stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה לרפורמת מכסות בבנגלדש (2024)
התפתחות המחאה

המחאה החלה ביוני 2024, בתגובה לפסיקה של בית המשפט העליון של בנגלדש, שהחזיר מכסה של 30% לצאצאי לוחמי חופש, תוך ביטול החלטת הממשלה שהתקבלה בתגובה לתנועה לרפורמת מכסות בבנגלדש ב-2018. התלמידים החלו להרגיש שיש להם הזדמנות מוגבלת על סמך הכשרון. המחאה, שהחלה בתחילה כתגובה לשיטת המכסות שהוקמה מחדש על משרות ממשלתיות, התפשטה במהירות ברחבי המדינה כולה בגלל התגובה האלימה של הממשלה, כמו גם בשל חוסר שביעות הרצון הציבורי הגובר מהממשלה שנתפסה כממשלה מדכאת. המצב הסתבך עוד יותר בגלל נושאים מתמשכים רבים אחרים, כמו חוסר יכולתה של הממשלה לנהל את המדינה שהגיעה לשפל כלכלי ממושך, וכן דיווחים על שחיתות רבה, הפרות זכויות אדם, והיעדר ערוצים דמוקרטיים ליזום שינויים.
הממשלה ביקשה לדכא את ההפגנות על ידי השבתת כל מוסדות החינוך. הממשלה הורתה לפרוס את אגף הסטודנטים שלהם, ליגת צ'הטרה (אנ'), יחד עם אגפים אחרים של מפלגת ליגת האוואמי (אנ'), כמו ליגת הג'ובו (אנ') וליגת סווצ'סבאק (אנ'). קבוצות אלו השתמשו בין השאר בנשק חם נגד המפגינים. הממשלה פרסה גם את כוחות המשטרה, "גדוד פעולה מהירה" (אנ'), משמר הגבול וצבא בנגלדש כנגד המפגינים, והכריזה על עוצר ארצי של ירי וחסימה חסרת תקדים של רשת האינטרנט והסלולר, אשר בודדה למעשה את בנגלדש מהשאר של העולם. הממשלה חסמה גם מדיה חברתית בבנגלדש, כולל פייסבוק, טיקטוק ווואטסאפ. נכון ל-2 באוגוסט 2024, אושרו 215 מקרי מוות ויותר מ-20,000 פצועים נוספים, ויותר מ-11,000 מעצרים באזורים שונים במדינה. מניין ההרוגים הלא-רשמי הוא בין 300 ל-500. יוניסף דיווח כי לפחות 32 ילדים נהרגו במהלך ההפגנות של יולי, כאשר רבים נוספים נפצעו ונעצרו. היה קושי בקביעת המספר המדויק של מקרי מוות, מכיוון שעל פי הדיווחים הממשלה הגבילה בתי חולים משיתוף מידע עם התקשורת ללא אישור המשטרה, צילומי טלוויזיה במעגל סגור של בתי החולים הוחרמו, ומספר רב של אנשים עם פצעי ירי נקברו ללא זיהוי.
ממשלת הליגה האוואמית וראש הממשלה שייח חסינה טענו כי יריבים פוליטיים הצטרפו למחאה. באוגוסט 2024, המחאה הרחיבה את דרישותיה לכלול אחריות על אלימות, איסור על פעילות אגף הסטודנטים של ליגת צ'הטרה הממשלתית, והתפטרות של פקידי ממשל מסוימים, כולל התפטרותה של ראש הממשלה חסינה. השימוש המתמשך של הממשלה באלימות נרחבת נגד הציבור הרחב הפך את מחאת הסטודנטים להתקוממות עממית הידועה בשם "תנועת אי-שיתוף הפעולה" (אנ'). התנועה קראה לאי ציות אזרחי ארצי, ולחסינה וממשלתה להתפטר ולקחת אחריות על מקרי המוות. למרות זאת, הממשלה הכחישה שמפגינים כלשהם נהרגו על ידי כוחות הביטחון שלה.
ב-3 באוגוסט, כמוצא אחרון לדיכוי ההפגנות, הציעה שייח חסינה שיחות משא ומתן עם המפגינים, תוך ציון כי משרדה פתוח והביע רצון "לשבת עם מפגיני המכסות ולהקשיב להם". עם זאת, המתאם המרכזי, נאהיד אסלאם, הודיע כי למפגינים אין תוכניות לנהל משא ומתן עם הממשלה, בשל עינויים בזמן שהותו במעצר משטרתי, שגררו פתיחה בשביתת רעב בזמן מעצרו על ידי המשטרה וסניף הבילוש. אסיף מחמוד, רכז נוסף של תנועת הסטודנטים נגד אפליה, קבע: "אין דיאלוג עם כדורים וטרור".
ב-4 באוגוסט, אלפי מפגינים התכנסו בבוקר בצומת השהבאג של דאקה, וחסמו אותו כאקט של אי ציות אזרחי ודרישת התפטרות הממשלה. כתוצאה מכך היו מאות נפגעים בעימותים עם כוחות הביטחון. למחרת, ב-5 באוגוסט, המפגינים קראו לצעדה הארוכה לדאקה בניגוד לעוצר כלל ארצי כדי ללחוץ על שייח חסינה להתפטר. בעקבות החשש לחייה הודיעה חסינה כי היא מתפטרת, והיא הוברחה במסוק אל הודו הסמוכה. בכך הושלמה ההפיכה בבנגלדש.
הערות שוליים

