stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית דין רבני

ערך זה עוסק במערכת של בתי דין יהודיים רשמיים במדינת ישראל. אם התכוונתם לכלל בתי הדין הפועלים על פי ההלכה, ראו .
מבואת בית הדין הגדול לשעבר בהיכל שלמה בירושלים
בתי הדין הרבניים הם חלק ממערכת המשפט בישראל, הכוללת גם את בתי הדין הדתיים, הפוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי. בחוקי מדינת ישראל ניתנת לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט בלעדית בנושאי הנישואין והגירושין של אלו המוכרים כיהודים על-פי ההלכה, סמכויות בדיני אישות בתנאים מסוימים, ובכלל זה גם גיור. לבתי הדין יש סמכויות נוספות הנילוות לענייני הנישואין והגירושין, וכן סמכויות בעניינים דתיים. הגוף האחראי על בתי הדין הרבניים הוא הנהלת בתי הדין הרבניים. כפי שעולה בפסק דין בלבן, למחוקק החילוני אין סמכות לבטל נורמות דתיות כיוון שלא הוא מקור החקיקה לכתחילה. המרב שניתן לעשות הוא לצוות על בתי המשפט, בכללם הדתיים, שלא לפסוק על פי נורמה זו, כפי שעשו בחוק שיווי זכויות האישה בנוגע לנכסי מלוג ויושם בפסק דין סידיס. מאז קום המדינה ועד לשנת 2004 הייתה הנהלת בתי הדין הרבניים יחידת סמך במשרד הדתות. עם פירוקו של משרד זה בשנת 2004 הפכה הנהלת בתי הדין ליחידת סמך במשרד המשפטים. בשנת 2015, בעקבות דרישת ש"ס בעת הקמת הקואליציה, הועברה בהחלטת ממשלה האחריות על בתי הדין הרבניים ממשרד המשפטים למשרד לשירותי דת. בראש המערכת של בתי הדין הרבניים, ניצב בית הדין הגדול לערעורים בירושלים, בראשותו של אחד משני הרבנים הראשיים לישראל. כיום עומד בראש ביה"ד הגדול לערעורים הרב דוד יוסף, אשר מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול.
מבנה בתי הדין וסמכויות המינוי

השופטים בבתי דין רבניים נקראים דיינים. לפני קום המדינה שימשו לשכות הרבנות המקומית כבתי הדין הרבניים ורבני הערים היו הדיינים, אך לאחר קום המדינה הוחלט על הקמת מערכת בתי דין רבניים נפרדת מהרבנות המקומית. הדבר הוסדר בשנת 1955 בחקיקת חוק הדיינים, ומאז הדיינים ממונים לתפקידם על ידי הוועדה לבחירת דיינים בראשות השר לשירותי דת (הדומה בתפקידה ובהרכבה לזו של הוועדה לבחירת שופטים). לרוב יושבים הדיינים בהרכב של שלושה, אך במקרים דחופים ובהסכמתם של שני הצדדים ניתן לשפוט גם בהרכב של דיין אחד. בתי הדין הרבניים פוסקים על פי ההלכה היהודית והמשפט העברי.
בישראל קיימים תריסר בתי דין רבניים אזוריים (באריאל, אשדוד, אשקלון, חיפה, טבריה, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, צפת, רחובות, תל אביב ובאר שבע אשר לו גם שלוחה באילת), וכן בית דין מיוחד לענייני גיור.
בית הדין הרבני הגדול לערעורים יושב בירושלים, ובנשיאותו יושב אחד משני הרבנים הראשיים לישראל המכהן למעשה כאחראי על כל מערכת השיפוט הרבנית בישראל, ובמקרים מסוימים מטפל לבדו בערעורים הנובעים מטעויות סופר או הלכה. בנשיאות בית הדין הגדול מכהן כיום הראשון לציון הרב דוד יוסף.
על הצד הלוגיסטי של בתי הדין אמונה הנהלת בתי הדין הרבניים. במשך 20 שנים שימש הרב אלי בן דהן כמנהל בתי הדין, ובשנת 2010 החליף אותו הרב שלמה דיכובסקי. כשאחריו מונה הדיין הרב דוד מלכא כמנכ"ל לארבע שנים, וכשהסתיימו בשנת 2022 מונה בחזרה למנכ"ל הרב אלי בן דהן.
מעמדם, סמכותם ודרכי מינויים והדחתם של הדיינים מוסדר בחוק באמצעות חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), ובאמצעות חוק הדיינים.
על פי חוק הדיינים אדם יכול להיות מועמד למינוי דיין בבית דין רבני רק אם הוא הוסמך לרבנות על ידי רב מומחה או מוסד תורני שמועצת הרבנות הראשית מכירה בו, הוא בגיל 30 ומעלה, נשוי או היה נשוי, אורח חייו ואופיו הולמים מעמד של דיין בישראל, והוא עמד בבחינות מטעם מועצת הרבנות הראשית.
תחומי סמכות > סמכויות על פי חוק

