stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השומר
תולדות הארגון > תקופת מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביטלו השלטונות העות'מאניים את הקפיטולציות, שלפיהן נתיני ארצות המערב היו פטורים מחלק נכבד של כללי המשטר העות'מאני; ונהנים מחסותם של קונסולים של מדינות אירופה. מנהיגי "השומר" היו פעילים בתנועת ההתעת'מנות, שקראה ליהודים לוותר על נתינותיהם הזרות ולקבל על עצמם אזרחות עות'מאנית, על מנת להראות נאמנות לשלטונות, וכן, כדי למנוע את גירושם מהארץ של יהודים נתיני ארצות האויב. ערב מלחמת העולם הראשונה, מחצית מן היהודים בארץ ישראל היו נתינים זרים, רובם של האימפריה הרוסית. זו הייתה יריבה מימים ימימה, ועתה אויבת כנגד העות'מאנים במלחמה.
אך ההתעת'מנות לא תרמה להקלת המצב. מנהיג "השומר" ישראל שוחט הציע לשלטונות העות'מאניים להקים מיליציות יהודיות אשר ישרתו במסגרתו ויגנו על ארץ ישראל; אולם, המושל הצבאי של סוריה וארץ ישראל ומפקד הארמייה הרביעית, אחמד ג'מאל פאשה, התנגד לכך, שכן הוא ראה בציונות תנועת מרד. הקאימקאם (מושל אזרחי) של יפו, בהא-אלדין בך, אשר מוּנה על ידי ג'מאל פאשה, פתח בחקירה חשאית נגד רוב הנהגת היישוב היהודי בארץ. מנהיגי "השומר" ישראל שוחט, רעייתו מניה, יצחק בן-צבי, וכן, יהושע חנקין ודוד בן-גוריון, ועוד רבים אחרים נעצרו ונחקרו. ולאחר משפט שנערך להם, הם הוגלו מן הארץ. ישראל ומניה שוחט ויהושע חנקין נשלחו לגלות באנטוליה, ואילו בן-צבי ובן-גוריון גורשו לאלכסנדריה. כמו כן, החלו השלטונות העות'מאניים להחרים את הנשק אשר היה בידי היישוב היהודי.
בחודשי המלחמה הראשונים פקד את ארץ ישראל משבר כלכלי חמור כתוצאה מניתוק הקשר עם המערב, דרכי הדואר השתבשו, הבנקים נסגרו, רבים גויסו בכפייה לצבא העות'מאני, ורכוש רב הופקע לצורכי המלחמה. מכות הארבה שפקדו את הארץ ב-1915 החמירו את הרעב והמחסור. אירועי גזל ושוד לאור היום על ידי חיילים ועריקים מהצבא העות'מאני היו נפוצים, ותרמו להידרדרות המצב. עליית מחירי המזון גרמה לפגיעה במסירת השכר לאנשי "השומר". שכן על פי החוזה שנחתם עם איכרי המושבות, שולם חלק ממנו בדגן, ובנסיבות המלחמה, העדיפו האיכרים למוכרו.
באוקטובר 1916 יצאה קבוצת אנשי "השומר" במסחה, בהנהגת ישראל גלעדי, להקים נקודת התיישבות בגליל העליון, באתר בשם: חמרה (או חמארה). השם החדש שנבחר ליישוב היה "כפר בר-גיורא" (בהמשך שונה שם היישוב ל"כפר גלעדי"). המתיישבים אנשי "השומר" התפרנסו תחילה מעבודת השמירה במטולה. במקביל, הוקמה נקודת התיישבות בטלחה (לימים תל-חי) ובמחניים.
בי"ב באדר תרע"ה (1915) אירעה התנגשות בין אנשי "השומר" במלחמיה לבין ערבים מהכפר עבדיה, ובמהלכה נורה ונהרג אחד הערבים. בעקבות כך נערכה מתקפה גדולה על מלחמיה. במהלך מתקפה זאת נהרג אחד מאיכרי המושבה, ברל (דב) קליי (קולטשינסקי), אולם השומרים במושבה הצליחו להדוף אותה.
תולדות הארגון > תקופת מלחמת העולם הראשונה > בעיצומה

