stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחוז תל אביב (משטרה)
הערות שוליים

↑  משטרת ישראל משכללת שרותיה, דבר, 4 בפברואר 1949
↑  בנימין בלוק, אצל העקורים של תל אביב, משמר, 7 במרץ 1947
↑  נאשם במסחר בסקריפים שקפץ מקומה ג' שוחרר בערבות, הצופה, 19 ביולי 1953
↑  המפכ"ל מסייר במשטרת ת"א, מעריב, 16 ביולי 1958
↑  משטרת מחוז תל אביב למשרדיה החדשים, דבר, 1 בינואר 1961
↑  אבי אשכנזי, יובל גורן, המשטרה חוזרת לדיזנגוף 221, באתר nrg‏, 29 ביוני 2008
↑  חיל המשטרה של מדינת ישראל מתארגן, דבר, 25 במאי 1948
↑  השוטרות הראשונות נכנסות לתפקידן, הצופה, 20 באוגוסט 1948
↑  פתח תקווה, הצופה, 9 באוגוסט 1948
↑  הושבעו השוטרים הערביים הראשונים במשטרת ישראל בשרון, חרות, 23 במאי 1949
↑  פיצול משטרת נפת השרון, חרות, 1 ביוני 1950
↑  המשטרה תמשיך להרחיק מסתננים, חרות, 31 ביולי 1950
↑  קציני משטרת מחוז תל אביב נשבעו אמונים למדינה, על המשמר, 1 ביולי 1948
↑  שינויים מרחיקי לכת בפיקוד המשטרה, חרות, 25 באוגוסט 1958
↑  מבצע נרחב נגד עבריינות בתל אביב, מעריב, 15 בינואר 1967
↑  שינויים במעמדם של יחידות משטרה, דבר, 28 בספטמבר 1970
↑  הוגדל כח המשטרה באזור אור יהודה, מעריב, 12 בפברואר 1967
↑  העלאות במרחבים, מעריב, 6 באוקטובר 1970
↑  תכנית לארגון מחדש של משטרת מחוז תל אביב, מעריב, 31 באוקטובר 1978
תכנית מהפכנית לשינוי מבנה המשטרה בתל אביב, דבר, 31 באוקטובר 1978
↑  מרחב חדש יוקם במשטרת מחוז תל אביב, מעריב, 11 בדצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392808705171 
מכתז"ית של משטרת מחוז תל אביב
שוטרי יס"מ דן בהלווית הרב קנייבסקי בבני ברק
רעיון

נורה דולקת מסמלת רעיון חדש
למושג "רעיון" ישנן כמה הגדרות:
מושג מופשט או ייצוגי הקיים או שנוצר בשכלו של אדם, לרוב מתכוונים ברעיון לקטע מחשבה מקורי / או שלא מקורי – הצץ בתודעתו של יצור חי. יכולת טובה להפקת רעיונות נקראת יצירתיות, היא והיכולת להבין רעיונות נחשבות למרכיב חיוני בהגדרת בני האדם.
עיקרה של תורה מסוימת או של תוכנית עבודה מסוימת (תורות ותוכניות עשויות להכיל מספר רעיונות מרכזיים).
הקשר הגילוי בפילוסופיה של המדע

מרבית הפילוסופיה של המדע דנה בהצדקת רעיונות בעזרת רעיונות אחרים או בניסוי, כאשר הפילוסופים, על פי רוב, מכריזים כי הם מזניחים את הקשר הגילוי. דהיינו, הם אינם דנים מהיווצרותם של רעיונות אלא רק בהצדקתם לאחר שאלו צצים. ההיסטוריונים של המדע מכירים דיווחים על הקשר הגילוי אך דיווחים אלה אינם בדיקים. שניים מהדיווחים המפורסמים הם הדיווח על גילוי חוק הציפה על ידי ארכימדס (בהמשך להבנה כיצד למדוד נפח כלשהו שאירעה כשהתרחץ באמבט ופרץ בצעקות "אאורקה" – מצאתי) ועל ניוטון שהבין את חוק הגרוויטציה (במטע תפוחים כשחשב לרגע שתפוח נופל מהעץ).
רעיונות מולדים ורעיונות מתגלים

התבוננות בטבע הרעיונות מגלה שקיימים כמה רעיונות (הנקראים רעיונות מולדים) שהם כל כך כלליים ומופשטים, שלא היו יכולים להיווצר כייצוג של כל אובייקט שלנו, אילולא היו תמיד איזה שהם שביבי רעיונות, במובן מסוים, במוחנו כך שנוכל ללמוד אותם ולפתחם. אלה נבדלים מרעיונות מתגלים שהם תמונות או מושגים המלווים בשיפוט שהם גרמו או שנגרמו על ידי חפץ כלשהו מחוץ למוח.
השקפה אחרת הגורסת כי אנו רק מגלים רעיונות באותו אופן שבו אנו מגלים את העולם האמיתי, מחוויות אישיות. ההשקפה כי בני אדם רוכשים כמעט את כל או אפילו את כל התכונות ההתנהגותיות שלהם מלצבור חוויות חיים ידועה בתור טאבולה ראסה ("לוח חלק").
חקר פתרון בעיות בפסיכולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רעיונות כקניין