הסמכויות של בתי הדין הרבניים הן ירושה משלטון העות'מאני שהגדיר עדות דתיות שלכל אחת מהן סמכויות לגבי המעמד האישי של בני העדה, ולגבי הכרעה בסכסוכים אזרחיים בין בני העדה. בנוסף על בתי הדין הרבניים הכיר השלטון העות'מאני גם בתי דין של דתות אחרות בישראל. השלטון המנדטורי הקים במקביל את בית הדין השרעי המוסלמי.
בחוקי מדינת ישראל ניתנת לבתי הדין הדתיים סמכות שיפוט בלעדית בנושאי הנישואים והגירושים של בני עדתם. לבתי הדין הרבניים יש סמכות שיפוט בלעדית להכריע בנושאי הנישואים והגירושים של אלו המוכרים כיהודים על-פי ההלכה, לרבות גירושים של יהודים שנישאו בנישואים אזרחיים. ובנוסף סמכויות בדיני אישות אחרים בתנאים מסוימים, ובכלל זה גם גיור, מינוי אפרוטופוסים, הכרת אבהות, קביעת מעמד אישי והצהרת דתיות. בנוסף לתחומי המעמד האישי, יש לבתי הדין הרבניים סמכות שיפוט גם בעניינים דתיים, כגון הקדשות וכדומה, וכן סמכות שיפוט בהסכמת הצדדים, בנושאים כגון: צוואות וירושות.
בנוסף, יש להם סמכות שיפוט ("מקבילה") בכל הנושאים שנכרכו לתביעות גירושין,
כגון: חלוקת רכוש, הסדרי שהות, חינוך, מזונות ועוד. וזאת בתנאי שהתביעה בנושאים אלו הוגשה טרם הגשת תביעה דומה בבית משפט לענייני משפחה, על ידי מי מהצדדים.
עובדה זו גורמת למושג הידוע "מרוץ סמכויות" - שהצד המעדיף לדון בבית הדין הרבני, או בבית המשפט לענייני משפחה, ממהר להגיש תביעה בערכאה שבה הוא חפץ לדון, כדי למנוע מהצד שכנגד לתבוע בערכאה השנייה. יוצא מן הכלל הוא נושא מזונות ילדים, שעל פי פסיקת בית המשפט העליון נקבע כי אינו ניתן לכריכה בתביעת הגירושין, אלא יכול להיות נידון על ידי בית הדין הרבני רק בהסכמת הצדדים.
תחומי סמכות > בוררות

עד לפסיקת בג"ץ ב-6 באפריל 2006, בפסק דין 8638/03 - סימה אמיר נ' בית הדין הרבני הגדול בירושלים, נהגו בתי הדין האזוריים לדון ולפסוק אף בנושאים שאינם בסמכויות על פי חוק שיפוט בתי הדין הרבניים, כגון: דיני נזיקין, קניין ודיני ממונות בכלל. בית הדין הרבניים סמכו על חוק הבוררות אשר מקנה לכל אדם סמכות שיפוט מכח הסכמת הצדדים בכפוף לחתימה על שטר בוררות.
בשנת 2006 פסק בית המשפט העליון כי בית הדין אינו מוסמך בחוק לשמש כבורר, וכגוף הפועל מכוח חוק, הסכמת הצדדים אינה יכולה להעניק לו סמכויות שאינן שלו לפי החוק. עם זאת, דה פקטו בתי דין רבים ממשיכים לפסוק בדיני ממונות, אך לפסק אין תוקף חוקי. קיימת הצעת חוק ממשלתית לעגן את זכותם של בתי דין רבניים לפסוק כבוררים בכל נושא ממוני.
צדדים המעוניינים להכריע בסכסוך כלכלי שביניהם על פי דין תורה, יכולים לפנות גם לבתי הדין הפרטיים, שקונים את סמכותם מכוח חוק הבוררות. יש המעדיפים לפנות לבתי דין אלו, המתמחים בדיני ממונות ולרוב ההליך שם מהיר, פשוט מבחינה בירוקרטית ומשוחרר מחשש אפשרות ביטול פסק הדין על סמך פסיקת בג"ץ. אך יש המעדיפים לדון דווקא בבתי הדין הרבניים הממלכתיים, שכן שם הם זוכים לזכויות הדיינותיות שאינן קיימות בבתי דין פרטיים, כגון: זכות ערעור, מתן נימוקים לפסק, וועדה אליה ניתן לפנות במקרה של תלונות.
בית הדין הגדול לערעורים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פיקוח על בתי הדין הרבניים