↑  RTV Online, চট্টগ্রামে শিক্ষার্থীদের ওপর গুলি চালানো দুজনের পরিচয় মিলেছে, RTV Online, ‏11 באוגוסט 2024
↑  Zia Hassan, Is This the Beginning of the End of Sheikh Hasina’s Rule?, The Diplomat, ‏22 ביולי 2024
דקמווירי

הדקמווירי הייתה ועדה בת 10 חברים שהוקמה ברומא העתיקה לצרכים שונים כגון חלוקת אדמות לאזרחים, הקמת קולוניות וכו'.
ועדת ה-10 המפורסמת ביותר בימי הרפובליקה הרומית היא זו שהוקמה סביב שנת 450 לפנה"ס על פי דרישת ההמון הפלבאי לכינון חוקה כתובה לרפובליקה. הסנאט הרומי הסכים לדרישת ההמון ומינה ועדת 10 שכללה ברובה בני אצילים (פאטריקים) אך גם נציגים פלבאים. ה-10 מונו לתקופה של שנה ושלטו ברומא ביד רמה עד כי שלטונם זכה לכינוי "הדקמוויראט". בתום השנה העלתה על הכתב ועדת ה-10 את חוקתה של רומא אך סירבה להתפטר והמשיכה לכהן שנה שנייה שבסופה פרסמה את "12 הלוחות". גם בתום השנה השנייה סרבה הוועדה לוותר על שלטונה המוחלט עד כי ההמון לא הכיר בה, פרש מרומא והביא להדחתה ולהחזרת שלטון הקונסולים.
תאודור בוסה

| --- | --- |

תאודור בוסה (מימין), בתדריך עם היטלר המודאג. מרץ, 1945
 לידה:  15 בדצמבר 1897 פרנקפורט על האודר, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  21 באוקטובר 1986 (בגיל 88) ולרשטיין, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1915–1945 (כ־30 שנה)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-121   מפקד הקורפוס ה-1   מפקד הארמייה התשיעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
תאודור בּוּסֶה (בגרמנית: Theodor Busse;‏ 15 באוקטובר 1897 – 21 באוקטובר 1986) היה גנרל גרמני שנטל חלק חשוב בקרב על ברלין בסוף מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בוסה נולד ב-15 בדצמבר 1897 בפרנקפורט על האודר. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1915 כצוער, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12 (ברנדנבורג ה-2 - קרל, נסיך פרוסיה). על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה היה בין 2,000 הקצינים שהמשיכו לשרת בקבע ברייכסווהר ועלה בסולם הדרגות.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מבצעים תחת פיקודו של אריך פון מנשטיין בארמייה ה-11 וקבוצת ארמיות דון ואחר כך כראש מטה קבוצת ארמיות דרום. ב-30 בינואר 1944 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 ביולי 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-121, שהייתה חלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 באוגוסט 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה חלק מהארמייה ה-16 ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בינואר 1945 מונה למפקד הארמייה התשיעית, שהגן נגד ההתקפה הגדולה של הצבא הרוסי שהחלה ב-12 בינואר 1945. הרוסים התקדמו במהירות והגיעו לגדת האודר. בוסה נסוג ושני ניסיונות שלו להסיר את המצור מהעיר קיסטרין נכשלו. בישיבה בפיהררבונקר ב-28 במרץ 1945 תקף היטלר את בוסה על כישלונותיו. הרמטכ"ל היינץ גודריאן גיבה את בוסה ואמר שאין להאשימו בכישלון ההתקפות בקוסטרין בגלל שהיה בנחיתות כוח אדם וארטילריה לעומת הרוסים. בסופה של אותה פגישה טעונה הדיח היטלר את גודריאן.
ביוגרפיה > הקרב על ברלין