במקרים מסוימים, ניתן לתבוע מישהו שמשתמש ברעיון שלך. משום שקיימים לבעלי הרעיון זכויות יוצרים, אם כי המונח קניין רוחני משמש בטעות במקום המונח זכויות יוצרים. חוק זכויות היוצרים נועד להסדיר את הזכויות הללו אך אינו מגן על הרעיונות בפועל. החוק אינו מעניק את המעמד המשפטי של הנכס על רעיונות כשלעצמם. לעומת זאת, חוקים המתיימרים להסדיר אירועים הקשורים לשימוש, העתקה, ייצור, מכירה, וצורות אחרות של ניצול הביטוי הבסיסי של עבודה, יכולים לשאת רעיונות. חוק זכויות יוצרים משנה באופן מהותי את החוק על פטנט בעניין זה: באפשרות הפטנטים להעניק זכות על רעיונות.
זכויות היוצרים נועדו להסדיר היבטים מסוימים של שימוש בביטויים של עבודה, ולא ברעיון. לפיכך, יש לזכויות יוצרים מערכת יחסים שלילית לרעיונות.
עבודה פירושה מימוש מוחשי של הביטוי. זה יכול להיות עבודה מקורית או נגזרת של האמנות. רעיון כשלעצמו אינו מספיק לצורך בטענה זכויות היוצרים.
הסכמי סודיות הם כלי משפטי כדי לסייע לתאגידים ויחידים במתן אי רשות לרעיונות לברוח לכלל הציבור. ככלל, הסכמים אלו מנוסחים בחוזה משפטי.
ראו גם

יצירתיות
זכויות יוצרים
קרב מסין (1917)

קרב מסין (בצרפתית: Bataille de Messines, באנגלית: Battle of Messines) היה מתקפה בריטית גדולה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנערכה על מנת לשפר את עמדות הפתיחה של קרב איפר השלישי. הריכוך הארטילרי החל ב-21 במאי 1917 ליד מסין במערב פלנדריה, ואילו מתקפת החי"ר החלה ב-7 ביוני 1917, ונמשכה עד 14 ביוני.
קרב זה כלל מרכיב ייחודי של שימוש נרחב במנהרות נפץ, שנחפרו מתחת לעמדות האויב. מתקפה זו לבדה הביאה להרג של 10,000 חיילים גרמנים. פיצוץ המנהרות במסין היה הרעש מעשה ידי אדם  החזק ביותר עד אז, ונחשב לאחד הפיצוצים הלא גרעיניים הגדולים ביותר שהתרחשו אי פעם. אך בעוד שהוא היה הישג טקטי גדול, הוא לא הביא למפנה בחזית.
רקע

בתחילת 1917 שרר שקט יחסי בחזית המזרחית לאחר שמעצמות המרכז הביאו את מתקפת ברוסילוב הרוסית לקיפאון וגם כבשו חלק גדול מרומניה. חולשתה הגוברת של האימפריה הרוסית הציבה בעיות חמורות עבור מדינות ההסכמה. מאמצי הבולשביקים להשתלט על השלטון במקום הממשלה הזמנית לאחר מהפכת פברואר קודמו באופן פעיל על ידי גרמניה.
במרץ 1917 הצליחו כוחות הגרמנים באזור הסום, שם התרחש הקרב על הסום ההרסני בשנה הקודמת, לנהל נסיגה כמעט בלתי מופרעת לקו הינדנבורג, מה שהביא לקיצור החזית שהיה נחוץ בדחיפות לנוכח הכוחות המידלדלים. יחסי הכוחות בחזית המערבית בכללותה, מבחינת מספרן וגודלן של הדיוויזיות, היו בבירור לטובת בעלות הברית, שנהנו גם מעדיפות על האויב הגרמני מבחינת ציוד ארטילריה ותחמושת. הנסיגה הושלמה בחלקה, בשל העובדה כי צבאות גרמניה תפסו עמדות בעלות יתרון טופוגרפי, והדבר הקל על ההגנה, כולל במבלט איפר.
באפריל 1917 פתחו בעלות הברית בשתי מתקפות מתואמות בקנה מידה גדול בחזית המערבית כפי שהוסכם בוועידת שאנטילי בנובמבר 1916. ב-9 באפריל, הבריטים תקפו בארטואה, ואילו הצרפתים תקפו שבוע מאוחר יותר בשמן-דה-דאם ובשמפאן. המפקד הצרפתי רובר ניוול, גיבור קרב ורדן חזה שהחזית המערבית הגרמנית תתמוטט תוך ימים ספורים. האכזבה בקרב החיילים הייתה רבה כשלא רק שציפיות אלה לא התממשו, אלא שבנוסף הם גם ספגו אבדות כבדות. הדבר הוביל למשבר קשה בצרפת ולמרידות שנמשכו מספר חודשים, עליהן הגיבה ההנהגה הצבאית הצרפתית בעונשים חמורים.
גרמניה הכריזה על מלחמת צוללות בלתי מוגבלת ב-1 בפברואר 1917 והתכוונה להפעיל בכך לחץ על הצי הבריטי, אך הדבר הוביל את ארצות הברית להכריז מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917.
חפירת מנהרות הנפץ