בשנת 1916 חדל "השומר" למעשה לפעול כארגון; הקופה המשותפת של הארגון התרוקנה וחדלה לפעול, ואנשיו המשיכו בשמירה ובעבודה במושבות השונות כל אחד בפני עצמו. באותה שנה, כתב ד"ר יעקב טהון במכתב לד"ר ארתור רופין כי מספר חברי הארגון אינו עולה על שלושים, וכי גזרת פעולותיו מצטמצמת לגליל התחתון בלבד. אך באספת "השומר" השנתית, שהתקיימה בל' באב תרע"ו (1916), הוחלט להרחיב את פעולות ארגון "השומר", לגייס חברים שישמשו כקבוצות הגנה ולהקים מחסני נשק. נוצרו קשרים עם צעירי המושבות לצורך שילובם במסגרת "השומר", ובמיוחד עם אנשי "הקבוצה היפואית". חלק מחברי קבוצת תל-עדש עבדו בתור עגלונים עבור הצבא העות'מאני, והשתדלו להעלים נשק שעבר תחת ידיהם ולהעבירו לתל-עדש.
במרץ ואפריל 1917, לאחר התבוסות הבריטיות בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני, אספו בדואים תושבי הנגב נשק רב, שהופקר בשדות המערכה על ידי הבריטים והטורקים. ארגון "השומר", ובמקביל לו גם "הקבוצה היפואית", החלו לאסוף ולרכוש נשק זה ולהעבירו לגליל. המושבה רוחמה בדרום היוותה תחנת איסוף ראשונה לנשק המוברח. תחנות נוספות היו ברחובות ובפתח תקווה. בכסלו תרע"ז (1917) חזרו אנשי "השומר" לעבוד במושבה רחובות. בקיץ תרע"ז 1917 נערכו פשיטות גדולות של בדואים משבטי רואלה על יישובים כפריים של יהודים וערבים, בין השאר דרשו מזומנים, מעין "דמי חסות". בתגובה ארגנו חברי "השומר" קבוצות סיור להגנה אזורית, אשר הצליחו להגן על היישובים מפני התנכלויות.
לאחר חשיפת רשת הריגול של ניל"י ערכו הטורקים מצוד נרחב אחר יוסף לישנסקי, בחשד שהיה סגנהּ של שרה אהרנסון בהנהגת רשת הריגול. באוקטובר 1917 נערכה פשיטה של הצבא העות'מאני על זכרון יעקב, שבמהלכהּ נעצרו אהרנסון וחבריה. יוסף לישנסקי, שהיה מאנשי ניל"י, ברח מבעוד מועד. הוא הוברח על ידי חברי "השומר" לגליל העליון. עם התגברות חיפושיהם של אנשי הצבא העות'מאני אחר לישנסקי התקבלה באספת "השומר" ההחלטה להתנקש בחייו. הוא נורה בסמוך למטולה על ידי שני אנשי "השומר"; נפצע בכתפו, אך הצליח לברוח. בהגיעו אל דרום הארץ, זוהה ונתפס על ידי בדואים, אשר הסגירו אותו לשלטונות העות'מאניים. אז החל גל מעצרים של חברי "השומר" וחיפושים נרחבים אחר נשק במושבות מזוהות עם הארגון. רבים מאנשי "השומר" נעצרו בבתי כלא בטבריה ובנצרת. רבים מהם נחקרו ועונו בחשד לפעולות ריגול, בגידה ועריקה מן הצבא. בהשתדלות עסקני היישוב נגזרה על חלקם שנת מעצר; חלק שוחררו מן הכלא אל שורות הצבא העות'מאני בהרי ארמניה.
בשיא פעילותה של מחתרת ניל"י הוברחו אליה מטבעות זהב שנטבעו בשנות המלחמה, באוניה שהגיעה אל החוף בסמוך לזכרון יעקב. חלק מהן הועבר אל ה"ועד הפוליטי" אשר הקימה הנהגת היישוב, ובראשה מאיר דיזנגוף, לנוכח המצוקה הקשה בשנות המלחמה. כאשר מחתרת ניל"י נחשפה, ונחשפו גם המטבעות הזרים בשוקי הארץ, הוחלט להחזיר לה 50,000 פרנק. אנשי "השומר" סברו שאין להחזיר לניל"י את המטבעות. צבי נדב ושמואל הפטר פנו לאפרים בלומנפלד שהחזיק בהן בפתח תקווה. בבקשה לקבל את המטבעות, והבריחו אותן בעגלה לתל-עדש. כנראה, חלק מהמטבעות שימש לסיוע לאסירים בכלא דמשק. אך בקרב אנשי "השומר" נשמעו טענות על שימוש לא ראוי בכסף. בשלב מאוחר של המלחמה דרש מאיר דיזנגוף לקבל בחזרה חלק מהכסף ולא נענה. (בעקבות פרשה זאת, החליטה מועצת מפלגת "פועלי ציון" בראש השנה תרע"ט 1918 במחניים, להודיע על ניתוק הקשר עם ארגון "השומר").
תולדות הארגון > תקופת מלחמת העולם הראשונה > בסיומה

בסתיו 1917 הבקיע הצבא הבריטי את קו ההגנה הטורקי בדרום הארץ בקרב באר שבע, אך בפברואר 1918 נעצרה ההתקדמות הבריטית והתייצב קו שתי העוג'ות – קו הגבול בין הכוחות הבריטיים לטורקים – בין נחל הירקון במערב ונחל ייט"ב (ואדי אל-עוג'ה) במזרח. בתקופה שלאחר מכן המשיך ארגון "השומר" בשמירה על מושבות הגליל ובניסיון לתמוך בחבריו העצורים בדמשק.
תולדות הארגון > ראשית תקופת השלטון הבריטי

