס חיבה כדומה לתינוק, מאחר שהוא מעורר רגשות הוריים. בהשאלה, הוא נרכש גם כלפי עצמים המזכירים דמיון לתינוק, כגון ילדים, אנשים בוגרים, ואף חפצים. גם קולות יכולים לעורר תחושה דומה.
כך הברירה הזוויגית גרמה לחלק מהדמויות הבוגרות לגרות בוגרים אחרים ולהידמות לתינוקות, בעת החיזור ומשיכת בן הזוג, למשל. הדבר מונע תוקפנות, מאחר שחלק מהחיות חיות לבדן ועלולות לתקוף פרט זר הקרב לשטחן.
תכונות חמודות

למרות היות המונח סובייקטיבי התכונות ההופכות דמות לחמודה, מאחר שהם נראים "ילדותיים" בעלי קווי דמיון דומים: הגולגולת אצל תינוקות היא עגלגלה, בעלת מצח גבוה ותפוח, בעלת עיניים גדולות, לעומת עצם האף ושרירי הפה העוזרים ללעוס הם קטנים יחסית ומתחילים לתפקד ולגדול רק בהמשך החיים. גם הסחוס של האוזניים קטן יחסית והוא גדל לאורך כל החיים אך מגיע לגודלו המלא בערך בגיל עשרים וחמש. רקמות החיבור שמעל המצח קטנות והן מתאחדות בהמשך וגורמות לעיניים להיראות דומיננטיות פחות, ניכרות השפתיים, "הכפלת" הסנטר וקמטים - כל אלה גורמים לפגיעה ב"חמידות" האנשים הבוגרים יותר.
על פי מחקר של דימות תהודה מגנטית תפקודי התברר שרוב הסטריאוטיפים לחמידות הם חוצי תרבויות. החיבה לחמידות גורמת להפעלה רחבה של קליפת המוח הארובתית-מצחית, האחראית על קבלת החלטות ולרוב מעודדת יחס אימהי מגונן כלפי מושא החמידות.
חיות מחמד

עקב חמידותם של גורי חיות מסוימות, אנשים רבים קונים או מאמצים חיות מחמד, בהם הם מטפלים ולמעשה מעבירים אליהם רגש הורי. גורי חתולים או כלבים גורמים לחוויית החמידות הגבוהה ביותר ועל כן הם חיות המחמד הנפוצות ביותר. חיות מחמד נוספות המעבירות תחושה חמודה הן: ארנבונים, אוגרים, תוכים, קנריות, חמוסים ודגי זהב. עם זאת מדובר בהרגשה סובייקטיבית שיכולה להיפתח גם לנחשים, איגואנות ואף לכמה חסרי חוליות שנחשבים לבלתי חמודים, ולעיתים אף מרתיעים.
החמידות של חיות המחמד יכולה לגרור מספר בעיות: כמה חיות בר מצויות בסכנת הכחדה גדולה עקב סחר לחיות מחמד בו ניצודים מיני קופים, תוכים גדולים או מכרסמים נדירים מביתם. בעיה נוספת היא הבאה של "מינים מלווי אדם" לאזורים נידחים, בהם הם עלולים להתפרא ולגרום לנזק אקולוגי גדול. הדבר נכון בעיקר על חתולים שהובאו לאיים נידחים בעולם.
ראו גם

נאוטניה
קאוואיי
אפקט במבי
משיכה מינית
אסתטיקה
הערות שוליים

↑  Agreed, Baby Pandas Are Cute. But Why?, NPR.org (באנגלית)
המראה החמוד של גור חתול בית גורם לאנשים רבים לאמץ חתולים.
אקזיסטנציאליזם