קיימים מספר מנגנונים אזרחיים המפקחים על בתי הדין הרבניים:
נציבות תלונות הציבור על שופטים
ביקורת של בג"ץ בעילות מצומצמות. בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בית הדין הרבני, והוא מנה את המקרים שבהם יראה מקום להתערב למרות זאת, מקרים בהם לדעתו:
ההכרעה ניתנה בחריגה מסמכות
ההכרעה פוגעת בכללי הצדק הטבעי
ישנה בהכרעה סטייה מהוראות חוק המכוונות לבית הדין הדתי
מצב בו נדרש סעד מן הצדק אשר אינו בסמכותו של בית משפט או בית-דין אחר.
תקנות של בתי הדין המותקנות על ידם חייבות לקבל אישור של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת
סמכות בתי הדין מוגבלת לנישואין וגירושין.
ביקורת

בניגוד לבתי המשפט האזרחיים בישראל, הדיונים בבית הדין הרבני - בדומה לדיונים בבית המשפט לענייני משפחה - הם חסויים על פי חוק, מאחר שהם עוסקים בעניינים שהצנעה יפה להם. בהתאם לכך, גם פסקי הדין אינם מתפרסמים, אלא על פי בחירה של בית הדין לפרסמם. בשל כך הציבור הרחב, ואפילו עורכי דין המופיעים תדיר בבית הדין אינם מודעים תמיד לפסיקות תקדימיות בענייניהם; אם כי על פי חוק השפיטה אין בי"ד רבני כפוף לתקדימים כלשהם, ומשכך אין כל משמעות ל"פסיקות תקדימיות" ככל שמדובר בבי"ד רבני.
מספר גופים פמיניסטיים, בהם "קולך", "מבוי סתום", "עמותת בת מלך" ו"מרכז צדק לנשים", טוענים כי המתדיינים אינם מבינים חלק גדול מפסקי הדין הניתנים בבית הדין, ובמקרים מסוימים המתדיינים לא מקבלים לידיהם את פסקי הדין בעניינם. גופים אלו מעבירים ביקורת גם לגבי אופן התנהלות הדיונים, העדר שקיפות או רישום פרוטוקולים חלקי (לטענתם), וכן על נקיטת קו הלכתי הגורם לדבריהם לאפלייתן של נשים או לעיגונן, אף כשהן סובלות מאלימות, ומתיר ביגמיה. הנהלת בתי הדין הרבניים, וכן משפטנים המצטרפים לעמדתה טוענים שעיון בנתונים מוכיח שאין בסיס לטענות אלו.
ביקורת נוספת על בתי הדין הרבניים עולה בדבריו של נציב תלונות הציבור על שופטים לשעבר, אליעזר ריבלין, שקבע בדוח משנת 2016 כי "הדיינים אינם מפנימים די את כללי הצדק הטבעי ואת כללי האתיקה החלים עליהם". מחקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2020 הצביע גם הוא על נורמות שיפוטיות ירודות בבתי הדין הרבניים בהשוואה לערכאות שיפוטיות אחרות. המחקר מצא כי 32.7% מן התלונות על דיינים בבתי הדין הרבניים בשנים 2008–2019 נמצאו מוצדקות, לעומת שיעור נמוך של בין 8% ל-16% בערכאיות המשפטיות הלא דתיות. נמצא גם כי רבות מן התלונות המוצדקות על דיינים נגעו למהות הנורמות השיפוטיות: 30% מהתלונות המוצדקות על דיינים היו בקטגוריה של "פגיעה בעיקרי הצדק הטבעי", לעומת 10% בכל יתר הערכאות השיפוטיות. המחקר טען כי הנורמות השיפוטיות הירודות בבתי הדין הרבניים באות לידי ביטוי במעורבות של גורמים חיצוניים בהחלטות של בית הדין, במעורבות של דיינים מכהנים בהליכים משפטיים הנוגעים למקורביהם תוך ניגוד עניינים, בפגיעה בזכות של המתדיינים להשמיע טענות ובהיעדר מזג שיפוטי ראוי מצד הדיינים. בנוסף, הצביע המחקר על תופעות של תמיכה ציבורית של דיינים במפלגות פוליטיות ועל השפעות של אינטרסים מפלגתיים על הניהול השוטף של בתי הדין. מנגד, המחקר הצביע על כך שאיכות השירות בבתי הדין השתפרה מאוד לאורך השנים, ושמידת שיתוף הפעולה של בתי הדין הרבניים עם גורמי הרווחה עדיפה על זו של השופטים בבתי המשפט לענייני משפחה.
ראו גם

בית דין לממונות
כתב סירוב
דיני פניות ציבור במשרדי מדינת ישראל בנושאי דת
לקריאה נוספת