ב-16 באפריל 1945 פתחו הרוסים במתקפה האחרונה במלחמה ותוך זמן קצר הגיעו לפאתי ברלין. מצפון לבוסה התקדם ז'וקוב ומדרומו קונייב. בוסה שלח בקשת נסיגה מחשש שיילכד בו שני הכוחות אך קבל סירוב.
כשהמצב החמיר והיטלר שקע בייאוש, הגה וילהלם קייטל רעיון שיכול לדעתו להציל את המצב. הוא ידע שהאמריקאים החליטו לעצור בנהר האלבה. לפי תוכניתו, גנרל ולטר ונק מפקד הארמייה ה-12 שהיה באזור האלבה ינוע מזרחה, ייפגש עם בוסה ושתי הארמיות ינועו צפונה לעבר ברלין ויכתרו את הרוסים ביחד עם הארמייה של גנרל פליקס שטיינר שינוע מצפון דרומה.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדתו של ונק ופקד עליו לתקוף לכיוון ברלין כדי להציל את הפיהרר. בוסה קבל רשות לסגת מזרחה כדי להתחבר עם ונק וביחד לנוע לכיוון ברלין. ונק ידע שאין לו סיכוי להגיע לברלין. הוא השאיר כוח קטן ליד האלבה ושלח כוח קטן לכיוון פוטסדם, בעוד שעיקר הארמייה פנתה מזרחה להתחבר עם הארמייה התשיעית של בוסה. בינתיים התעודד היטלר וחיכה שבוסה וונק יבואו להציל את ברלין. הודעות על כך שודרו ברדיו והופצו בברלין. משנודע להיטלר שונק, בוסה ושטיינר אינם מוכנים להציל אותו והחליט להתאבד, שבוע לאחר מכן אכן התאבד.
בוסה התעלם מההוראות מברלין ונסוג מערבה בתוך יערות שפרוולד ואיתו כ-200,000 חיילים ואזרחים שברחו מהעיר פרנקפורט על האודר מהצבא הרוסי המתקדם כשהוא מותקף מצפון ומדרום ואבדותיו כבדות. ב-28 באפריל 1945 הוא ביצע פריצה באזור הכפר האלבה, שם התחולל קרב גדול ובו נהרגו אלפי חיילים ואזרחים. לבסוף הצליח בוסה להתחבר עם ונק. מכל הכוח של בוסה הצליחו 25,000 חיילים וכמה אלפי אזרחים להימלט למערב, 30,000 נהרגו והשאר נפצעו או נשבו. בבית הקברות באלבה קבורים 10,000 גרמנים ובמשך שנים התגלו ביערות בסביבה שלדים נוספים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוחזק בוסה כשבוי מלחמה עד 1948. הוא מונה לראש ההגנה האזרחית בגרמניה המערבית וכתב וערך מספר ספרים על המלחמה. ב-21 באוקטובר 1986 מת בוסה בעיר ולרשטיין, והוא בן 88 שנים.
לקריאה נוספת

ג'ון טולאנד: 100 ימים אחרונים; הוצאת מערכות, 1968
קורנליוס ראין: הקרב האחרון, הוצאת א. לוין-אפשטיין
אנטוני ביוור: נפילת ברלין, הוצאת יבנה, 2003
קנוניה (הגבלים עסקיים)

בתחום ההגבלים העסקיים, קנוניה היא הסכם מרמה או שיתוף פעולה סודי בין שני צדדים או יותר להגבלת התחרות הפתוחה על ידי הטעיה או הונאת אחרים בזכותם החוקית. קנוניה לא תמיד נחשבת לא חוקית. השימוש בה נועד לשרת מטרות האסורות על פי חוק, למשל, על ידי הונאה או השגת יתרון לא הוגן בשוק. הקנוניה היא הסכם בין חברות או יחידים בנוגע לחלוקת השוק, קביעת מחירים, הגבלת הייצור או הגבלת הזדמנויות עסקיות וכדומה. הקנוניה יכולה להיות כרוכה ב"איגודי עובדים, קביעת שכר, פיצויים, או מצג שווא של עצמאות היחסים בין הצדדים המשתפים פעולה". במונחים משפטיים, כל מעשה כזה שנעשה על ידי קנוניה נחשב לבטל.
הגדרה