מהפינה השמאלית למעלה ובכיוון השעון: סרן קירקגור, פיודור דוסטויבסקי, ז'אן-פול סארטר, פרידריך ניטשה
אֶקְזִיסְטֶנְצִיָּאלִיזְם (מהמונח השגור אצל הפילוסוף קירקגור בדנית: existents-forhold), או הפילוסופיה הקיומית, היא זרם בפילוסופיה אשר מירב עיסוקו הוא בקיום האנושי. נושאים עיקריים המעסיקים את ההוגים האקזיסטנציאליסטים הם האבסורד, חופש הרצון, משמעות החיים והבדידות הקיומית. זרם זה נמשך מסוף המאה ה-19 ועד המאה ה-20, וההוגים המרכזיים בו הם: סרן קירקגור, פרידריך ניטשה, פיודור דוסטויבסקי, מרטין היידגר, ז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי. בנאומו של סארטר, האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, טען שהאקזיסטנציאליזם הוא הרעיון כי "הקיום קודם למהות". כלומר, אדם הוא קודם כל קיים, ורק אחר כך בעל משמעות.
חוסר המשמעות המובנה של החיים נחקר במידה רבה באסכולה הפילוסופית של האקזיסטנציאליזם, שבה אדם יכול ליצור "משמעות" או "מטרה" סובייקטיבית משלו. זאת בניגוד לאבסורדיזם וניהיליזם, אשר באלו לא מנסים ליצור משמעות סובייקטיבית.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את החידושים קִיּוּמָנוּת/קִיּוּמִיּוּת (תחת אקזיסטנציאליזם) וקִיּוּמָן (תחת אקזיסטנציאליסט).
תכנים מרכזיים באקזיסטנציאליזם > הבדידות

האקזיסטנציאליזם עוסק בקיום האנושי בעידן המודרני שבו נחלשות האמונות הדתיות המסורתיות ומתערער תוקפן של האמיתות האבסולוטיות, דבר שמוביל רבים לתחושות של בדידות וניכור.
הבדידות מקורה בהנחה שאין האדם יכול לתקשר באמת עם אדם אחר. תחושת הקיום היא כה ייחודית ומוזרה עד כי לא ניתן לשתף בה אחר, כפי שלא ניתן להשתתף בתחושות קיומו של אדם אחר. במקום להבין את קיומו של השני אנו רואים את השתקפותו הפיזית, לה אין משמעות וממשות של ממש, והאדם עצמו מודע לכך שהאחרים מכירים אותו באמצעות מראהו החיצוני.
האימה היא תגובה טבעית לחיים בעולם ללא משמעות וללא תכלית, שאליו הוטל האדם מבלי שבחר בכך ובו "נגזר עליו לחיות". מעולם זה הוא עתיד להיפרד בצורה אלימה, במוות, מבלי שיבין על מה היה כל זה. הניכור הקיים בחברה המודרנית מעצים את התגובות הללו בקרב אלו החיים בה. על פי האקזיסטנציאליזם, האדם משול לבורג במכונה, אפוף ייאוש ובהלה מול עוצמתה של המכונה מחד, ומול חולשתו שלו מאידך.
רעיונות מוקדמים מעין אלו ניתן למצוא בדבריהם של בלז פסקל וסרן קירקגור. פסקל כתב: "כשאני מהרהר בהיותם של החיים כה קצרים, בלועים בנצח שלפניהם ושלאחריהם, ובהיותו של המרחב כה גדול והחלק שאני תופס בו כה קטן - אני נרעש ונפחד". קירקגור ניסח את התחושה הטבעית של האדם כתחושת "חיל ורעדה".
תכנים מרכזיים באקזיסטנציאליזם > החירות