אריאל פינקלשטיין, בתי הדין הרבניים: שירות דת או ערכאה שיפוטית?, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020.
זרח ורהפטיג, חוקה לישראל דת ומדינה, הוצאת מסילות, 1988.
מנחם אלון, חקיקה דתית בחוקי מדינת ישראל ובשפיטה של בתי משפט ובתי הדין הרבניים, הוצאת הקיבוץ הדתי, 1968.
אסף טבקה ואור סדן "הסמכה למילה: ברית מילה, בית הדין הרבני וסמכות שיפוט עניינית - ניתוח דיוני" המשפט ברשת: זכויות אדם גיליון 20, עמ' 4 (2014).
רבקה לוביץ, מסוף העולם ועד סופו, מסע הייסורים של נשים בבית הדין הרבני, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
יואב סטשבסקי, הרחבת סמכות השיפוט של בית הדין הרבני לדון בדיני ממונות: משמעויות משפטיות והלכתיות, עבודת תזה, אוניברסיטת תל אביב (2021).
אביטל ענבר

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1944 (בן 80) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  המכון למדע המדינה פריז 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אביטל ענבר (נולד ב-29 בספטמבר 1944) הוא סופר, מתרגם, עיתונאי ומבקר מסעדות ישראלי.
ספרים שכתב

מדריכי המסעדות גומיו ישראל 1996, 1997-8, 1999, 2000 עריכה, 2001, 2002-3.(הספר בקטלוג ULI)
"התענוגות של צרפת", א. ניר, תל אביב, 1997.(הספר בקטלוג ULI)
"התענוגות של פרובאנס", אביטל ענבר, ירושלים, 2000.(הספר בקטלוג ULI)
"תענוגות פאריס", הוצאת בבל ב-2003 והוצאת כתר ב-2005.(הספר בקטלוג ULI)
"התענוגות של דרום מערב צרפת", כתר, ירושלים, 2005.(הספר בקטלוג ULI)
"התענוגות של יינות בורדו", כתר, ירושלים, 2005.(הספר בקטלוג ULI)
"אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס", אביטל ענבר, 2011.(הספר בקטלוג ULI)
"תמונות פאריסאיות", ספר אלקטרוני, אביטל ענבר, מאי 2015.
"אלזאס – מדריך טיולים ליין, אוכל, תרבות ומורשת יהודית", אביטל ענבר, אוגוסט 2015 ("אלזאס" מבוסס על "אווז בנוסח אשכנז", שפרסם בפסח 2011, והוא מעודכן ל-2015).(הספר בקטלוג ULI)
"50 התענוגות של פרובאנס", הוצאת שטיינהרט שרב, 2017, וספר דיגיטלי באתר "עברית".(הספר בקטלוג ULI)
"רעבים בטוקיו", מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2019. ספר מודפס בהוצאת מודן, 2023, ספר דיגיטלי וספר קולי באתר "עברית" ,2023,(הספר בקטלוג ULI)
Gourmand in Tokyo", Amazon Kindle edition, 2020"
"פאריס של כולנו", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת. 2023
"פרובאנס והריביירה הצרפתית", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2023
"פריז קצר ולעניין", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת אפריל 2024
Les Plaisirs de Provence", Amazon Kindle edition, 2021"
מבחר ביקורות > על התרגומים

בני ציפר, על "צלבי העץ", הארץ, 6 בספטמבר 1985.
דר בר-ניר, "התום המפוכח", דבר, 31 ביולי 1987.
יורם ברונובסקי, "ילד הפלא של ההשכלה", הארץ, 23 בנובמבר 1980.
קריאל גרדוש (דוש), "הגאלים באים", מעריב, 7 במרץ 1980.
הדה בושס, "תמונות של ייאוש", "משקפי קריאה", הארץ, 6 במאי 1986.
מרדכי אבישי, "נשים, ממון, פוליטיקה", מעריב, 21 בדצמבר 1984
שלמה פפירבלט, "המאהב, הגוף שלי, הראש שלי", ידיעות אחרונות, 1986.
מיכאל הנדלזלץ, "תחת דגל צרפת", הארץ, 28 ביולי 1987.
חיים פסח, "הודו-סין אהובתי", במחנה, 11 ביוני 1986.
ירון לונדון, "מחירו של חטא", 7 בדצמבר 1982.
ז'יזל ספירו, "כפר באמצע פאריס", הארץ, ספרים, 1987.
תמר גולן, "כאבו של הזולת – נסבל", הארץ ספרים, 15 ביוני 2006.
לנה שילוני, "איך להצליח בעיתונות", הארץ, 29 במאי 2008.
עודד סברדליק, "מפגש טראגי בין שני עולמות", 1986.
בועז אפלבאום, "דבר, זיכרון".
מאיר שניצר, "פרחה עם ראש".
שלמה פפירבלט, "מילים יהודיות בצרפתית", ידיעות אחרונות.
מרדכי אבישי, "גיבורים יהודים בין ריאליה לגרוטסקה", מעריב, 1983.
דינה פלדות, "הכל כתוב במילון", מעריב.
עמירה שגב, "מתרגם עם תמלוגים", חדשות 8 ביוני 1988.
חנה קים, "הקשר הצרפתי – חמישה יוצרים ישראלים קיבלו השבוע את מיסדר האמנויות והספרות", תרבות וספרות, ידיעות אחרונות.
דליה קרפל, "לא למרסל פרוסט", העיר, 13 בדצמבר 1985.
אהוד בן עזר, "המתרגם הוט הפראייר של תעשיית הספר העברי – שיחה עם אביטל ענבר", גלובס, 10 בפברואר 1989.
ירון גולן, "ז'ול ורן ואביטל ענבר – אור בקצה המנהרה?", הארץ.
אמיר נוימן, "אביטל ענבר (צרפתית): להישאר בחוץ", מונולוג, דבר 19 ביוני 1987.
מבחר ביקורות > על הספרים