במחקר הכלכלה ותחרות בשוק, מתרחשת קנוניה בתוך תעשייה כאשר חברות יריבות משתפות פעולה לטובתן ההדדית. הקנוניה כרוכה בדרך כלל בהסכם בין שני מוכרים או יותר לפיו הם ינקטו בפעולה לדיכוי התחרות בין המוכרים בשוק. מכיוון שהתחרות בין המוכרים יכולה לספק לצרכנים מחירים נמוכים, הסכמי קנוניה מעלים את המחיר שהצרכנים משלמים עבור הסחורה. קביעת מחירים בהסכמה בין היצרנים פוגעת בצרכנים ונוגדת את חוקי ההגבלים העסקיים, ולכן המשתתפים בקנוניה שומרים את הדבר בסוד. קנוניה מתרחשת לעיתים קרובות בתוך מבנה שוק אוליגופול, שבו יש מעט חברות, ולהסכמים בין החברות בשוק זה יש השפעות משמעותיות על כל השוק או התעשייה. כדי להבדיל מקרטל, ייתכן שהסכמי קנוניה בין הצדדים לא יהיו מפורשים. עם זאת, ההשלכות של קרטל וקנוניה זהות.
על פי דיני התחרות, יש הבחנה מהותית בין קנוניה ישירה לסמויה. קנוניה ישירה מתייחסת בדרך כלל לקבוצה של חברות המתקשרות ישירות ביניהן כדי לתאם ולנטר את פעולותיהן, כגון שיתוף פעולה באמצעות תמחור, הקצאת שוק, מכסות מכירות וכו'. לעומת זאת, קנוניה שבשתיקה היא המקום שבו חברות מתאמתות ומפקחות על התנהגותן ללא תקשורת ישירה. סוג זה של קנוניה לא נחשב בדרך כלל בלתי חוקי, ולכן חברות המואשמות בקנוניה שבשתיקה לא אמורות לעמוד בפני עונשים, למרות שלפעולותיהן תהיה השפעה כלכלית דומה לזו של קונוניה ישירה.
קנוניה נובעת מחוסר תחרות באמצעות שיתוף פעולה הדדי, שבו המתחרים יכולים לקבוע באופן עצמאי מחירים ונתח שוק. עיקרון ליבה של מדיניות ההגבלים העסקיים הוא שאסור לחברות לתקשר זו עם זו. גם אם שיחות בין מספר חברות אינן חוקיות אך אינן ניתנות לאכיפה, התמריצים לציית להסכמי קנוניה זהים עם תקשורת ובלעדיה. חברות המנהלות שיחות מפורשות בפרטיות עוברות על חוק התחרות. אם ראיות לשיחות יישארו מאחור בטעות, הן יהפכו לראיה הקריטית והחותכת ביותר בליטיגציה להגבלים עסקיים.
גם ללא תקשורת, עסקים יכולים לתאם מחירים על ידי התבוננות, אבל מבחינה משפטית לא ניתן לאכוף איסור על קנוניה מסוג זה. רוב החברות משתפות פעולה באמצעות קנוניה בלתי נראית, כך שהתקשורת בין חברות היא הליבה של מדיניות ההגבלים העסקיים.
קנוניה אינה חוקית בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ורוב מדינות האיחוד האירופי עקב חוקי הגבלים עסקיים, אך עדיין מתקיימת קנוניה מרומזת גם במדינות אלו בצורה של הבנות שבשתיקה.
הערות שוליים

↑  Collusion Law & Legal Definition
↑  Collusion . (אורכב 09.01.2008 בארכיון Wayback Machine).
↑  "OECD Glossary of Statistical Terms - Collusion Definition". stats.oecd.org. נבדק ב-2020-11-01.
↑  Fonseca, Miguel A.; Normann, Hans-Theo (2012-11-01). "Explicit vs. tacit collusion—The impact of communication in oligopoly experiments". European Economic Review (באנגלית). 56 (8): 1759–1772. doi:10.1016/j.euroecorev.2012.09.002. hdl:10871/14991. ISSN 0014-2921.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4141057-9
בוריס ברזובסקי

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1946 מוסקבה, ברה"מ 
 התאבד:  23 במרץ 2013 (בגיל 67) אסקוט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברוקווד 
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה  V.A. Trapeznikov Institute of Control Sciences  הפקולטה למכניקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה  Moscow State Forest University  academic aspirant 
 מעסיק:  V.A. Trapeznikov Institute of Control Sciences 
 תפקיד:  חבר הדומה הממלכתית (18 בינואר 2000–7 בדצמבר 2003) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, Liberal Russia 
 השקפה דתית:  יהדות, נצרות אורתודוקסית 
 פרסים והוקרה:  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (25 ביולי 1996)  פרס לנין קומסומול (1978) 
 
בוריס אבּרמוביץ' בֵּרֵזוֹבְסְקִי (ברוסית: Борис Абра́мович Березо́вский; שמו הרשמי באנגליה: פְּלָאטוֹן יְלֵנִין באנגלית: Platon Elenin;‏ 23 בינואר 1946 – 23 במרץ 2013) היה איש עסקים רוסי ממוצא יהודי, אחד מהאוליגרכים הרוסים – אנשי עסקים שצברו עושר רב אחרי התמוטטות ברית המועצות.
ברזובסקי החזיק בין השאר בערוץ הטלוויזיה המרכזי במדינה, הערוץ הראשון של רוסיה. בשנת 1997 העריך המגזין "פורבס" את הונו של ברזובסקי בכ-3 מיליארד דולר. ברזובסקי עזר לממן את מפלגת "אחדות", המפלגה הפוליטית שתהווה את הבסיס הפרלמנטרי הראשון של ולדימיר פוטין. עם זאת, בעקבות הבחירות לנשיאות רוסיה במרץ 2000, הפך ברזובסקי למבקר קולני של פוטין בעקבות הצעדים האנטי-דמוקרטיים שנקט.
בסוף שנת 2000, לאחר שסגן התובע הכללי הרוסי דרש מברזובסקי להתייצב לחקירה, הוא לא חזר מנסיעה מחוץ למדינה ועבר לממלכה המאוחדת, שהעניקה לו מקלט מדיני ב-2003. לאחר שעבר לבריטניה, ממשלת רוסיה השתלטה על נכסי הטלוויזיה שלו. ברוסיה הורשע ברזובסקי מאוחר יותר בהיעדרו בהונאה ומעילה.
ברזובסקי נמצא מת באחוזתו, שליד העיירה אסקוט במחוז ברקשייר, ב-23 במרץ 2013. בבדיקה שלאחר המוות נמצא כי מותו נגרם מתלייה וכי לא היו סימנים למאבק אלים. אולם חוקר מקרי המוות, בחקירה על מותו של ברזובסקי, פסק כי לא ניתן להגיע מסקנה חד משמעית לגבי מותו (פסק Open verdict).
ביוגרפיה