האקזיסטנציאליזם אינו בהכרח ניהיליסטי ואינו עוסק בתיאור הסבל שבקיום בלבד. יש בידו להציע שמץ של תקווה וגאולה. לקיום האנושי ולקיומם של תודעה, רצון אישי ותחושות פרטיות יש גם צדדים חיוביים: החירות המוחלטת, הייחודיות והיכולת ליצור.
רעיון החירות הוא המרכזי בערכים החדשים שאותם מציע האקזיסטנציאליזם. רעיון זה אומנם אינו חדש, וכבר במאה ה-18 עסקו הפילוסופים בהיותו של האדם חופשי מטבעו ובהתנגדותו לציות עיוור ולכבילתו בשרשראות השעבוד. הראשון שהגה רעיונות מעין אלה היה ג'ון לוק ולאחריו פרידריך ניטשה וקרל מרקס. לצדם בא המדע בנפצו את הדוֹגמות הדתיות. הגדיל לעשות צ'ארלס דרווין שמצא בתורת האבולוציה פתרון מדעי חדשני לשאלה הגדולה בדבר מקורו של המין האנושי.
אך האקזיסטנציאליזם שואף להעניק נופך חדיש ובלתי מוכר למושג החירות. למעשה, בשל הדגשת הזרות והייחודיות שבקיום, ההופכת את האדם לשונה מכל שאר הישויות שבטבע, נוצקת משמעות ברורה ואיתנה יותר של התביעה לחופש. לא ייתכן שאדם יהא משועבד, משום שכל מהותו של הקיום האנושי היא האינדיבידואליות והחירות. בלעדיה, אין לאדם דבר.
האקזיסטנציאליזם מגנה בתוקף עדריוּת והיטמעוּת בתוך מגדר, גזע או לאום. אין בכך כל טעם, שכן האדם אינו יכול לחמוק מכך ש"נגזר עליו לבחור". החופש המוחלט שגלום בקיום הוא חסר פשרות. כל ניסיון לברוח ממנו לא יצלח, שכן עצם הבריחה עצמה – גם היא החלטה שנלקחת בחירות. אמרתו המפורסמת של סארטר הפכה כמעט למוטו של האקזיסטנציאליזם: האדם נידון לחירות.
אקזיסטנציאליסטים אחרים מציגים את הבדידות והחירות יחדיו. האדם הוא בודד לחלוטין, אין לו דרך להגיע ליחס אנושי אמיתי, אך מסיבה זו הוא גם חופשי.
חלק מהאקזיסטנציאליסטים מדגישים את החופש גם בבחירת אורח חיים, תפיסת עולם וסולם ערכים. במסגרת תפיסה זו, האדם חופשי לבחור לאמץ פילוסופיה מעשית, כדוגמת בודהיזם, אך גם חופשי לגבש לעצמו את תפיסת העולם שמתאימה לו, כמו גם להימנע מתפיסה מגובשת.
תכנים מרכזיים באקזיסטנציאליזם > האבסורד