הגנרל הבריטי דאגלס הייג תכנן מתקפה חדשה באזור פלנדריה לאחר קרבות האביב. המטרה הייתה לכבוש את בסיסי הצוללות הגרמניות באוסטנד וזיברוחה, אשר הפכו לחשובים יותר אחרי שהקיסרות הגרמנית הכריזה מלחמת צוללות בלתי מוגבלת. כדי להיות מסוגלים להשמיד נמלים אלו, בעלות הברית היו צריכות לכבוש תחילה את העמדות הגרמניות על רכס ההרים של ויטשאט, שממנו הגרמנים שלטו על העמדות הבריטיות התחתונות דרומית לאיפר.
לשם כך, חופרים בריטים, קנדים, ניו זילנדים, ואוסטרלים חפרו מנהרות תחת עמדות גרמניות במשך 15 חודשים בעומק של 15 עד 30 מטר והציבו שם בסך הכל 26 מוקשים. כל מכרה כלל בממוצע 21 טון חומר נפץ, כאשר המכרה הגדול ביותר בסנט אלואי כלל 42 טונות. אורך המנהרות מתחת לשדה הקרב היה בערך 8,000 מ'.
הקרב

בבוקר 21 במאי 1917, הבריטים, תחת פיקודו של גנרל הרברט פלומר, פתחו במתקפה על רכס ויטשאט (Wijtschate) עם 2,000 תותחים. העמדות הגרמניות הופגזו ברציפות עד לשעה 2:50 בבוקר 7 ביוני. המפקדות, הבונקרים וארטילריית השדה הגרמניים נהרסו במידה רבה. עם זאת, הגרמנים היו מודעים להתקפה הצפויה והיה להם זמן להתכונן אליה.
המתקפה הבריטית הגדולה שלאחר מכן החלה בשעה 03:10 בבוקר עם פיצוץ מטעני הנפץ. הפיצוצים יצרו 19 מכתשי ענק. הדיוויזיה הבווארית השלישית ספגה ספגה אבדות כבדות במיוחד בקרב הכוחות הגרמנים; כ- 10,000 חיילים נהרגו וההגנה הגרמנית על קטע חזית זה קרסה.
פיצוץ המכרות במסין היה הרעש מעשה ידי אדם  החזק ביותר עד אז, והוא נשמע גם בלונדון ובדבלין. הפיצוץ נחשב לאחד הפיצוצים הלא גרעיניים הגדולים ביותר שהתרחשו אי פעם. הגרמנים גילו מנהרה אחת ופירקו את מטעני הנפץ שהיו בה.
בהמשך, הבריטים ירו מטח של כ-2,250 תותחים לעבר עמדות גרמניות. תשע דיוויזיות של בעלות הברית של הארמייה השנייה הבריטית תקפו, ושלוש דיוויזיות נוספות היו זמינות בעתודה. פלומר השתמש גם בגז ו-72 טנקים. בחלק הצפוני תקף הקורפוס ה-10 תחת פיקודו של גנרל תומאס מורלנד עם הדיוויזיות ה-23, ה-41 וה-47, ומאחוריהן הדיוויזיה ה-24 בעתודה. במרכז תקף הקורפוס ה-9 בראשות הגנרל אלכסנדר המילטון-גורדון עם הדיוויזיות ה-16, ה-19 וה-36, כאשר הדיוויזיה ה-11 נותרה בעתודה מאחור. בדרום התקיף קורפוס אנזא"ק ה-2 תחת פיקודו של גנרל גודלי עם הדיוויזיה הבריטית ה-25 משמאל, דיוויזיית ניו זילנד באמצע והדיוויזיה האוסטרלית ה-3 מימין, בעוד הדיוויזיה האוסטרלית ה-4 נותרה כעתודה מאחור.
ההגנה הגרמנית על החלק הקדמי שהותקף התמוטטה במהירות, וקו ההגנה הקדמי נפל תוך שלוש שעות. קבוצת ויטשאט תחת פיקודו של גנרל מקסימיליאן פון לאפרט הופתעה לחלוטין, 7,500 חיילים נלקחו בשבי, ושאר היחידות נסוגו. דיוויזיות עתודה (הדיוויזיה ה-7 ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-1) לא הצליחו להתערב במהירות מספקת. גם מתקפות הנגד הגרמניות שממערב לקומין, שהחלו בימים שלאחר מכן, לא צלחו. הקו הקדמי נפל לידי בריטניה לחלוטין לאחר פריסת דיוויזיות העתודה שנפרסו בלחימה עיקשת עד 14 ביוני.
לאחר אובדן הקשת הקדמית של ויטשאט, הקורפוס ה-19 הוחלף, וקורפוס המילואים ה-9 בפיקודו של גנרל קרל דיפנבאך נאבק מספר חודשים כדי לשמור על קו החזית החדש. ב-26 ביוני כבשה הדיוויזיה הבווארית ה-10 את העמדות בין קליין זילבק, הוליבקה וגרנה לינד. דיוויזיית המילואים הפרוסית ה-22 ודיוויזיית המילואים הבווארית ה-6 הגנו על השטח מצדו האחד, והקורפוס השני ביסס את עצמו כאשר הדיוויזיה ההסיאנית ה-25 פרוסה בסמוך.
תוצאות הקרב