בספטמבר 1918 התחדשה המתקפה הבריטית בקרב מגידו, שבו נפרצו קווי ההגנה הטורקיים, הושלם כיבוש ארץ ישראל, והתאפשרה התקדמות בריטית מהירה לעבר דמשק. התפתחות זו הובילה לכניעת האימפריה העות'מאנית וליציאתה ממלחמת העולם הראשונה. ב-17 באוקטובר 1918, שלושה שבועות לאחר קרב מגידו, נערכה אספת "השומר" האחת-עשרה בטבריה, ובה התקבלו החלטות על התנדבות לצבא, במסגרת הגדודים העבריים ולז'נדרמריה הבריטית. פעילים רבים של "השומר" אכן התגייסו לגדודים העבריים. כאשר התברר שהצבא הבריטי משאיר למעשה את הגליל העליון כשטח הפקר החלו פעילים אלו בין היתר "לסחוב" נשק ותחמושת מהצבא, אשר יאפשרו להיערך לקראת הפְּרעות שהיו צפויות להתחולל.
בעקבות הכיבוש הבריטי החלו לחזור לארץ פעילי "השומר" שהוגלו או הושמו במעצר בדמשק ואנטוליה. בנוסף לכך הצטרפו לארגון בוגרי הגימנסיה העברית "הרצליה" (בהם אליהו גולומב ודב הוז) וחניכי תנועת "החלוץ", אשר הגיעו לארץ במסגרת העלייה השלישית. מנהיגי" השומר" ישראל ומניה שוחט הגיעו לארץ באביב 1919 – ומצאו בשובם רק חלקים ושברים מן הארגון כפי שהיה בעת הקמתו ב-1909.
מבין המצטרפים החדשים, אליהו גולומב ותומכיו מנהיגי תנועת "אחדות העבודה" דוד בן-גוריון ויצחק טבנקין, טענו בדבר הצורך בכך שהשמירה על היישוב תהיה מוטלת על גוף רחב ועממי. טענות אלו הביאו למחלוקת עם ותיקי ארגון "השומר", אשר שאפו לשמור על האופי של הארגון כמסדר שומרים חשאי ואליטיסטי.
על רקע חילוקי דעות אלו, ובצל מאורעות תל חי ב-1 במרץ 1920, התכנסה אספת "השומר" האחרונה בתל עדשים ב-18 במאי 1920. במסגרת האספה הוחלט שהארגון יתפרק מרצונו ויעביר את סמכויותיו הביטחוניות למפלגת "אחדות העבודה". ימים אחדים לאחר מכן הוכרז בוועידת "אחדות העבודה" בכנרת על הקמת ארגון "ההגנה", על בסיס "השומר". רחל ינאית בן-צבי מציינת ש"להלכה התפרק "השומר" באספה זו, אך למעשה הוסיף להתקיים בכוח הקשר האינטימי שהיה בן חבריו".
במקביל עמלו ראשי "השומר", ישראל ומניה שוחט, על הקמת גדוד העבודה ובנוסף הקימו את "הקיבוץ החשאי", שנועד להמשיך במתכונתו המצומצמת את מסגרת הפעולה של "השומר".
פעילות "השומר" > התיישבות