אחד מהמושגים החשובים והמורכבים ביותר באקזיסטנציאליזם הוא האבסורד. למעשה יש שמחשיבים את האבסורד לזרם בתוך האקזיסטנציאליזם, ויש שמחשיבים אותו לזרם העומד בפני עצמו.[דרוש מקור] הפילוסופיה מדברת על האבסורד שבקיום האנושי, במובנים ובצורות רבות. מרכז השיח טמון בעצם קיומו של אדם, בפער בין האידאולוגיות בהן מחזיקים בני האדם, ובמהות שאלו מעניקים לכל פרט שולי וחסר ערך.
האבסורד היה קיים מתחילת האקזיסטנציאליזם, ולמעשה ניתן למצוא אותו כבר בתנ"ך. דוגמה בולטת לכך היא ספר איוב, הספר מכיל מסקנות אקזיסטנציאליסטיות רבות ועוסק בשאלה האבסורדית: איך ייתכן מצב של "צדיק ורע לו רשע וטוב לו". בתור זרם יותר עצמאי ודומיננטי באקזיסטנציאליזם, האבסורד נבנה כתוצאה של מלחמת העולם השנייה, בפער שבין הקידמה הטכנולוגית והתרבות ובין המעשים הנוראיים שנעשו במלחמה.
ישנן שתי גישות מרכזיות לעסוק באבסורד: האחת היא גישתו של אלבר קאמי, והשנייה של המחזאי האירי סמואל בקט. בקט הוא אחד מהיוצרים הקודרים ביותר שהיו בהיסטוריה האנושית, הוא מציג את האבסורד כשליט היחיד על חיינו. לעומתו, קאמי מדבר על כך שעצם הקיום האנושי שווה את כל החולי בעולם, והדרך לטפל באבסורד שלנו היא להכיר בו ולהבין אותו (אף על פי שלטענת קאמי אדם שהצליח להבין ולהשלים עם האבסורד של חייו נהיה מפלצתי).
אחת השאלות המרכזיות באקזיסטנציאליזם שעולה בהקשר האבסורדי היא שאלת ההתאבדות: אם חיינו הם כל כך אבסורדיים, מדוע לא לקחת את הבחירה לידינו ולהתאבד? בקט מציג את ההתאבדות כאופציה לגיטימית אך הוא עצמו לא בוחר בה. במחזה המפורסם ביותר שלו "מחכים לגודו", מציב בקט את שתי הדמויות הראשיות בפני שאלת ההתאבדות, ולבסוף מראה איך הן אינן מתאבדות משיקולים קטנוניים וטכניים.
קאמי פוסל את ההתאבדות על הסף. למעשה הבחירה היחידה שאינה לגיטימית כלל בעיניו היא ההתאבדות. בספרו "המיתוס של סיזיפוס" מעמיד קאמי אנלוגיה בין המין האנושי לבין סיזיפוס שהאלים הענישו אותו בכך שלנצח הוא ידחוף את הסלע שלו במעלה ההר, רק כדי לראות איך הוא מתגלגל מטה חזרה. האנלוגיה הזו הפכה לאחד מהסמלים החשובים ביותר של האבסורד, ולכן הספר הוא בעל חשיבות עליונה בזרם. בספר זה, בין השאר, מסביר קאמי שההתאבדות אינה פתרון, כי הפתרון היחיד לאבסורד הוא ההתעמתות עמו וההתעסקות בו, הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם. יש לחשוב על סיזיפוס שמח" (מתוך "המיתוס של סיזיפוס").
האקזיסטנציאליזם כספרות ופילוסופיה

רבים מהוגי הדעות האקזיסטנציאליסטים הם גם סופרים בסוגה זו. האקזיסטנציאליזם הספרותי ייחודי בתשומת הלב הרבה שהוא מעניק למאבק הפנימי של הדמויות, ולעיתים אף נראית העלילה כמתפתחת רק כדי להציג את התורה הפילוסופית. אי לכך, נראה שיש לשייך זרם זה לעולם הפילוסופיה יותר מאשר לעולם הספרות, אם כי אקזיסטנציאליזם נמנה עם סוגי ההגות אשר חומקים ממרחב הדיון הפילוסופי ומגשימים עצמם גם דרך הספרות. היו שהתנגדו להגדרת האקזיסטנציאליזם כתורה פילוסופית, כחלק מהרעיון היסודי באקזיסטנציאליזם, שאין כבר צורך בפילוסופיה קלאסית מהסוג המגדיר ומנתח מושגים. לכן, על פי דבריהם, רוב ההגות האקזיסטנציאליסטית מנוסחת כספרות כי זו הדרך היחידה להעביר מסרים חווייתיים שיפעלו על הקורא כהשראה ולא כתוספת אינפורמציה.
עם הסופרים שכתיבתם נתפסת כאקזיסטנציאליסטית ניתן למנות את פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, אנטואן דה סנט-אכזופרי ופרנץ קפקא. אך עיון בכתביהם (ספרות והגות כאחד) של ניטשה, סארטר, אלבר קאמי וקירקגור חושף את האקזיסטנציאליזם במהותו האמיתית כהגות "חיה", הממוקמת בין הפילוסופיה לספרות ומתקיימת כשלמה רק במרחב הכולל את שני אופני הדיון הללו.
כמו כן, מספר סופרי מדע בדיוני שאבו השראה מההגות האקזיטנציאליסטית, בהם: דאגלס אדמס, קורט וונגוט, פיליפ ק. דיק וצ'אק פלאניוק.
תיאטרון וקולנוע אקזיסטנציאליסטי