קרב מסין הביא לפגיעה נקודתית חסרת תקדים בכוחות הגרמניים, אך ההישג נחשב לטקטי בלבד, שכן למרות מספר ההרוגים הגבוה הוא לא הביא לשינוי פני המערכה. פלומר רצה להמשיך במתקפה, אך נבלם על ידי הייג, שהתכונן לקרב איפר השלישי בפלנדריה.
לא כל מטעני הנפץ התפוצצו במהלך הקרב מסיבות שונות (נפצים פגועים ועוד כשלים טכניים והנדסיים). ב-17 ביוני 1955, חשמל סטטי מסופת רעמים הפעיל מטען נפץ שנותר באחת מהמנהרות. הפיצוץ יצר מכתש בקוטר 60 מ' ובעומק 20 מ'. מלבד פרה שנהרגה ופגיעה בבתים, לא היה כל הרס נוסף. ישנם עוד אזורים החשודים במוקשים, אחד מהם ישירות מתחת לחווה. עם זאת, מכיוון שהתעלות קרסו או התמלאו במים, כבר לא ניתן להגיע למטעני הנפץ ולפרק אותם.
הרברט פלומר (משמאל) ודאגלס הייג (מימין) במהלך קרב פלנדריה
הוביצר במהלך קרב מסין
משאית אוסטרלית במהלך הפגזה על תותחי ANZAC במסין
הסולטנות הממלוכית

| --- | --- |
דגל

 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 שפה נפוצה:  ערבית
 עיר בירה:  קהיר 30°05′8″N 31°22′9″E﻿ / ﻿30.08556°N 31.36917°E﻿ / 30.08556; 31.36917  (והעיר הגדולה ביותר)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה, אפריקה
 היסטוריה
 הקמה:  מותו של א-צאלח איוב
 תאריך:  1250
 פירוק:  קרב רידאניה
 תאריך:  1517
 ישות קודמת:   השושלת האיובית
 ישות יורשת:   האימפריה העות'מאנית
 שונות
 
 
ממלוכ עות'מאני (1800)
הסולטנות הממלוכית הייתה סולטנות ששלטה על חלקים נרחבים מהלבנט בין 1260 ל-1517 לספירה. הסולטנות שנשלטה על ידי אליטה ממלוכית, הייתה כוח פוליטי וצבאי מרכזי במזרח התיכון וממרכזה במצרים התפשטה לשטחי ארץ ישראל, סוריה, לבנון, עבר הירדן, סודאן ומערב חצי האי ערב. הסולטנות הממלוכית כבשה את הממלכות הצלבניות שנותרו בלבנט, בלמה את ההתפשטות של הח'אנות האילח'אנית מעבר לנהר הפרת, והתמודדה בהצלחה מול אויבים רבים עד שהובסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הרקע לעליית הסולטנות הממלוכית > השיטה הממלוכית

כאשר הח'ליפות הגיעה לאזור מרכז אסיה, עמדו השליטים הערבים על הכישורים הצבאיים של העמים הטורקים שישבו שם. הטורקים היו נוודים פסטורליים שהצטיינו בפרשות ובקשתות רכובה. הח'ליפה העבאסי אל-מעתצם בנה לעצמו יחידה גדולה של חיילים טורקיים מאזור הערבה המרכז אסייתית. אל-מעתצם לא גייס את אותם טורקים כשכירי חרב אלא "יצר (ויש הטוענים שרק מיסד) מנגנון של עבדות צבאית". אל-מעתצם רכש לעצמו עבדים טורקים ממוצא פגאני, וריכז אותם ביחידה עם דומיננטיות אתנית טורקית. הח'ליפים העבאסים שבאו אחרי אל-מעתצם "המשיכו ושכללו את השיטה הממלוכית והוסיפו לה שני מרכיבים שאפיינו אותה (על פי רוב) גם במאות השנים שלאחר מכן – רכישת העבדים בגיל צעיר והעברתם במסלול הכשרה מיוחד". השיטה הממלוכית התפשטה ברחבי עולם האסלאם ובמשך מאות בשנים הקימו שלטים מוסלמיים יחידות ממלוכיות לשרת בצבאם.
שושלות הסולטנות הממלוכית