האידאולוגיה שהניעה את מקימי "בר גיורא" ו'השומר" דגלה, בין השאר, בהתיישבות יהודית בארץ ישראל ובעבודה עברית. הקומונה בסג'רה, שעל בסיסה הוקם ארגון "השומר", הייתה אמורה, על פי חזונהּ של מניה שוחט, להוות בסיס לגרעין של כ-300 פועלים אשר יעלו להתיישב בחורן שבעבר הירדן. אולם, בתקופות רבות נזנחו הרעיונות ההתיישבותיים עם התגברות הדרישה לשומרים. בנוסף, התגלעו חילוקי דעות בין דור המייסדים, אשר ראה בהתיישבות חלק בלתי נפרד מפעילות התנועה, לבין המצטרפים החדשים, אשר התעניינו בעיקר בשמירה גרידא.
"כיבוש הקרקע" הייתה פעילות ששילבה את היכולות של "השומר" עם הרעיונות ההתיישבותיים. שם זה ניתן לפעילות שנועדה להשתלט על קרקעות שנקנו על ידי התנועה הציונית. במקרים רבים הן הפלחים האיכרים, והן הבדואים הערבים הנודדים, לא הכירו בקניין זה, והתנגדו להימצאות יהודים עליהן. פעולת כיבוש הקרקע הראשונה נעשתה לאחר פנייה של יהושע חנקין לארגון, והתרחשה על אדמות שבט זביח הסמוך לסג'רה. ההכנות לפעולה זו נערכו בחשאי, והוסתרו אפילו מאיכרי המושבה. הצלחת הפעולה הביאה לפעולות כיבוש נוספות, שהחשובות בהן היו כיבוש קרקעות ה"פולה" בעמק יזרעאל ואדמות כרכור. על הקרקעות בעמק יזרעאל הקים "השומר" את היישוב מרחביה.
בשיא פעילותו של הארגון, לאחר קבלת השמירה בחדרה וברחובות, לא אפשר המחסור בכוח אדם לעסוק בהתיישבות. אמנם, היו בין ותיקי הארגון חברים שסברו שמקצוע השמירה מנוֵון, ושעל הארגון לחזור לרעיונות ההתיישבות שאפיינו אותו בתחילתו; אולם הם נקלעו למחלוקות עם החברים החדשים, שהיו נלהבים מהעיסוק בשמירה ולא היו שותפים לחזון האידאולוגי של מייסדיו. ניסיון ההתיישבות המרכזי של "השומר" היה בתל-עדש (לימים תל עדשים). היישוב, שהוקם על ידי חברי "השומר" באוקטובר 1913, נבנה במטרה להיות מרכז הפעילות של התנועה. חרף מצוקות כלכליות וקשיי ההתיישבות, הפך היישוב אומנם למקלט ומרכז לארגון, במיוחד במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה.
חברי ושכירי "השומר" היו בין מקימיהם של דגניה, מרחביה, תל חי וכפר גלעדי, עין חרוד ובית אלפא.
"השומר" וארגונים בתנועה הציונית

רוב אנשי "השומר" היו חברי מפלגת "פועלי ציון", ואחד מראשיה בארץ ישראל יצחק בן-צבי, היה ממייסדי "השומר"; אך מנהיגי המפלגה השמיעו לעיתים ביקורת חריפה על פעילות הארגון. כך, לדוגמה, דוד בן-גוריון דרש במסגרת ועידת המפלגה להעמיד את פעולותיו של "השומר" ו"לגיון העבודה" לביקורת המפלגה, וטען שכך, אין המפלגה יכולה להיות אחראית לחבריה. ביקורת חריפה יותר נשמעה בקרב מפלגת הפועלים "הפועל הצעיר"; שלמה לביא היה אחד מן המעטים מחבריה אשר התקבלו לארגון "השומר".
בקרב אישי ההנהגה הציונית היו לארגון "השומר" תומכים רבים, אך גם מתנגדים חריפים. בקרב ציונים במזרח אירופה הייתה תמיכה נלהבת בפעילות "השומר". אחד מהם, היה מנחם אוסישקין. באמצעות הוועד האודיסאי (הוועד ליישוב ארץ ישראל) עודד קרנות של ההסתדרות הציונית לתמוך בארגון, ואף אישר הלוואות לארגון לצורך רכישת סוסים ונשק. תומך חשוב של "השומר" בתחילת דרכו היה גואל הקרקעות יהושע חנקין. בתיווכו נוצרו הקשר עם ד"ר ארתור רופין, אשר עמד בראש המשרד הארצישראלי – הזרוע של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל. קשר זה, הוביל לחתימת חוזי העבודה והשמירה בכרכור ובתל-עדש.
לעומת זאת, אחד העם, שדגל בציונות רוחנית, התנגד להקמת כוחות חמושים יהודים, מחשש שאלו יביאו לרוח מיליטריסטית ולניוון באומה.
הארגון קבל הכרה רשמית מן ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני ה-11, אשר התקיים בווינה ב-1913.
חברי "השומר" > האישה ב"השומר"