מני פאר, "התענוגות שלי מתענוגות צרפת", גורמה (את).
נירה רוסו, "שבחי פרובאנס", מוסף הארץ, 8 ביוני 2000.
מרדכי חיימוביץ', "שני מבטים בשאטו", מעריב ספרות וספרים, 30 ביוני 2000.
נירה רוסו, "פרובנס ב'", מוסף הארץ, 21 בספטמבר 2001.
גבי לוין, "אוהבת את האוהבים", הארץ, מוסף ספרים, 11 ביוני 2003.
ענת חלפין בריאיון עם אביטל ענבר, "אביטל ענבר, תרבות, תענוגות ופוליטיקה", סיגאר, יולי-אוגוסט 2008.
ישראל אהרוני, "לאן נעלם ז'אק למלואז", 7 ימים, ידיעות אחרונות 21 במרץ 1997.
הערות שוליים

↑ על חייו, משפחתו ופעלו במקומות שונים בכתבות בעיתונות, במאמריו ובספריו, בין השאר:
אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, 19-16 4
אביטל ענבר, התענוגות של פריז, 17-15, 39, 50
אביטל ענבר, אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס, 7-6, 9, 10, 11, 28, 193.
↑   שלמה פפירבלט, במקום מישלן: מדריך גומיו מגיע לישראל והשפים נקראים לסדר, באתר הארץ, 14 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312913405171  PLWABN: 9810645174905606  BnF: cb145113941 (data)  GND: 1120511038  ISNI: 0000 0000 6658 6834  LCCN: nr90015225  SUDOC: 078069076  VIAF: 66697599   WorldCat (עם VIAF): 66697599 
עטיפת הספר "אווז בנוסח אשכנז"
War (אלבום)

War (בעברית: מלחמה) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי סטיב ליליווייט ויצא ב-28 באוקטובר 1983 באיילנד רקורדס. האלבום נחשב לאלבום הפוליטי בצורה גלויה הראשון של U2, בחלקו בגלל שירים כמו "Sunday Bloody Sunday" ו-"New Year's Day", כמו גם בגלל שם האלבום, אשר נובע מתפיסת הלהקה את העולם באותה התקופה. בונו, הסולן, אמר ש-"נראה היה שמלחמה הייתה המוטיב של 19"83.
U2 הקליטו את האלבום בין ספטמבר לנובמבר 1982 באולפני וינדמיל ליין שבדבלין בהפקתו של סטיב ליליווייט, כמו שני האלבומים הקודמים שלהם Boy ו-October. בעוד שהנושאים המרכזיים באלבומים הקודמים עסקו בגיל ההתבגרות (Boy) וברוחניות (October), האלבום War התמקד בהיבטים הפיזיים של הלוחמה ובהיבטים הרגשיים של מה שבא אחריה. מבחינה מוזיקלית, האלבום הרבה יותר קודר מהאלבומים הקודמים של הלהקה. האלבום תואר כאלבום שבו הלהקה "הפכה את הפציפיזם עצמו למסע צלב".
War זכה להצלחה מסחרית, הוריד את Thriller של מייקל ג'קסון מהמקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והפך לאלבום הראשון של U2 שהגיע למקום הראשון במצעד. במצעד האלבומים האמריקאי War הגיע למקום ה-12 והפך לאלבום הזהב הראשון של הלהקה. אף על פי שבזמן יציאתו האלבום קיבל ביקורות רעות מהמבקרים הבריטים, הוא זכה מאז לשבחים. ב-2012, האלבום דורג במקום ה-223 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. ב-1983, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם War Tour.
הקלטות