שתי קבוצות ממלוכיות עיקריות שלטו במצרים - השושלת הבחרית (משמעות שמם "מן הים" - بحري בשל היות מרכז שלטונם על האי אל מניאל במרכז הנילוס) והשושלת הבורג'ית (משמעות שמה: "מן המגדל" برجي, שכן מרכז שלטונם היה במצודת קהיר).
שושלות הסולטנות הממלוכית > הבעייתיות בכינויים של שושלות הממלוכים

השושלת הבחרית הוא כינוי בעייתי ולא מדויק לשורה של סולטאנים
ממלוכים, שרובם נקנו כעבדים בערבה הקיפצ'קית, או שהיו צאצאים של ממלוכים קיפצ'קים.
למעשה רק שניים מהסולטאנים של שושלת זו, ביברס וקלאון, באו מקרב הגדוד הבחרי של צאלח איוב. השושלת הבורג'ית הוא כינוי בעייתי לא פחות לשורה של סולטאנים ממלוכים, שרובם היו צ'רקסים במוצאם.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > עליית השושלת הבחרית

ראשית השלטון הבחרי ב-1250, כאשר גדוד ממלוכי בשירות השושלת האיובית הביס את הצלבנים בקרב מנצורה ועצר את מסע הצלב השביעי. כשהבינו הקצינים הממלוכים שאין בכוונת הסולטאן האיובי החדש אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה להעניק לממלוכים פרס על כך שהביסו את הצלבנים, חיסלו קוטוז וביברס את הסולטאן. סגנו של קוטוז, קצין בשם אייבכ נשא לאשה את פילגשו של הסולטאן אל-מלכ אל-צאלח איוב, שג'ר אל-דור והפך לסולטאן הממלוכי הראשון. בני הזוג שלטו יחדיו, עד שבהתקף זעם רצחה שג'ר אל-דור את אייבכ. לאחר ששג'ר א-דור רצחה את אייבכ, תפס קוטוז את המלוכה.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > ביברס

ב-1260 יצא הסולטאן קוטוז עם צבאו לבלום את פלישתו של מונגקה חאן המונגולי. קוטוז הצליח להביס את הצבא המונגולי בקרב עין ג'אלות (מעיין גוליית – הוא מעיין חרוד). זמן קצר אחרי הקרב, רצח ביברס את קוטוז ועלה לשלטון. ביברס היה המחוקק שקבע את דמותה של ממלכת הממלוכים עד אחריתה, כ-250 שנה מאוחר יותר. במשך 17 שנות שלטונו קיצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית. ב-1263 כבש את הר תבור ונצרת. ב-1265 קיסריה וארסוף. בהרסו ערי נמל קבע עקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש. כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים וכמו כן המסחר הימי חייב היה לעבור דרך ערי מצרים במקום דרך ערי ארץ-ישראל. ב-1266 הטיל ביברס מצור על צפת. מצודת צפת נפלה כתוצאה מהסכם כניעה וביברס ערף את ראשיהם של 700 אבירים טמפלרים ושיפד אותם על החומות. ב-1277 מת ביברס בעוד נותרים שרידים לממלכת ירושלים הצלבנית בשטח ארץ ישראל.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > קלאון

ב-1279 עלה לשלטון הסולטאן קלאון. בנו, אל מלכ אל-אשרף ח'ליל בן קלאון כבש את עכו, דבר שהביא לנטישת צור, צידון, וחיפה. עתלית שרדה עד אוגוסט 1291. בתאריך זה בא הקץ על ממלכת ירושלים הצלבנית ואזור המזרח התיכון נשלט על ידי הסולטנות הממלוכית.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > אל-נאצר מוחמד בן קלאון

בן נוסף של קלאון, מוחמד בן קלאון מלך ארבע שנים, הודח, חזר לתקופה של 10 שנים, הודח שוב וחזר לתקופת שלטון שלישית שהיא הקדנציה הארוכה ביותר של שליט ממלוכי אי פעם: 1309-1341. רוב הבניה הממלוכית המוכרת היא מימיו. הוא היה מוסלמי מלידה והפגין מידה גדולה של ביטחון עצמי מול אנשי הדת. כמו כן הפגין רוחב לב יחסי למיעוטים הנוצרי והיהודי. הוא התיר לפרנציסקנים לבנות מנזר בהר ציון בירושלים וליהודים התיר לבנות בתי כנסת בירושלים, עזה וקהיר.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > עליית הצ'רקסים

בשנים 1347–1382 סבלה הסולטנות הממלוכית, כמו יתר העולם מן המגפה השחורה והשלכותיה. אין מספר מדויק למתים, אך לפחות כמה מאות-אלפים מתו במרחב המזרח התיכון. גם מקורות גיוס העבדים התדלדלו באופן חמור. הממלוכים פנו לרכישת ילדים-עבדים מן הבלקן ובעיקר מן העמים הצ'רקסים של הקווקז.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > ברקוק