בהנהגת "השומר" בלטה פעילותן של מספר נשים – ובראשם של מניה שוחט ורחל ינאית. מניה שוחט, אשתו של ישראל שוחט, הייתה אחת ממנהיגי הארגון אף שרשמית לא נמנתה עם חברי הוועד. היא ריכזה את ניהול כספי הארגון, חזונה על התיישבות שיתופית עמד במרכז האידאולוגיה של הארגון, שימשה דמות אמהית לפעילי הארגון ואחזה בנשק במהלך התקפות על המושבות. רחל ינאית הייתה גם היא חברה בארגון כבר מהיווסדו, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה – כאשר רבים ממנהיגי ה'שומר' הוגלו מהארץ, לקחה חלק פעיל בהנהגת הארגון וברכישה והברחה של נשק מהדרום. נשים נוספות שבלטו בפעילותם ב"השומר" עוד מימי 'בר-גיורא', היו קיילה גלעדי, אסתר בקר, ציפורה זייד ושרה חיה חנקין.
על פי ספר תולדות ההגנה נושא מעמד האישה ב"השומר" היה אחד הנושאים שגרמו לתסיסה מתמדת בארגון. מצד אחד "השומר" דגל בהקמת חברות שיתופיות שבהם יש שוויון זכויות מלא בין כל החברים. מנגד, בעיקר בימי ראשית העלייה השנייה, הצטמצם עיסוקן של רוב הפועלות לעבודות משק הבית בישול ותפירה – ורק מיעוטן עסקו בחקלאות, והייתה זו התוצאה וגם הסיבה לכך, שחלק מחברי "השומר" לא תמכו בקבלת נשים כחברות שוות זכויות לארגון. כעבור שנים כתבה רחל ינאית בספרה על מניה שוחט, כי שלושה גורמים אפשרו לחברי "השומר" להתגבר על "מכשולים רבים ובעיות חברתיות" בדרכם, והשלישי בהם הוא: "בכוח האישה, אשת "השומר", שעל אף היותה תמיד ברקע, ידעה לשאת בעול הנדודים, הסבל והמחלות שהיו כרוכים בחיים ארעיים של השומרים בלי לרפות את רוח החברים".
מניה שוחט עצמה סיפרה בפגישה עם תלמידות חוות הלימוד החקלאית, בשנת 1921, על מעמדה של האשה ב"השומר":
"בראשי ימי "השומר" שררו יחסים של שותפות בין החברים לחברות, והחברות נתקבלו לשורות "השומר" ברשות עצמן. אך כאשר רבו הזוגות והחברות נכנסו למסגרת "השומר" אך ורק בגלל קשרי משפחה, ללא כל הכשרה, חל שינוי ביחס לחברה. אשת "השומר" סבלה קיפוח מצד "השומר" שכן לא לקחה חלק ברוב הדיונים וההחלטות שקבעו את חיי החברים. כל כינוס שנתי של "השומר" היה מאורע חשוב, מעין חג לחברים; אולם הנשים לא הוזמנו לאסיפות, ורק התלוו אל בעליהן, מלאות צער ועלבון."
חברי "השומר" > מפגשים, טקסים ופעילות חברתית

חברי "השומר" היו נפגשים באספות שנתיות, אשר בהן נדונו ענייני "השומר"; החל מבעיות תקציב וכלה בנושאים מהותיים כגון מעמד האישה, שאלות התיישבות והמשך דרכו של הארגון. בספר תולדות ההגנה מצוין שהאספות מילאו תפקיד נפשי וחברתי חשוב: "תכלית האספות לא הייתה בדיונים ובסיכומים בלבד, כי אם גם בחויה העצומה ... ימי האספה השכיחו מלב השומרים את צרות השמירה, הרחוקה מאידיליה, והפיחו רוח חדשה של אמונה ותקווה בלב החברים. האספות נתנו לחבר מן השורה את הרגשת הערך העצמי וזכותו השוה להכריע בגורל הארגון".
במהלך האספות התנהלו הצבעות על מועמדים חדשים להתקבלות כחברי "השומר". למתקבלים נערכו טקסי קבלה, אשר מתכונתם השתנתה משנה לשנה. כך לדוגמה, טקס הקבלה שנערך בפסח תרס"ט 1909 בבית השומרים במושבה כפר תבור: על הקיר היה תלוי דגל "השומר" ועליו הסיסמה "בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום", מתחתיו שתי חרבות שלובות, ובחדר האירה מנורה. ואילו, בחדרה לאחר האספה השנתית בשנת תרע"ב (1911), נערך טקס קבלה בבית בקצה המושבה לאור נרות. טקס הקבלה שנערך לאחר האספה השנתית בכרכור (1913) התקיים מחוץ למושבה תחת עץ ענף. במהלך טקסי הקבלה נשאו החברים החדשים שבועת אמונים לארגון.
חתונות אנשי "השומר", אשר לוו בחגיגות גדולות, היו אירוע חברתי חשוב. מופעי החתונות עוררו התרגשות לא רק בין חברי הארגון אלא גם בקרב תושבי המושבות. בחתונות אלו היו השומרים מופיעים רכובים על סוסים וחגורים בנשקם ובמיטב מחלצותיהם. החופה הייתה נפרשת מעל חודי כידוני הרובים, כמנהג אנשי צבא באותה תקופה. חתונה קבוצתית גדולה במיוחד של שלושת חברי "השומר" אלכסנדר זייד, מנדל פורטוגלי וזלמן אסושקין ורעיותיהם, נערכה לאחר האספה השנתית בתשרי תרע"ג (1912).
מורשתו ביישוב