ברזובסקי נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית להורים יהודים שהיה מהנדס אזרחי. בשנת 1967 סיים לימודים במכון ליערנות במוסקבה במגמת מחשבים, ובשנת 1973 סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה במגמת מתמטיקה שימושית. קיבל תואר דוקטור בשנת 1983. בשנים 1967־1987 עבד כמהנדס ועוזר מחקר באקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1991, מונה לראש מעבדה במכון לבעיות ניהוליות של האקדמיה. באותה התקופה פרסם מעל 100 עבודות מחקר מדעיות בתורת הבקרה ואופטימיזציה.
ביוגרפיה > קריירה עסקית וצבירת הונו

ברזובסקי נכנס לעולם העסקים בשנת 1989 בתקופת ה"פרסטרויקה". ברזובסקי ייסד את LogoVAZ, עם בדרי פטרקצישווילי ומנהלים בכירים מיצרנית הרכב הרוסית AutoVAZ (יצרנית הרכב" לאדה"). חברת "LogoVAZ"‏ פיתחה תוכנה עבור AvtoVAZ, מכרה מכוניות מתוצרת סובייטית וטיפלה במכוניות זרות. הסוכנות הרוויחה מהיפר-אינפלציה ששררה באותה עת ברוסיה, בכך שלקחה מכוניות מהמפעל, אך שילמה עליהם במועד מאוחר יותר, כשהכסף איבד חלק ניכר מערכו.
אחד מהמיזמים המוקדמים של ברזובסקי היה "All-Russia Automobile Alliance", קרן הון סיכון שהקים ב-1993 עם אלכסנדר וולושין (שהיה אחר כך הרמטכ"ל בתקופתו של בוריס ילצין) ויו"ר AvtoVAZ ולדימיר קדניקוב. ברזובסקי שלט בכ-30% מהחברה, שגייסה כמעט 50 מיליון דולר ממשקיעים פרטיים, למימון בניית מפעל לייצור "מכונית עממית". הפרויקט לא גייס מספיק כספים עבור המפעל, והכספים הושקעו במקום זאת בהנפקת AvtoVAZ בבורסה, בעוד שהחוב למשקיעים הוחלף להון עצמי. עד שנת 2000, AVVA החזיקה כשליש מ-AvtoVAZ.
בשנת 1994 היה ברזובסקי יעד לניסיון התנקשות בפיצוץ מכוניתו, אך שרד, נהגו נהרג והוא עצמו נפצע. אלכסנדר ליטוויננקו הוביל את חקירת הפ.ס.ב של האירוע וקישר אותו להתנגדות הנהלת AvtoVaz מהתקופה הסובייטית להשפעתו הגוברת של ברזובסקי בשוק הרכב הרוסי.
מעורבותו של ברזובסקי בתקשורת הרוסית החלה בדצמבר 1994, כאשר השיג שליטה על חברת הטלוויזיה הרוסית ORT ("הטלוויזיה הציבורית הרוסית") (מפעילת הערוץ הראשון של רוסיה) כדי להחליף את הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות הכושלת. הוא מינה את המגיש והמפיק הפופולרי ולדיסלב ליסטייב למנכ"ל ORT. שלושה חודשים לאחר מכן נרצח ליסטייב על רקע מאבק עז על שליטה במכירות הפרסום. ברזובסקי נחקר במשטרה, בין חשודים רבים אחרים, אך הרוצחים מעולם לא נמצאו. תחת ניהולו של ברזובסקי, ORT הפכה לנכס מרכזי של המחנה הרפורמיסטי ברוסיה, כשהם התכוננו להתמודד מול קומוניסטים ולאומנים בבחירות הקרובות לנשיאות. בפברואר 1997 הגיש ברזובסקי, בבית המשפט הגבוה בלונדון, תביעת דיבה נגד ירחון העסקים האמריקני "פורבס". לאחר שפרסם חודשיים קודם מאמר בו נטען שלברזובסקי קשרים עם המאפיה הרוסית, והוא קשור לרצח של ליסטייב. תביעת הדיבה הוגשה גם בשמו של סמנכ"ל חברת התעופה אירופלוט, ניקולאי גלושקוב, שגם עליו נטען בכתבת "פורבס" שהוא בעל קשרים עם המאפיה.
בשנים 1995–1997, באמצעות מכרזי הפרטה שנויים במחלוקת ותוכנית הלוואות תמורת מניות (אנ'), ברזובסקי ופטרקצישווילי סייעו לרומן אברמוביץ' ברכישת השליטה ב"סיבנפט", חברת הנפט הרוסית השישית בגודלה ברוסיה, שהיוותה אז את עיקר הונו. אברמוביץ', הודה אחר כך שהסכים לשלם מיליוני דולרים עבור טובות פוליטיות ו"פרוטקשן" כדי להשיג את השליטה על "סיבנפט" וחברות נוספות.
בשנת 1995, הוא שיחק תפקיד מפתח בשינוי ההנהלת חברת התעופה "אירופלוט" והשתתף בהתאגדותה כחברה חדשה, כאשר מקורבו ניקולאי גלושקוב הפך לסמנכ"ל הכספים שלה. בינואר 1998, הוכרז ש"סיבנפט" תתמזג עם חברת "יוקוס" של מיכאיל חודורקובסקי כדי ליצור את חברת הנפט השלישית בגודלה בעולם. אך המיזוג נזנח חמישה חודשים לאחר מכן על רקע ירידת מחירי הנפט.
ביוגרפיה > מעורבות בבחירת ילצין ב-1996