בשנת 1382 עלה לשלטון הסולטאן הצ'רקסי הראשון. הסולטאן הראשון שלא בא משורות הגדוד הבחרי - ברקוק. ברקוק שלט שמונה שנים וממותו ואילך, במשך 125 שנה, התחלפו בשלטון סולטאנים צ'רקסים בתדירות גבוהה.
עלייתם של הסולטאנים הצ'רקסים (הבורג'יים) מבשרת תקופה של נסיגה. המצב הכלכלי העולמי התדרדר ומרכז הסחר עבר לערי איטליה, שנמצאו בסכסוך מתמיד עם הממלוכים. השליטים הבורג'ים היו שמרנים ביותר מכל הבחינות. במיוחד מן הבחינה הצבאית. בעת בה עלה בעולם השימוש בנשק אש (נשק חם וארטילריה) סיסמת הממלוכים הייתה: "רק נשים הורגות מרחוק. גברים הורגים פנים אל פנים." דבר זה היה להם לרועץ כאשר הסתערו באומץ רב, בחרבות שלופות, אל מול קני תותחים.
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > נפילת הסולטנות הממלוכית

קץ הסולטנות הממלוכית הגיע זמן קצר לאחר ה-24 באוגוסט 1516 בקרב מול הכוחות העות'מאניים ליד מָרג' דאבֶּק, צפונית לחלב. המערכה נמשכה מעלות השחר ועד הצהריים. בתחילתה ידיהם של הממלוכים הייתה על העליונה, אך לאחר שהצטרפו התותחים גברו העות'מאנים על הממלוכים. הנשק החם גרם למהומה בקרב הפרשים הממלוכים, בייחוד בין הסוסים ולמנוסתם. קיים בידנו תעוד יוצא-דופן, בעברית, מאת אליהו קפשאלי בן התקופה המתאר:
"ויהי כאשר ראה המלך (הסולטאן עות'מאני) כי החלו הממ"לוקי להתגבר על התורגמי' (טורקים) וכי ראה כי כבר החלו להתקרב אל מול פני הסוללות הגדולות ויאמר לעמו: מהרו חושו אל תעמודו והשליכו הארטל"ריאה הגדולה עליהם ועליהם תבוא אש וגופרית ורוח זלעפות. הדבר יצא מפי המלך ויבעירו את הסוללות כאש תבער יער וכלהבה תלהט הרים... ולממ"לוקי מלקו את ראשם... ואשר נמלטו מהארטל"ריאה הכום הסוסים וימותו כי לא היו כל כך מלומדי קול הברת הארטל"ריאה וישמעו את קול הסוללות ויסולו עליהם דרכם באש פלדות... והם היו בעוכריהם כי לא ידעו הארט"לריאה וכשמוע קולה קול גדול ולא יסף, נסו וקראו: כולנו מתים, ונסו מנוסת חרב ובחופזם לנוס נפלו ונשברו... ויבואו עליהם התורגמי וימיתום... וינגפו לפני התורגמי וינוסו איש לאוהליו וימותו כל גיבורי הממ"לוקי."
ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית > הממלוכים במצרים לאחר נפילת הסולטנות הממלוכית

שלטונם של הממלוכים במצרים הסתיים בשנת 1517 לאחר שזו נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים שנותרה לה אוטונומיה בענייני פנים.
בשנת 1768 הסולטאן עלי ביי אל כאביר הכריז עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך חיילות המצב הממלוכים דיכאו את מרידתו.
נפוליאון הביס את הכוחות הממלוכים בקרב הפירמידות בשנת 1798 כאשר פלש למצרים, ולאחר שנפוליאון עזב את מצרים הכוחות הצבאיים שהשאיר לא הצליחו לדכא את המרד הממלוכי, ובעקבותיו, בשנת 1801 נאלצו הכוחות הצרפתיים שהשאיר לברוח ממצרים. נפוליאון לקח עמו כוח ממלוכים קטן לשירות צבאו במלחמותיו באירופה. אפילו במשמר הקיסרי של נפוליאון היו חיילים ממלוכים, ובהם שומר הראש האישי של נפוליאון - רוסטאן.
בשנת 1806 מונה מוחמד עלי למושל מצרים, ובשנת 1811 הזמין אליו את מנהיגי הממלוכים (בין 64 ל-700 מנהיגים - ישנן מספר גרסאות) והרג את כולם למעט ניצול אחד. החיילים הממלוכים נמלטו לסודאן בעקבות אירוע זה, ובכך הסתיימה שליטתם במצרים.
סדרי השלטון בסולטנות הממלוכית