תיאטרון האבסורד שאב השראה רבה מהגותם של אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר. סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי הם היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה.
על במאי קולנוע והתסריטאים שרבים מסרטיהם נחשבים לאקזיסטנציאליסטיים נמנים אינגמר ברגמן, אורסון ולס, מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני, אנדריי טרקובסקי, רובר ברסון, פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר (ורבים מאנשי הגל החדש הצרפתי), מרטין סקורסזה, רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, מיכאל הנקה, וודי אלן, האחים כהן, האחים דארדן, צ'ארלי קאופמן ובישראל אסי דיין.
הקולנוע האירופי האקזיסטנציאליסטי התאפיין כקולנוע המנסה לרתום את הצופה לתהליך של מודעות, כזה אשר שם במרכז הסרט את תהליך הדמות הכרת מעשיה בתוך הקונפליקט בניגוד לסרטים אשר ששמו את הקונפליקט במרכז הסרט.
אקזיסטנציאליזם בפסיכותרפיה

אחד מהתחומים העיקריים שהתפתחו בעקבות האקזיסטנציאליזם הוא הטיפול הפסיכולוגי האקזיסטנציאליסטי. זרם זה, שלעיתים מכונה פסיכולוגיה של הזרם השלישי, נוסד על ידי רולו מיי וקארל רוג'רס, שהושפעו רבות מקירקגור. גם בכתבי פרויד עצמו, שסארטר התפלמס אתם רבות, ניכרת השפעתו העמוקה של ניטשה.
כאשר לאדם ניתן חופש מוחלט להחליט ואתו אחריות מלאה לתוצאות, הדבר יכול להוביל לתופעה של חרדה. פסיכואנליטיקאים משתמשים באקזיסטנציאליזם לעיתים קרובות, כדי להסביר חרדות שונות של מטופלים. מטפלים הדוגלים בשיטה זו מאמינים כי המטופל יכול לגייס את החרדה לטובתו. במקום להדחיק חרדות, מטופלים נדרשים להשתמש בהן כמחוללות שינוי בחייהם. כאשר המטופל משלים עם חרדותיו הדבר עשוי לשמש אותו למצוא כיוון למציאת משמעות לחייו.
גם הפסיכולוגיה ההומניסטית הושפעה במידה רבה מהאקזיסטנציאליזם. הלוגותרפיה, מבית מדרשו של ויקטור פראנקל, מניחה כי כל אדם מחפש משמעות לחייו, ובעיות התנהגות קשות מתפתחות כאשר האדם אינו מסוגל למצוא משמעות כזו. התרפיה עוזרת למטופל להתמודד עם האחריות של קבלת ההחלטות ועם חוויית הסבל הבלתי נמנעת על ידי מציאת משמעות אישית לחייו.
הפסיכיאטר ארווין יאלום מספר בספריו על טיפולים אמיתיים בעלי פן אקזיסטנציאליסטי, ולעיתים אף מקשר אותם ישירות להוגים אקזיסטנציאליסטים כסיפור בדיוני ("כשניטשה בכה" ו"הריפוי של שופנהאואר".
הוגים אקזיסטנציאליים בולטים

סרן קירקגור
פרידריך ניטשה
פיודור דוסטויבסקי
מרטין היידגר
ז'אן-פול סארטר
אלבר קאמי
פרנסיס סקוט פיצג'רלד
קרל יאספרס
רונאלד לאינג
רמון ארון
סימון דה בובואר
פאול טיליך
מוריס מרלו-פונטי
מיגל דה אונמונו
רולו מיי
ניקולאי ברדיאייב
הוגים אקזיסטנציאליים בולטים > הוגים אקזיסטנציאליים יהודים