ברזובסקי נכנס למעגל הפנימי של הקרמלין ב-1993, באמצעות מימון פרסום ספר זיכרונותיו של הנשיא בוריס ילצין, והתיידד עם ולנטין יומשב, סופר הצללים של הנשיא. הוא היה תומך מוביל בליברליזציה ורפורמה בכלכלת רוסיה ובפוליטיקה של רוסיה.
בינואר 1996, בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, יצר ברזובסקי קשר עם אוליגרכים אחרים כדי ליצור ברית, שלימים נודעה בשם "הסכם דאבוס", כדי לממן את הקמפיין של ילצין בבחירות הקרובות לנשיאות. בשובו למוסקבה, ברזובסקי פגש והתיידד עם טטיאנה דיאצ'נקו, בתו של ילצין. על פי פרופיל שלו שפורסם בעיתון "הגרדיאן", ברזובסקי ניהל את קמפיין בחירתו מחדש של בוריס ילצין ב-1996, הוא וחבריו המיליארדרים סיפקו 140 מיליון ליש"ט עבור הקמפיין.
בקיץ 1996, נחשף ברזובסקי כיועץ מרכזי של ילצין, כבעל ברית של אנטולי צ'ובאיס, ומתנגד לקבוצת שמרנים בראשות הגנרל אלכסנדר קורז'קוב. לילה אחד בחודש יוני, בחדר האורחים של "קלאב לוגובז" במוסקבה, זממו ברזובסקי, צ'ובאיס ואחרים את הדחת קורז'קוב ושאר אנשי משרד ההגנה המקורבים לילצין. ב-20 ביוני 1996 פיטר ילצין את קורז'קוב ושני שמרנים נוספים, והותיר את צוות הרפורמטורים של ברזובסקי בשליטה מלאה בקרמלין. פיטורים שהיו שנוי במחלוקת, שכן קורז'קוב כמה ימים לפני כן, תפס שניים ממארגני הקמפיין של ילצין כשהם נושאים 500,000 דולר במזומן, ללא תיעוד מבניין הממשל הנשיאותי.
ב-16 ביוני 1996, הגיע ילצין למקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות, לאחר שכרה ברית טקטית עם הגנרל אלכסנדר לבד, שסיים שלישי. ב-3 ביולי, בהצבעה השנייה, הוא ניצח את הקומוניסט גנאדי זיוגאנוב. ניצחונו נבע בעיקר מתמיכת רשתות הטלוויזיה שבשליטת ולדימיר גוסינסקי וברזובסקי (NTV ו-ORT) ומכספי האליטה העסקית. "הניו יורק טיימס" כינה את ברזובסקי "הדובר והלוביסט הראשי של האליטה החדשה של רוסיה, שעברה מהצללים לקדמת הבמה תוך כמה שנים ספורות".
ביוגרפיה > מאבק הרפורמטורים