הממלוכים היוו "אצולה חד-דורית". כלומר, העבדים שיובאו לסולטנות הצטרפו לאליטה הצבאית והפוליטית שלה, אולם צאצאיהם לרוב לא יכלו לרשת את מקום אבותיהם ולתפוס מעמד בכיר בצבא או בשלטון.
העמדה של הממלוכ בצבא או במנהל הסולטנות לא הייתה ניתנת לירושה. גם הקצאת הקרקע שניתנה לקצינים ממלוכים כדי להחזיק את הכוח הצבאי הכפוף להם, לא היה ניתן להעברה בירושה. בנו של ממלוכ אינו ממלוכ, הוא מוסלמי מלידה. פירוש הדבר הוא שהממלוכים היו קבוצת מיעוט קטנה, לא ערבית, השולטת ברוב ערבי. ההגבלה נעשתה על-מנת שלא תהיה דריסת רגל לנפוטיזם, העדפת קרובי משפחה בשל קרבתם ולא בגלל כישוריהם. וכן על מנת שרק קצינים מובחרים שהתחשלו בקסרקטינים ישאו בעמדות כח. כל דור רכש ילדים-עבדים כדי למלא את שורות הממלוכים של הדור הבא. הממלוכים גדלו ולחמו יחד מגיל צעיר ביותר במסגרת אותו גדוד, דבר שיצר ביניהם יחסי רעות, אחווה ואמון יוצאי דופן, שהמשיכו גם כאשר התמנו (אם התמנו) למשרות בכירות בממשל. הנתינים זכו למשטר שומר חוק וסדר, שהיה הגון בדרך-כלל ושמר על ביטחון נתיניו.
העמדה היחידה בממשל שנמסרה בירושה הייתה משרת הסולטאן. בבית המלוכה הבחרי חוזר דפוס לפיו שולטן ממנה אחד מבניו ליורש, הוא מודח עד מהרה ואח קטן יותר ממונה תחתיו, גם האח הצעיר מודח עד מהרה ואז עולה שוב על כס השלטון קצין ממלוכי. יוצא מכלל זה השולטן מוחמד בן קלאון שהיה דור שני לממלוכ ושלט במשך כ-40 שנים, בשלוש קדנציות ובימיו הגיעה הסולטנות לשיא פריחתה.
השלטון הממלוכי (הבנוי ממתאסלמים, שהאסלאם איננו אמונת אבותיהם), נשמע באדיקות למנהיגי הדת. בעוד שלכלכלתם של הקצינים ואנשי השלטון נמסרו נחלות שהקנו להם הכנסה בעת שנלחמו או שימשו בשירות הציבור, לאנשי הדת נמסרו הקדשים (ווקף, وقف). ההקדשים היו נחלות ונכסי-דלא-ניידי נושאי תשואה שכל הכנסותיהם היו קודש למימון אנשי דת ומוסדות דת. אדיקותם של הממלוכים באה לידי ביטוי גם בשמירתם הקנאית על חוקי אפליית בני החסות, היהודים והנוצרים. החוקים באו בעיקר על-מנת לפגוע בנוצרים אך פגעו גם ביהודים, לגביהם לא הייתה לממלוכים שנאה מיוחדת. למשל האיסור על מכירת יין נועד כדי לפגוע בנוצרים אך פגע גם ביהודים.
ההכשרה של הממלוכים

העבדים הצעירים נרכשו בדרך כלל באזור הערבה האירואסייתית או בקווקז והובאו לסולטנות הממלוכית על ידי סוחרי עבדים (שכונו ח'ואג'ה), שלרוב היו מוסלמים מארצות מחוץ לסולטנות הממלוכית. אחרי שהגיעו לסולטנות, נרכשו העבדים על ידי הסולטאן או על ידי קציניו בשוקי העבדים.
לאחר רכישתם החלו החניכים הצעירים במסלול הכשרה שנמשך, בדרך כלל, מספר שנים. במהלך תקופת ההכשרה שלהם קיבלו העבדים הצעירים חינוך עיוני שכלל את לימוד השפה הערבית והשכלה דתית-אסלאמית והכשרה צבאית מקפת שהתבססה על עקרונות הפורוסיה. כאשר סיים החניך את תקופת הכשרתו הוא שוחרר מעבדותו והחל בקריירה צבאית בתפקיד חייל פשוט.
תקופת ההכשרה הייתה חשובה ביותר עבור הממלוכים והשפיעה רבות על עיצוב אישיותם. במהלך ההכשרה הפך הממלוכ מפגאני למוסלמי, מטירון לחייל ומנער לאדם בוגר. בתקופת ההכשרה פיתח החניך רגשי נאמנות חזקים כלפי פטרונו (אֻסְתאד') – האיש שרכש אותו בתור עבד ודאג להכשרתו – ורגשי אחווה כלפי חבריו הממלוכים שהיו שייכים לאותו פטרון (קבוצה זו כונתה חֻ'שְדאשיה).
צבא הסולטנות הממלוכית