מרטין בובר
פרנץ רוזנצווייג
אברהם יהושע השל
אריך פרום
הרב שג"ר
הרב יוסף דב סולובייצ'יק
עמנואל לוינס
ויקטור פראנקל
פרנץ קפקא
יוג'ין בורוביץ
אהרן דוד גורדון
יוסף חיים ברנר
שלמה גיורא שוהם
יש הרואים בחסידות סוג של אקזיסטנציאליזם יהודי, ובפרט בזרם שהתחיל ברב מנחם מנדל מקוצק דרך רבי מרדכי יוסף ליינר ורבי צדוק הכהן מלובלין. גם הסיפורים והתורות של רבי נחמן מברסלב בולטים בדמיונם לספרות ההגות הקיומית.
ראו גם

אבסורדיזם
פנומנולוגיה
ניהיליזם
לקריאה נוספת > ספרות ראשונית

סרן קירקגור, חיל ורעדה: ליריקה דיאלקטית (תרגם מדנית: איל לוין; הקדים וערך: יעקב גולומב), ירושלים: מאגנס, תשמ"ו-1986. (הספר בקטלוג ULI)
פרידריך ניטשה, הולדת הטרגדיה; המדע העליז, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
ז'אן-פול סארטר, האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגום חדש ואחרית דבר: ד"ר עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014.
אלבר קאמי, המיתוס של סיזיפוס: מסה על האבסורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1978.
לקריאה נוספת > ספרות משנית

רן סיגד, אכסיסטנציאליזם: המשך ומפנה בתולדות התרבות המערבית, הוצאת מוסד ביאליק, 1975.
חיים צימרמן, Torah and existence. הוצאת A.A.E, ירושלים - ניו יורק 1986.
יעקב גולומב, מבוא לפילוסופיות הקיום - אקזיסטנציאליזם, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, 1990.
יעקב גולומב, אביר האמונה או גיבור הכפירה? חיפושי האותנטיות מקירקגור עד קאמי, הוצאת שוקן, 1999.
אפרים מאיר, פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח, הוצאת מאגנס, 2004.
חיים שפירא, מחשבות לעת לילה: קירקגור, שופנהאואר, ניטשה; פילוסופיה קיומית, מסע אישי; כנרת, 2013.
שרה בייקוול, בבית הקפה האקזיסטנציאליסטי: חירות, ישות וקוטייל משמש, עם עובד, 2019.
בלוגותרפיה כתב עת מקוון בנושא משמעות בחיים ואקזיסטנציאליזם
ביאורים

↑  אלבר קאמי, בספרו "המיתוס של סיזיפוס" התייחס לפילוסופיה שלו כאל "פילוסופיה של האבסורד". קאמי סירב להיות מוכל בתוך הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית ואף תקף רבים מההוגים האקזיסטנציאליסטים. ביקורתו המרכזית התייחסה ל'חמיקה' של מרביתם מהאבסורד. קאמי לעומתם התייחס לאבסורד כאינהרנטי, מצב קיומי שאינו פג ומתקיים תמיד.
הערות שוליים