ארגון "השומר" הצליח ביעדו העיקרי: שמירה עברית ביישוב בארץ ישראל, והוכיח את יכולתו ואת ערכו של "השומר" העברי. "השומר" לא הצליח לקבל את השמירה בכל היישובים העבריים בארץ ישראל, ואף נאלץ לעזוב את המושבות הגדולות חדרה ורחובות בעקבות חילוקי דעות; אך השמירה העברית הונהגה ונשארה בידי שומרים עבריים.
ארגון ההגנה – הוקם בקיץ 1920, במידה רבה, על בסיס התשתית של "השומר". עם הקמת מדינת ישראל היווה אחת מתשתיותיו של צה"ל.
גדוד העבודה, הוקם בקיץ 1920 על ידי מנהיגי "השומר" ו"החלוץ", ופעל עד 1929. הגדוד הצליח לממש את הרעיונות שעמדו בבסיס "לגיון העבודה".
אגודת השומרים, הוקם על ידי אנשי "השומר" ב-1933, וקיים עד היום כחברת שמירה.
תנועה הקיבוצית הושפעה מן הרעיונות של "השומר" בדבר התיישבות בצורה של קומונות.
אחד ממייסדי "השומר", יצחק בן-צבי, היה לנשיאהּ השני של מדינת ישראל.
החוקר מרדכי נאור העריך כי "מייסדי "השומר" וותיקיו, שכה היטיבו לפעול ולהפעיל בשנותיו הראשונות של הארגון, לא הצליחו להשתלב במנהיגות הפוליטית והביטחונית בימי המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. למנהיגים שצמחו מקרב אנשי העלייה השנייה (להוציא את יצחק בן-צבי) לא היה יחס חם ל"השומר" בשנות פעילותו, וחלק מהם אף התנכרו לאנשיו בשנים מאוחרות". ישראל שוחט, מנהיג ארגון "השומר" לא שב למלא תפקיד מרכזי ביישוב היהודי בארץ ישראל, בשנות המנדט הבריטי; אך לקח חלק בהקמת ארגוני מגן, בין השאר, בראשית התעופה העברית בארץ ישראל.
מורשתו ביישוב > הנצחה

בשנות ה-30 יצא לאור קובץ 'השומר', ובשנות ה-50 יצאו לאור ספר השומר: דברי חברים וספר תולדות ההגנה, אשר הציגו חומרים רבים על "השומר", וגישות שונות להבנת מהלכיו. חלק נכבד מארכיון "השומר", שכלל פרוטוקולים של ישיבות ואספות, מכתבים ותזכירים, אבד או הושמד בשנות מלחמת העולם הראשונה, במיוחד לאחר גילויה של מחתרת ניל"י, ועקב המצוד הנרחב של השלטונות העות'מאנים אחר אנשי "השומר".
חלקת אנשי השומר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי, הקרוי על שם חבר הוועד המייסד של "השומר" ישראל גלעדי, שבה נקברו רבים מחברי "השומר".
בקיבוץ כפר גלעדי פועל מוזיאון בית השומר.
בדמות איש "השומר" – הוצב פסל רוכב על סוס בכיכר "השומר" בכפר תבור.
"אות השומר" נקבע בשנת 1981 על ידי ממשלת ישראל, והוענק לאנשי "השומר" או לקרוביהם.
בשנת 2007, בהחלטת ממשלה, הונפק בול לציון 100 שנה לארגון "השומר".
על שם הארגון נקראו:
תנועת הנוער הציונית "השומר" (נוסדה ב-1909), ואחר "השומר הצעיר" (נוסדה ב-1913).
ארגון השומר החדש – ארגון התנדבותי לשמירה חקלאית, פעיל בעיקר בנגב ובגליל
מתחם "תל השומר", ובו מצויים: בית החולים "שיבא", ומחנה דורי (שבו נמצא בסיס הקליטה והמיון של צה"ל).
שמות רחובות בישראל.
ראו גם

הרועה
אנשי השומר
ארגון המגן
לקריאה נוספת > מקורות: זכרונות וביוגרפיות של אנשי השומר