באוגוסט 1982, בונו ואשתו אלי יצאו לירח דבש בג'מייקה. בעודם בירח הדבש, בונו עבד על מילות האלבום. השיר "New Year's Day" היה במקור שיר אהבה של בונו לאשתו, אך השיר הושפע מתנועת הסולידריות הפולנית ושינה צורתו. הלהקה החלה להקליט את האלבום בספטמבר 1982 באולפני וינדמיל ליין שבדבלין ובהפקתו של סטיב ליליווייט, אשר הפיק גם את שני האלבומים הקודמים שלהם.
השיר הפותח את האלבום, "Sunday Bloody Sunday", הוא שיר מחאה נלהב. הוא התפתח מריף גיטרה ומילים אשר נכתבו על ידי דה אדג', הגיטריסט, ב-1982. לאחר ויכוח עם בת זוגו, ובתקופה בה הטיל ספק ביכולותיו ככותב שירים, דה אדג' תיעל את תחושות הפחד, התסכול והתיעוב העצמי שהרגיש אל תוך יצירה מוזיקלית. לאחר שבונו עיבד מחדש את המילים, הלהקה הקליטה את השיר. תבנית התיפוף בפתיחת השיר התפתחה לכדי המקצב המרכזי של השיר. כנר מקומי בשם סטיב ויקאם פנה אל דה אדג' בוקר אחד בתחנת אוטובוס ושאל אותו אם U2 מעוניינת בצלילי כינור באלבום הבא שלה. ויקאם עבד באולפן כחצי יום ונגינתו על כינור חשמלי הייתה התרומה האינסטרומנטלית האחרונה לשיר.
במהלך ההקלטות של "Sunday Bloody Sunday", ליליווייט עודד את לארי מולן ג'וניור, המתופף, להשתמש בטכניקת רצועת קליק (click track), אך מולן סירב נחרצות. לאחר פגישה מקרית עם אנדי ניומארק (מלהקת סליי אנד דה פמילי סטון), אשר השתמש בטכניקה הזו, מולן שינה את דעתו. מולן השתמש בטכניקה כדי להישאר בקצב גם בשירים אחרים באלבום. מולן אמר על האלבום בראיון ב-1983: "אני חושב שהתיפוף תמיד היה די פשוט, אני לא חושב שהוא צריך להיות נוצץ. בשביל War אני משתמש ברצועת קליק, שזה משהו שלא השתמשתי בו בעבר. זו דרך לשמור על הקצב באוזניות. כשהקשבתי למוזיקה בקצב הנכון עם רצועת הקליק ידעתי שאני צריך לחזור למקורות. בתקווה התקליט הבא יהיה יותר מורכב ואני אתקדם הלאה. אני חושב על כך בתור התקדמות מוזיקלית מכיוון שלמדתי הרבה במהלך ההקלטות של האלבום הזה, למדתי הרבה על הסגנון שלי, וזה מה שרציתי לעשות. אני חושב שלאלבום War יש סגנון מובהק, דבר שלא היה באלבומים הקודמים."
שלושה משירי האלבום כוללים קולות רקע מחברי להקת Kid Creole and the Coconuts. על פי סטיב ליליווייט, "האם היו במקרה בסיבוב הופעות בדבלין, אז בילינו איתם והם באו לשיר קולות רקע ב-"Surrender". זה היה די רנדומלי. להקת רוק רצינית מכניסה קולות רקע של The Coconuts לאלבום שלה".
גריסת האולפן של השיר "40" הוקלטה במהלך השעות האחרונות של סשן ההקלטות בנובמבר 1982. אדם קלייטון, הבסיסט, כבר עזב את האולפן, ושלושת חברי הלהקה הנותרים החליטו שאין להם שיר טוב לסגור איתו את האלבום. בונו, דה אדג' ומולן הקליטו את השיר במהרה, כאשר דה אדג' מנגן גם את חלקי הגיטרה וגם את חלקי הבס. בונו קרא לשיר "40" מכיוון שהוא ביסס את המילים על פרק מ' (40) של ספר תהילים. בהופעות חיות של השיר,דה אדג' מנגן על הבס וקלייטון מנגן על הגיטרה.
יצירה