במרץ 1997, ברזובסקי וטטיאנה דיאצ'נקו טסו לניז'ני נובגורוד כדי לשכנע את מושל העיר, בוריס נמצוב, להצטרף לצוות הכלכלי של צ'ובאיס שמונה כראש המינהל הנשיאותי, שנודע כממשלת הרפורמים הצעירים. זו הייתה הפעולה הפוליטית המאוחדת האחרונה של אנשי "הסכם דאבוס". ארבעה חודשים לאחר מכן הקבוצה התפצלה לשתי קליקות שהתחרו בחירוף נפש על טובתו של ילצין. ההתנגשות התעוררה במהלך המכרז להפרטת חברת התקשורת Svyazinvest, שבה התחרה בנק Onexim של נאמן צ'ובאיס, ולדימיר פוטאנין, בוולדימיר גוסינסקי, שהיה שותף חברת "טלפוניקה" הספרדית. זה היה תחילה סכסוך מסחרי שהתפתח במהירות לתחרות פוליטיות בין צ'ובאיס לברזובסקי.
ניצחונו של פוטאנין במכרז הביא למלחמת תקשורת מרה, שבה האשימו ערוצי ORT ו-NTV את קבוצת צ'וביס בשינוי המכרז לטובת פוטנין, בעוד שצ'ובאיס האשים את ברזובסקי בניצול מעמדו הממשלתי כדי לקדם את האינטרסים העסקיים שלו. שני הצדדים פנו לילצין, שהכריז על עידן חדש של הפרטה "הוגנת", בהתבסס על כללי חקיקה נוקשים ואינם מאפשרים חריגות בסופו של דבר שני הצדדים הפסידו. כלי התקשורת של ברזובסקי חשפו תוכנית מושחתת, לפיה הוצאת ספרים בבעלות בנק אונקסים שילמה לצ'ובאיס ולקבוצתו מקדמות גבוהות עבור ספר שמעולם לא נכתב. השערורייה הובילה לטיהור של נאמניו של צ'ובאיס מהממשלה. צ'ובאיס הגיב בכך ששכנע את ילצין להדיח את בוריס ברזובסקי מהמועצה לביטחון לאומי. שירותו של ברזובסקי במועצת הביטחון הסתיים ב-5 בנובמבר 1997. ג'ורג' סורוס שניסה להשקיע ברוסיה באותה עת, כינה את ההתנגשות בין ברזובסקי לצ'ובאיס אירוע היסטורי. הוא טען שהמחנה הרפורמיסטי מעולם לא התאושש מהמאבק הפנימי הזה, מה שהציב את הבמה הפוליטית פנויה ללאומנים שמרנים, ובסופו של דבר לולדימיר פוטין.
ביוגרפיה > המאבק מול פוטין והבריחה מרוסיה

חילוקי הדעות של ברזובסקי עם פוטין הפכו לגלויים שלושה שבועות לתוך נשיאותו של פוטין. ב-8 במאי 2000, ברזובסקי ואברמוביץ' נצפו יחד בטקס ההשבעה של פוטין במוסקבה . עם זאת, ב-31 במאי תקף ברזובסקי בחריפות את הרפורמה החוקתית שהציע הנשיא, שתעניק לקרמלין את הזכות לפטר מושלים נבחרים. ב-17 ביולי 2000, התפטר ברזובסקי מהדומה, באומרו שהוא "לא רוצה להיות מעורב בהרס המדינה והקמת משטר אוטוריטרי". באוגוסט תקפו כלי התקשורת של ברזובסקי את פוטין על הדרך שבה טיפל בטביעת הצוללת הרוסית קורסק, והאשימה את מותם של 118 מלחים באי רצונו של הקרמלין לקבל עזרה זרה. בספטמבר טען ברזובסקי כי הקרמלין ניסה להפקיע את מניותיו ב-ORT והודיע כי יעביר את חלקו בחברה לנאמנות שתישלט על ידי אינטלקטואלים בולטים. במאמר ב"וושינגטון פוסט", טען ברזובסקי ש"בהיעדר חברה אזרחית חזקה ומעמד ביניים, ייתכן שלעיתים יש צורך שבעלי הון יתערבו ישירות בתהליך הפוליטי של רוסיה כמשקל נגד לקומוניסטים לשעבר. ששונאים דמוקרטיה וחולמים להחזיר לעצמו תפקידים אבודים".
ב-28 ביולי 2000 ערך פוטין פגישה בקרמלין עם 21 אוליגרכים רוסים בה דרש מהם לציית לחוקי המדינה ולשלם מיסים. לפגישה לא הוזמנו אנטולי צ'ובייס, ולדימיר גוסינסקי וברזובסקי. באוקטובר, בראיון ב"לה פיגארו", הודיע פוטין כי לא יסבול עוד ביקורת על הממשלה על ידי כלי תקשורת שבשליטת האוליגרכים. "במידת הצורך נשמיד את הכלים המאפשרים את הסחיטה הזו", הוא הכריז. בתשובה לשאלה על ברזובסקי, הוא הזהיר כי "משהו" מצפה לו.
באותו חודש, התובעים הרוסיים החיו את חקירת ההונאה של "אירופלוט", וברזובסקי נחקר כעד. ב-7 בנובמבר 2000, ברזובסקי, עזב את המדינה, לא התייצב לחקירה נוספת והודיע כי לא יחזור לרוסיה בגלל מה שהוא תיאר כלחץ מתמיד מצד השלטונות והנשיא פוטין באופן אישי. בנוסף אמר: "אני מעדיף להיות עריק בחו"ל מאשר אסיר פוליטי ברוסיה". ברזובסקי טען שפוטין הפך אותו לחשוד בתיק אירופלוט רק משום ששידורי ORT "דיברו אמת" על טביעת הצוללת קורסק. בתחילת דצמבר, מקורבו ניקולאי גלושקוב נעצר במוסקבה, וברזובסקי גם ביטל את ההצעה להעביר את מניות OTR לנאמנות, לאחר איומים על הנאמנים שרצה למנות.
ביוגרפיה > הלאמה ומכירה של נכסיו ברוסיה