יעקב יערי-פולסקין, חולמים ולוחמים, תרפ"ב-1922.
עבר הדני (אהרן פלדמן), השומר, הוצאת קק"ל, תרצ"א-1931
שלמה קפלנסקי (עורך), קובץ השומר, תעודות, זכרונות ודברי הערכה, תל אביב: הוצאת ארכיון העבודה, תרצ"ז-1937.
אברהם יערי (עורך), זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרקים פא–פב: "השומר", מזכרונות ישראל גלעדי; מחייו של אחד מאנשי "השומר", מזכרונות אלכסנדר זייד; עמ' 822–850.
יצחק בן-צבי (עורך עם אחרים), ספר השומר, תל אביב: הוצאת דביר, תשי"ז-1957.
ברכה חבס, אליעזר שוחט (עורכים), העלייה השנייה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז-1947.
צבי נדב, מימי שמירה והגנה, תל אביב: הוצאת מערכות, 1954.
יצחק נדב, זכרונות איש "השומר".
רחל ינאית בן-צבי, אנו עולים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ך 1959.
רחל ינאית בן-צבי, מניה שוחט, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשל"ו-1977.
אליהו גולומב, חביון עֹז, א-ב, הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל ומערכות, תש"י–תשי"ד 1950–1954.
מרדכי יגאל, עלי אוכף, (עורך: ירמיהו רבינא), תל אביב: הוצאת אגודת השומרים הא"י, תשט"ז-1956.
יצחק בן-צבי, ספר השומר – דברי חברים, תל אביב: דביר ומשרד הביטחון, תש"ך-1960.
יהודה ריינהרץ, שולמית ריינהרץ, מוטי גולני (עורכים), עם הזרם ונגדו, מניה שוחט, איגרות ותעודות 1960-1909, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ה-2005.
אביבה אופז, ‏דיוקנו של איש 'השומר' – בעקבות צרור מכתביו של מנדל פורטוגלי, קתדרה 48, יוני 1988, עמ' 99-73
מחיינו, כתב העת של גדוד העבודה, תרפ"א–תרפ"ט, 1921–1929. (מהדורה חדשה: 1970–1973, הוצאת יד טבנקין).
לקריאה נוספת > מחקרים

בן-ציון דינור ואחרים (עורכים), ספר תולדות ההגנה, א-ג, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1956.
יוסף נדבה (עורך), יוסף לישנסקי – איש ניל"י, תל אביב: הוצאת הדר, 1977.
גרשון גרא, השומר, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל (עורכים), העלייה השנייה, א-ג (מחקרים, מקורות, אישים), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח-1998.
יעקב גולדשטיין, בדרך אל היעד, "בר-גיורא" ו"השומר" 1907–1935, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשנ"ד.
עוזיאל לב, "בר גיורא" ו"השומר": מרעיון ביטחוני לארגון ביטחוני (1907 – 1914), הוצאת "מערכות" צבא הגנה לישראל, 1985.
סמדר סיני, השומרות שלא שמרו: נשים ומגדר ב"השומר" ובקיבוצו – כפר גלעדי 1939-1907, הוצאת יד טבנקין והקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים, 2013.
אפולו (דלקת עיניים)

התפשטות המחלה בעולם בין מדינות
אפולו היא דלקת הלחמית, אשר התפרצותה הגלובלית החלה בגאנה ובהמשך התפשטה בכל העולם והשפיעה על חייהם של מיליונים. המחלה הופיעה לראשונה ביוני 1969 בפרבר המזרחי של אקרה והתפשטה לאורך קו החוף של מערב אפריקה במהלך השנים 1969-1970. מקור שמה הייחודי של המחלה, מגיע בעקבות סמיכותם של הדיווחים על המחלה לנחיתת האדם הראשון על הירח בחללית 'אפולו 11'. רבים מתושבי אפריקה ראו בסמיכות זו כלא מקרית ואלו סבורים כי המחלה הגיעה ישירות מהחלל.
תכונות קליניות של המחלה

אפולו היא מחלה שפירה, בדרך כלל חולים אינם מסוגלים לעבוד למשך מספר ימים אך החלמה מלאה מוערכת כשבועיים. עם זאת, במהלך המגפה ההודית בשנת 1971, המחלה הייתה, לעיתים רחוקות, מלווה בסיבוכים נוירולוגים כמו מעורבות עצבית גולגולתית. סיבוכים דומים הוכרו יותר ויותר בארצות אחרות. מחקר משותף בסריולוגיה בין מדענים הודים ויפנים אישר קשר סיבתי בין 'אפולו' והסיבוכים הנוירולוגים וכן הדגים כי לנגיף יש איזשהו נוירולוגיה עצבית כאשר נבדק בקופים. הפוטנציאל לנוירובירולנציה בנגיף ה'אפולו' צריך להיות נזכר ולקבל הערכה מחדש בשביל לקחים להתפרצויות עתידיות של מחלות אנושיות.
התפשטות המגפה בעולם > אפריקה

במהלך 1969 המחלה התפשטה לחוף השנהב, ניגריה וקמרון, בעוד במרוקו נקודת השיא של המגפה היה דצמבר 1970 עד ינואר 1971. מדינות אחרות שנדבקו בשנת 1970 היו: טוגו, דהומיי, ליבריה, סיירה לאון (פברואר עד יוני), גמביה (אוקטובר) וסנגל (ספטמבר עד דצמבר). 'אפולו' הופיעה לראשונה בקינשה, זאיר, בשנת 1972. ממרוקו זה התפשט דרך אלג'יריה, תוניסיה ולוב ככל הנראה בשנים 1971 ו-1972, זאת על פי דיווחים של רופא עיניים מקומי. במזרח אפריקה, 'אפולו' הופיעה בעיר חוף בקניה בשנת 1971, התפשטה לפנים הארץ והגיעה לניירובי לקראת סוף 1971 ותחילת שנת 1972. ככל הנראה, המגפה בקניה יובאה בדרך הים.
התפשטות המגפה בעולם > אסיה