↑  ראובן אלקלעי, מלון עברי שלם, כרך 3, הוצאת גליל, 1994
↑  John Foley, Albert Camus: From the Absurd to the Revolt, Stocksfield U.K: Acumen, 2008, pp. 6
↑  Foley, ibid, pp. 9
↑  Foley, ibid, pp. 10
↑  Steven A. Burr, Finite Transcendence : Existential Exile and the Myth of Home, Lanham: Lexington Books, 2014, pp. 129–130
↑  אלבר קאמי, האדם המורד, תרגום: צבי ארד, עם עובד, 1999, עמ' 8.
↑  קאמי, שם, עמ' 15.
↑  Burr, ibid, pp. 131
↑  קאמי, שם, עמ' 22.
1 2  Foley, ibid, pp. 58
↑  Foley, ibid, pp. 6
↑  קאמי, שם, עמ' 24–25, 207–208.
↑  Foley, ibid, pp 78–79
↑  Burr, ibid, pp. 138
↑  רן סיגד, אכסיסטנציאליזם: המשך ומפנה בתולדות התרבות המערבית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975, עמ' 60.
↑  סיגד, שם, עמ' 151–155.
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4121232-0  NDL: 00574896  NKC: ph117190 
פרנץ קפקא
אלבר קאמי
סמואל בקט
סימון דה בובואר
אינגמר ברגמן
ויקטור פראנקל
מוריס מרלו-פונטי
מרטין בובר
עמנואל לוינס
ריאד כבהא

ריאד כאמל כבהא (נולד ב-5 בפברואר 1953) הוא ראש המועצה המקומית בסמ"ה, מנהל המרכז היהודי ערבי לשלום בסמינר גבעת חביבה, לשעבר מוח'תאר הכפר ברטעה.
ילדות ונעורים

כבהא נולד בכפר ברטעה, בכור לשמסה וכאמל אחמד אבראהים כבהא, שמשנת 1955 שימש כמוח'תאר הכפר. לריאד שש אחיות ושני אחים.
כבהא למד בבית ספר היסודי בברטעה עד לכיתה ח'. על פי עדותו הייתה ילדותו תקופה מאושרת והוא נהנה ממורים טובים שהגיעו מחוץ לכפר - פעילים פוליטיים שהורחקו מהגליל בשל פעילותם. מורים אלו היו בעלי תודעה פוליטית מפותחת ואליה נחשף גם הוא בגיל צעיר.
בכיתה ט' עבר לבית הספר התיכון בטירה. לצורך לימודיו התגורר אצל משפחה מקומית במשך ארבע שנות התיכון (1968-1971). שנות התיכון, עם העמידה ברשות עצמו מחוץ לבית ההורים, חיזקו אצלו את תחושת העצמאות והאחריות. כבהא נחשף לקדמה שטרם הגיעה לכפר הולדתו - בין היתר לחשמל, ולתרבות העירונית. בשנים אלו הצטרף לנוער המפלגה הקומוניסטית בטירה (בנק"י - ברית הנוער הקומוניסטי).
לאחר סיום לימודיו בתיכון התקבל לחוג למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, אך ויתר על תחום זה ועבר לחוגים לשפה הערבית ולהיסטוריה של המזרח התיכון בפקולטה למדעי הרוח. כבהא היה פעיל בוועד הסטודנטים הערבים ובשנת 1972 נבחר למזכירות הוועד מטעם רשימה עצמאית. בתפקידו עזר לסטודנטים ערבים במלגות, במעונות ומציאת דיור וכן בארגון פעילות תרבות ערבית בתוך הקמפוס. בשנת 1974 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה במדעי הרוח - שפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזה"ת.
פעילות חינוכית

עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה בחטיבת הביניים בכפר קרע. במקביל, הוציא תעודת הוראה באוניברסיטת חיפה. כבהא לימד בכפר קרע עד לשנת 2006.
במקביל לעבודתו כמורה, עסק בפעילות התנדבותית ב"מכון ללימודים ערביים" בגבעת חביבה (בהמשך שונה שם המכון ל"מרכז היהודי ערבי לשלום"). יחד עם ד"ר יוסף ושיץ ייסד כבהא ספרייה לכתבים בערבית. בהמשך התמנה למורה לערבית, רכז מפגשי יהודים-ערבים ואחראי על הקשר עם הסקטור הערבי. בין השנים 1996-2005 ניהל את המרכז במשותף עם ד"ר שרה אוסצקי-לזר. בשנת 2001 קיבל המרכז בניהולו את פרס אונסק"ו לחינוך ולשלום.
בשנת 2009, עם סיום הקדנציה הראשונה כראש מועצת בסמ"ה חזר לנהל את המרכז.
פעילות ציבורית