בשנת 2001 ביצעה ממשלת רוסיה השתלטות שיטתית על רשתות טלוויזיה בבעלות פרטית במדינה, שבמסגרתה איבדו ברזובסקי, גוסינסקי ופטרקצישווילי את רוב אחזקותיהם בחברות תקשורת, מה שגרם לגוסינסקי להזהיר מפני הפיכתה של רוסיה לרפובליקת בננות במכתב לניו יורק טיימס. בפברואר, ברזובסקי ופטרקצישווילי מכרו את חלקם ב-ORT לרומן אברמוביץ', אשר ויתר מיידית על השליטה בתכני הערוץ לקרמלין. מאוחר יותר טען ברזובסקי כי קיימת הבנה סודית שניקולאי גלושקוב ישוחרר מהכלא במסגרת אותה עסקה, הבטחה שלא קוימה מעולם. באפריל, הממשלה השתלטה על גם על רשת NTV של ולדימיר גוסינסקי. לאחר מכן עבר ברזובסקי לרכוש נתח שליטה ברשת קטנה יותר, TV-6, הפך את פטרקצישווילי ליושב ראש שלה, והציע תעסוקה למאות עיתונאים מ-NTV שפוטרו. כמעט מיד הפך פטרקאטששווילי ליעד לחקירת משטרה ונמלט מהמדינה. בינואר 2002 בית משפט לבוררות רוסי אילץ את TV-6 להתפרק. הפירוק של ערוץ TV-6 נגרם על ידי חברה ממשלתית, שהייתה בעלת מניות מיעוט בערוץ, תוך שימוש בחקיקה שבוטלה כמעט מיד.
בשנת 2001, ברזובסקי ופטרקצישווילי סיימו את מעורבותם ב"סיבנפט" תמורת תשלום של 1.3 מיליארד דולר מרומן אברמוביץ'. עסקה זו הייתה נושא למחלוקת מאוחרת יותר בבתי המשפט המסחריים בבריטניה, כאשר ברזובסקי טען כי הופעל עליו לחץ למכור את חלקו לאברמוביץ' בשבריר מהשווי האמיתי, טענה שבית המשפט דחה.
בשנת 2006 מכר ברזובסקי את העיתון "קומרסנט" ("איש העסקים") ואת שאר נכסיו שנותרו ברוסיה (מספר כתבי עת בתחום האקטואליה והתחביבים). הוא אמר כי החליט לחסל את עסקיו ברוסיה, בשל מה שהגדיר כרדיפה פוליטית של עסקיו מצד ממשלת רוסיה, אשר פגעה בפעילותם.
ביוגרפיה > גלות בלונדון

בשנת 2000 עבר לונדון, ורכש אחוזה בשכונת צ'לסי היוקרתית. שם הוא ומקורביו כולל: אחמד זקאייב, אלכסנדר ליטוויננקו ואלכס גולדפרב, נודעו כ"מעגל הלונדוני" של הגולים הרוסים. ברזובסקי הצהיר בפומבי שהוא במשימה להפיל את פוטין "בכוח" או במהפכה חסרת דם. הוא הקים את הקרן הבינלאומית לחירויות האזרח, כדי לתמוך בנפגעי התעללות ובפגיעים בחברה – אסירים, מיעוטים לאומיים ואנשי עסקים ברוסיה וביקר את הרקורד של פוטין במערב. ברזובסקי פתח בקמפיין מרוכז לחשיפת מעלליו של פוטין, מדיכוי חופש הביטוי ועד לביצוע פשעי מלחמה בצ'צ'ניה. הוא גם האשים את שירות הביטחון ה-FSB הרוסי בבימוי פיגועי הדירות במוסקבה ב-1999 כדי לעזור לפוטין לזכות בנשיאות.
ב-23 במרץ 2003 נעצר ברזובסקי בלונדון, ושוחרר בערבות. בעקבות בקשת הסגרה מרוסיה, שהאשימה אותו בהונאה בהיקף של 1.9 מיליארד דולר.
ב-9 בספטמבר 2003, ברזובסקי קיבל רשמית מעמד של פליט ומקלט מדיני על ידי משרד הפנים הבריטי. ב-12 בספטמבר 2003, ביטל בית משפט בלונדון את הליכי ההסגרה נגד ברזובסקי, וקבע כי אין טעם להמשיך בתיק שכן הענקת מעמד מקלט לברזובסקי מייתרת את ההליכים. עם זאת, כאשר ברזובסקי אמר לרויטרס בתחילת פברואר 2006 כי הוא עובד על תוכניות להפלת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שר החוץ הבריטי ג'ק סטרו הזהיר אותו שלא לתכנן מזימה נגד נשיא רוסיה בזמן שחי בבריטניה. הוא ציין כי ייתכן שמעמדו של ברזובסקי בבריטניה ייבחן מחדש, אם יתברר שנוכחותו "אינה עולה בקנה אחד עם טובת הציבור".