הסאונד של War נחשב קשוח יותר מזה של שאר האלבומים של U2. סיבה עיקרית לכך היא שדה אדג' השתמש בו פחות בדיליי ובהד.
האלבום War נפתח עם שיר המחאה "Sunday Bloody Sunday". השיר מתאר את הזוועה המרגיש אדם הצופה בסכסוך בצפון אירלנד, ובייחוד ביום ראשון העקוב מדם (1972). כבר מתחילת האלבום ניתן לראות הבדל משני האלבומים הקודמים, אשר עסקו בתמימות וברוחניות. "Sunday Bloody Sunday" פותח את האלבום עם נגינת תופים בסגנון צבאי, סולו גיטרה זועם, העובר להתפרצויות סטקטו המזכירות מכונות ירייה ומילים חדות על מלחמה כמו: "And today the millions cry / We eat and drink while tomorrow they die." האלבום בכלליות יותר ישיר מאשר October האווירתי. ב-1983 בונו אמר:
הרבה מהשירים באלבום הקודם שלנו היו די מופשטים, אבל War יותר ישיר ויותר ספציפי במכוון. אבל עדיין אפשר להבין את שם האלבום בכמה רמות שונות. אנחנו לא מתעניינים רק בהיבטים הפיזיים של מלחמה. ההשפעות הרגשיות חשובות באותה המידה, "התעלות שנחפרו בלבנו". אנשים הפכו קהים לאלימות. כשצופים בטלוויזיה, קשה להבדיל בין עובדה לבדיון. רגע אחד אתה רואה מישהו נורה ב-"המקצוענים", וברגע הבא אתה רואה בחדשות מישהו נופל מחלון לאחר שנורה. האחד הוא בדיוני והאחר הוא החיים האמיתיים, אבל אנחנו הופכים כל-כך רגילים לבדיה שאנחנו נהיים אדישים לדבר האמיתי. War יכול להיות הסיפור של בית שבור, של משפחה במלחמה
"Sunday Bloody Sunday" נחשב לאחד משירי המחאה הפוליטיים הגדולים ביותר, והלהקה ניגנה אותו ברבות מהופעותיה לאורך השנים.
"Seconds" הוא שיר על התחמשות גרעינית, ועל האפשרות שהארמגדון יתרחש בטעות. השיר מכיל דגימה מהסרט הדוקומנטרי Soldier Girls, שיצא ב-1982. דה אדג' שר את שני הבתים הראשונים כזמר ראשי, מה שקורה רק לעיתים רחוקות בשירי הלהקה.
בהמשך למוטיב הפוליטי של האלבום, "New Year's Day" הוא שיר על תנועת הסולידריות הפולנית. ב-2004, מגזין הרולינג סטון דירג את השיר במקום ה-435 ברשימת השירים הטובים ביותר בכל הזמנים. "New Year's Day" הוא אחד השירים המבוצעים ביותר בהופעות של U2.
"Like a Song..." נועד להעביר מסר לאלו שחשבו שהלהקה היא יותר מידי מכובדת וכנה, ולא מספיק פאנקיסטית. בונו סבר שהגישה הפאנקיסטית של השיר הייתה הגיונית יותר בשנות ה-50 וה-60, בניגוד לז'אנר ה-"מחופש" של תחילת שנות ה-80.
הסאונד של "Drowning Man" שונה משאר הרצועות באלבום, מכיוון שהוא שיר שקט ואטמוספירי אשר הושפעה רבות משיריה של להקת הפוסט-פאנק האנגלית The Comsat Angels.
שירים אחרים באלבום מתעסקים בנושאים כמו זנות ("Red Light") ואהבה ("Two Hearts Beat as One").
הפצה

האלבום יצא לראשונה ב-28 בפברואר 1983. הקסטה המקורית כוללת את האלבום במלואו בכל צד.
הפצה > אריזה ושם האלבום

האלבום נקרא War מכמה סיבות. ב-1982, בונו אמר ש-"נראה היה שמלחמה הייתה המוטיב של 1982". והוסיף ש-"בכל מקום עליו לא הסתכלת, מאיי פוקלנד למזרח התיכון לדרום אפריקה, הייתה מלחמה. בכך שקראנו לאלבום War נתנו לאנשים סטירה בפנים ובאותו הזמן התרחקנו מהתדמית הנעימה שהרבה אנשים חשו כשהם חשבו על U2". דה אדג' אמר ש-"זו כותרת כבדה. היא חדה. זה לא משהו בטוח, אז זה היה יכול להביא לתוצאה הפוכה ממה שרצינו. זה נושא שאנשים יכולים לסלוד ממנו. אבל רצינו לעלות על דרך מסוכנת יותר, לעוף קצת קרוב יותר לשמש, אז אני חושב ששם האלבום מתאים". הילד שעל עטיפת התקליט הוא פיטר רוואן (אחיו של גוגי, חבר טוב של בונו). הוא מופיע גם על העטיפות של האלבומים Boy, Three, The Best of 1980-1990 וגם על כמה סינגלים. בונו תיאר את ההיגיון שמאחורי העטיפה: "במקום לשים טנקים ורובים על העטיפה, שמנו פנים של ילד. מלחמה יכולה להיות גם דבר נפשי, דבר רגשי, בין אוהבים. היא לא חייבת להיות דבר פיזי".
הפצה > סינגלים

בינואר 1983, "New Year's Day" שוחרר כסינגל המוביל של האלבום. הסינגל הגיע לעשירייה הראשונה של מצעד המוזיקה בבריטניה, והיה הסינגל הראשון של הלהקה שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100. במרץ 1983, "Two Hearts Beat as One" ו-"Sunday Bloody Sunday" יצאו כסינגלים באזורים שונים. "Two Hearts Beat as One" יצא בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה והגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים של בריטניה. "Sunday Bloody Sunday" יצא בגרמניה ובדנמרק והגיע למקום השלישי במצעדים של דנמרק. "40" יצא בגרמניה לא כסינגל מסחרי, אלא כסינגל שיווקי.
קבלה