נראה כי המוקד האסייתי היה ג'אווה, אינדונזיה, וככל הנראה המחלה התפשטה משם לחלקים אחרים של אסיה. חלה שמועה לא מאוששת, ש'אפולו' כבר קיימת במקומות אחרים באזור, בג'קרטה ובאלי, וגם בווייטנאם בשנת 1969 אך אישור אפידמיולוגי לא היה אפשרי. למרות זאת, אין ספק לגבי המגפה שאובחנה על ידי רופאי עיניים בג'קרטה, באלי וסורביה בצפון-מזרח ג'אווה בשנת 1970 (יולי עד דצמבר). התפרצויות אלה היו בהיקפים דומים עם אלה במערב אפריקה. לאחר מכן, 'אפולו' פלשה לסינגפור בספטמבר ובאוקטובר של שנת 1970. בשנת 1971 התפשטה המגפה בהיקף רחב ברחבי אסיה, בתוך כך, אינדונזיה, בורמה, הודו, פקיסטן, סרי לנקה, מלזיה, תאילנד, וייטנאם, קמבודיה, לאוס, הונג קונג, טאיוואן, סין, הפיליפינים, קוריאה ויפן. מהירות התפשטות המגפה הייתה דומה לזה של "שפעת אסייתית[TC6] ". בהודו 'אפולו' הוכרה לראשונה בבומביי במרץ 1971. זה התפשט ברחבי הודו וסרי לנקה באותה השנה. מפני שנראה כי ההתפרצות התרחשה מוקדם יותר במערב המדינה, ספק אם הוא הגיע מאינדונזיה, והאמונה הרווחת היא כי פליטים העבירו איתם את המחלה לבנגל ממלחמת בנגלדש. בהתאם לכך, זה נקרא "מחלת שמחה בנגלה" או "דלקת הלחמית בנגלדש". בכלכותה בלבד מספר המקרים שדווחו הגיע למיליון. במדינות אחרות בדרום אסיה ובמזרח הרחוק, 'אפולו' הופיעה במהלך חודש אוגוסט לדצמבר 1971 למעט בבנגקוק שם החלה ביוני. ביפן המגפה החלה לראשונה באוגוסט 1971 בקיושו בדרום-מערב ומשם התפשטה צפונה. השיא הגיע בחודשים אוקטובר-דצמבר בטוקיו ומדצמבר עד ינואר של השנה הבאה בסאפורו.
התפשטות המגפה בעולם > המזרח התיכון

אף על פי שהמזרח התיכון ממוקם גאוגרפית בין אפריקה ואסיה, המגפה לא תפסה ממדים רחבים כמו ביבשות האחרות. הדיווח הראשון על המחלה הגיע מבריירין בשנת 1971 אבל המגפות בתימן וג'דה, ערב הסעודית, דווחו בפברואר 1972 ובראשית 1973, בהתאמה. מלבד אלה, לא היו דיווחים על התפרצות המחלה במדינות אחרות באזור.
התפשטות המגפה בעולם > אמריקה

נראה כי לא הייתה התפשטות בצפון ודרום אמריקה, אם כי היה דיווח בנומיאה, קלדוניה, בשנים 1972 עד 1974.
התפשטות המגפה בעולם > אירופה

באירופה, התפרצויות קטנות של המחלה דווחו בלונדון, רוטרדם, מוסקבה בשנת 1971. במיוחד מאז 1972 המחלה נפוצה בצרפת ובנלוקס, והתפרצות די מבודדת התרחשה במורסקה-סובוטה, יוגוסלביה, 1973.
מקורות אפשריים להתפשטות המגפה

בהשוואת חוץ, אין מקבילה להופעה של וירוס בסדר גודל כזה. סביר מאוד שבהתחלה היו שני מוקדים למגפה, בגאנה ובג'אווה שהתרחשו במקביל במרחק של כ-13,000 ק"מ זה מזה, וכך במהרה התפשטה למדינות נוספות באפריקה ובאסיה. חוקרים הודים שחקרו את התפשטות המגפה העלו מספר סברות להתגלות נגיף ייחודי זה בשני מקומות מרוחקים בערך באותו זמן באופן עצמאי. סברה אחת שהועלתה על הדעת היא מצוות החג' באסלאם. יכול להיות שמצוות העלייה לרגל המוסלמית מילאה חלק בתחילת הפצת המחלה וכך הביאה להפצה בשני המוקדים. סברה שנייה שעלתה מעלה את האופציה כי מדובר בנגיף שהגיע מבעלי חיים אשר לוקח חלק מהתהליך האבולוציוני של הברירה הטבעית לדילול אוכלוסיית בני האדם.