הדוקטרינה הצבאית השלטת של הממלוכים הייתה הסתערות ויציאה אל מול פני האויב. הם לא דגלו בהתבצרות אלא בהתקפה, שהתבססה על מידע מוקדם ומודיעין טוב ועל אומץ לבם של הלוחמים, שהיה הערך החשוב ביותר עליו התחנכו.
אצל הממלוכים התקיימה מחשבה רציונלית לגבי ניצול משאבים. הם לא הצטיינו במסע בים ולא היו בעלי צי, לכן ויתרו על שימוש בדרך זו. יתרה מכך, הים היווה איום מתמיד של פלישה אירופית-צלבנית ולכן מספר ערי הנמל במרחב השליטה שלהם צומצם בכוונה כדי למנוע שימוש במתקני חוף אם וכאשר תהיה פלישה צלבנית חוזרת. הם לא דגלו בביצורים, ולכן לא בנו מבצרים סביב ירושלים על מנת לחסוך בתקציב, אסטרטגיית ההגנה על פנים הארץ הייתה העוצמה הממלוכית בכללותה.
לפי מחקריו של ראובן עמיתי, הן הממלוכים והן המונגולים היו גם פרשים וגם קשתים והתאמנו בקשתות על מנת להילחם בגושים גדולים יחסית. בשני המקרים ידעו להתקדם בגושים מסודרים וגל אחרי גל, תוך כדי הלחימה קדימה יורים ומסתובבים ונותנים לגל החדש לעבור, עד שצד אחד נחלש ונוצר מגע פנים אל פנים. הממלוכים היו מסוגלים להילחם בכלי נשק אחרים כמו חרב, רומח, גרזן ואלה כבדה. בגרזן השתמשו תוך כדי לחימה בעוד הרוכב לוחם על הסוס, הוא נתן מכה לאויבו על מנת להורידו מהסוס. אך עיקר גאוות והתמחותם של הממלוכים היה הקשתים.
הקרב התנהל כך שהמונגולים היו תוקפים ראשונים. הממלוכים היו סופגים, מחזיקים מעמד, מתארגנים ויוצאים נגדם ובכל פעם צד אחר תוקף, עד שצד אחד נשבר. בקרב כל צד ניסה להפתיע, להשתמש בלוחמה פסיכולוגית.
התפישה הממלוכית כלפי המונגולים הייתה שאין מוותרים על אף פלישה, ואף פשיטה ולכן הממלוכים יש מערכות תקשורת בדמות סיירים על הגבול, יוני דואר, מדורות. כל אלה על מנת להודיע שהמונגולים הם בדרך, ואז הצבא הממלוכי היה יוצא ממצרים במהירות לכיוון סוריה. מערכת הריגול של הממלוכים הייתה מסועפת למדי אצל המונגולים, הארמנים, והצלבנים. הם טיפחו קשרים עם בדווים בספר ואף מעבר לו. ערכו פשיטות בצד השני ולצורך כך השתמשו בתחבולות להכפיש את שמם של אנשים בכירים בצד המונגולי וכך יצרו מצב בו המונגולים חושדים בפקודים שלהם. המטרות קידשו את האמצעים.
דמות המפתח במערכת הריגול היה הקאדר, במשמעותו המילולית של שליח. במסגרת הממלוכית זה מונח טכני המתייחס לבלדר חשאי הנוסע הלוך ושוב. לא היו אלה ממלוכים בעצמם, כי אם ארמנים, סוחרים וכדומה. הם נסעו הלוך ושוב על דרך הדואר וטיפחו לעצמם קשרים עם בני המקום כשהמינוח היה חיובי מאוד, לא מלשין, כי אם מנציחון, אדם שנותן עצות נכונות או עוזר בצורה כנה וכך הביעו הממלוכים את הערכתם לאנשים האלה שהיו מוכנים לסייע נגד המונגולים.
בקהיר שירת אחד המקורבים לסולטאן כאחראי על מערכת הריגול, ולו תקציב מיוחד. אותם פעילים או בלדרים גם היו אוספים ומלקטים ידיעות לא נכונות על מנת לבלבל את האויב ולהכפיש את שמם של אנשים בצד השני, על מנת להיפטר מהם. השתמשו בג'אסוס –גשש (מקור המילה העברית גשש), היה מיועד בעיקר לסיירים, דהיינו אנשי שטח.
אדריכלות ממלוכית

את השפעתם של הממלוכים על האדריכלות של המסגדים, המדרסות, הגשרים, הסבילים והספריות במצרים, סוריה וארץ ישראל ניתן לראות עד ימינו. הממלוכים פיתחו ארכיטקטורה מיוחדת, שהושפעה מאלמנטים שראו במקומות אותם כבשו, בעיקר באסיה הקטנה. ישנם פריטים ארכיטקטוניים הנחשבים עד היום כממלוכיים במובהק, דוגמת אבלק, מוקרנס, שימוש במובאה משוקעת עם ספסלי אבן (מצטבא) משני הצדדים, שילוב של סמלים הראלדיים של קציני צבא בכירים בחזיתות מבנה וכדומה.