עם שחרורו של האלבום, כמה ביקורות בבריטניה היו שליליות. גאווין מרטין ממגזין ה-NME השווה בין האלבום לבין האלבום הראשון של U2. הוא טען ש-"בעוד ש-Boy זרח וזרם, War הוא אלבום משמעם וסטטי, ובעוד ש-Boy היה מלא באש ובדמיון, War שופע במודעות ליברלית ריקה". הוא הרגיש שאחרי הסינגל "New Years Day", אשר לדעתו היה "הסינגל הטוב ביותר שלהם מאז "I Will Follow", האלבום "מתדרדר בצורה דרמטית", ובסופו של דבר קורא לאלבום "עוד דוגמה לאימפוטנציה והריקבון של מוזיקת הרוק". למגזין Sounds הייתה נקודת מבט דומה. בו נטען ששני הסינגלים שיצאו מהאלבום הם שני השירים החדקים ביותר ממנו, אבל ש-"שאר האלבום הוא תערובת מדכאת של שירים לא גמורים וניסיוניים (במובן הפשוט ביותר של המילה), והם תת-רמה".
לעומת זאת, בארצות הברית, מגזין הרולינג סטון פרסם ביקורת חיובית על האלבום: "באופן כללי, הנקודות המוזיקליות החזקות של האלבום הן בעיקר תוצר של עיבודים מטופלים היטב ודינמיקות מאוזנות טוב. אפילו בזמן שדה אדג' פורט על הגיטרה שלו מנגינות שהופכות יותר ויותר מתוחכמות, הוא עדיין מצליח לשמור על הקהות המינימליסטית אשר הוסיפה ניצוץ ל-Boy."
War היה הצלחה מסחרית, והפך לאלבום הראשון של U2 שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. הוא הוריד מהמקום הראשון את Thriller של מייקל ג'קסון. האלבום דורג במקום ה-6 בסקר המבקרים של 1983 של וילג' ווייס. ב-1989, War דורג במקום ה-40 במצעד "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-80", של מגזין רולינג סטון. ב-2012, האלבום דורג במקום 223 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון, וגם דורג במקום ה-94 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-80" של Slant Magazine.
סיבוב ההופעות War

כדי לקדם את האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ב-1 בדצמבר 1982. סיבוב ההופעות החל חודש לפני שהאלבום יצא וכונה "קדם-סיבוב ההופעות War". דבר זה נועד להציג ולבדוק את השירים בהופעה חיה. הסיבוב עצמו החל ב-26 בפברואר 1983 ונמשך עד 30 בנובמבר באותה שנה. בסך הכול, הלהקה עשתה 110 הופעות ברחבי אירופה, ארצות הברית ויפן כדי לקדם את War. במהלך הסיבוב, הלהקה החלה לנגן בהדרגה במקומות גדולים יותר. היא עברה ממועדונים לאולמות ולארנות. בונו ניסה לשלהב את הקהל הגודל עם תעלולים תיאטרליים, לעיתים קרובות מסוכנים. הוא טיפס על פיגומים ועמודי תאורה וקפץ אל תוך הקהל. מראהו של בונו מנופף בדגל לבן בעת הביצועים של "Sunday Bloody Sunday" הפך לתמונה אייקונית של סיבוב ההופעות. הלהקה ניגנה בכמה פסטיבלים גדולים באירופה ובארצות הברית, אשר כללו את US Festival בסוף השבוע של יום הזיכרון של ארצות הברית מול קהל של 125,000 אנשים. ההופעה של הלהקה ב-5 ביוני 1983 ב-Red Rocks Amphitheater תוארה על ידי מגזין רולינג סטון כאחד מ-"50 הרגעים ששינו את ההיסטוריה של הרוקנרול". ההופעה הוקלטה לווידאו בשם Live at Red Rocks, והייתה אחת מכמה הופעות שנכללו באלבום החי Under a Blood Red Sky. שתי ההוצאות הושמעו הרבה ברדיו וב-MTV, מה שגרם להרחבת הקהל של הלהקה והצגתם כלהקת הופעות טובה. במהלך סיבוב ההופעות, הלהקה החלה מסורת חדשה בה הם מסיימים הופעות עם השיר "40", כאשר במהלכו דה אדג' וקלייטון מחליפים בניהם את הכלים וחברי הלהקה עוזבים את הבמה אחד אחד בעוד שהקהל ממשיך לשיר את הפזמון החוזר, "How long to sing this song?" סיבוב ההופעות War היה סיבוב ההופעות הרווחי הראשון של U2, הוא הכניס כ-2 מיליון דולר.