בשנת 1975 הוציא כבהא יחד עם קבוצת צעירים בני הכפר עיתון מקומי בשם "אל-נהדה" (התחייה). העיתון התבסס על תקציב שניתן מגבעת חביבה. העיתון הציף בעיות מקומיות ודרבן תושבים לקחת חלק בפעילויות חברתיות. כעורך העיתון עודד כבהא הקמת ועד הורים לבית הספר של הכפר, שימוש בשירותי טיפת חלב, טיפוח קבוצת הכדורגל של הכפר ועוד.
עם פטירת אביו בשנת 1985 נבחר כבהא לשמש כמוח'תאר הכפר, תפקיד בו נשא עד שנת 1995. בתפקידו זה פעל רבות להסדרת ברטעה כרשות מקומית. לאחר הקמת מועצה אזורית משותפת שכללה את כל הכפרים באזור נחל עירון בהם לא הייתה רשות מקומית (1995), הוביל מאבק לביטולה. כתוצאה מהמאבק אך בניגוד למטרתו פוצלה המועצה האזורית לשתי מועצות: בסמ"ה ומעלה עירון. כבהא ראה בתוצאות המאבק כישלון.
כבהא הקים עמותות ציבוריות, בהן עמותת "אל כאמל" שעסקה בגיוס כספים לפרויקטים קהילתיים: הקמת ספרייה בכפר, קייטנות לילדים, פעולות העצמה לנשים, שיעורי עזר לתלמידים, מבצעי ניקיון בכפר ועוד. כן הקים עם חברים נוספים את "עמותת ברטעה לפיתוח וקידום הכפר".
בשנת 2005 נבחר לראשות המועצה המקומית בסמ"ה. כראש מועצה קידם תוכנית הבראה לאיזון תקציבי של המועצה. בתקופת כהונתו נבנו בברטעה בית ספר יסודי וחטיבת ביניים, וכן נפתח בית ספר תיכון. בתי הספר הקיימים בכל יישובי המועצה המקומית שודרגו עם אולמות ספורט ומעבדות. הוקמה מערכת ביוב חדשה. בנוסף השתתף בהקמת פורום משותף של ראשי הרשויות בנחל עירון, שהוביל הקמת מכון טיהור שפכים, איגוד תיירות משותף ותחנת כיבוי אש. כבהא כיהן בתפקידו עד לשנת 2009 אך בבחירות הבאות לא התמודד על התפקיד וחזר לעבודתו כמנהל המרכז.
בבחירות שנערכו בשנת 2013  וב-2018 נבחר כבהא לראשות המועצה פעמים נוספות.
משפחתו

בשנת 1979, נישא כבהא לסלמה, קרובת משפחה בת הכפר ברטעה. סלמה, בוגרת תיכון נעמ"ת בחדרה, הייתה אחת מבנות ברטעה הראשונות שלמדו בבית ספר תיכון יהודי. סלמה ויתרה על משרה כמורה ובחרה להתמקד בתפקידי רעיה. יחד עם זאת, לקחה סלמה חלק פעיל בפעילותו הציבורית של כבהא והתלוותה אליו בסיורים ובשליחויות.
לזוג כבהא נולדו ארבעה ילדים: מחמוד, עובד בתחום הסיעוד, לילא, בעלת תואר שני בחינוך ותואר במדידה, אחמד, מורה בחטיבת ביניים בעל תואר בערבית ובהוראת דת האסלאם, ואמיר.
פרסים

פרס מטעם האגודה להבנה בין-דתית (1980)
פרס המרכז הבינלאומי לשלום (1989)
פרס איגוד המתרגמים (בשיתוף עם יורם מירון) על הספר אגדות הוואדי (1995)
פרס רוטשילד לחינוך לזכר מקס רואו (1999)