stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גילברט ואלינור קראוס
מבצע ההצלה

בינואר 1939 לואיס לוין, נשיא ארגון "ברית שלום", יזם, בשיתוף עם גילברט קראוס מבצע להצלת ילדים יהודים שהיו לכודים בגרמניה הנאצית. הוא הציע לממן את המבצע במלואו, בתנאי שקראוס יצליח לארגן ולבצע את המשימה. בנוסף, לוין הציע גם את השימוש במבנה בעל 25 חדרי שינה שהיה מיועד לחברי הארגון לאחר פרישה. קראוס הסכים מיידית, ובשבוע לאחר מכן הוא ולוין נסעו לוושינגטון במטרה להיפגש עם נציגי משרד החוץ האמריקאי. במקביל, אלינור החלה לאסוף הצהרות של 50 משפחות שהתחייבו לשמש כנותנות חסות ותומכות ב-50 ילדים שיהגרו לארצות הברית. בתמיכת ארגון ברית שלום נאספו 150,000 דולר והסתיים תהליך גיוס המשפחות.
בוושינגטון, גילברט ואלינור נפגשו עם ג'ורג' מסרסמית' (אנ'), סגן שר החוץ באותה עת, ששירת בעברו כקונסול בברלין בשנים 1930–1934 ובוינה בשנים 1934–1937, והיה מודע למצב שם. בפגישה זו הם העלו את הרעיון של שימוש בוויזות שניתנו לאחרים באירופה אך לא נוצלו מסיבות שונות ("וויזות מתות") לצורך הבאת הילדים. מסרסמית' אישר שהרעיון בר ביצוע בתנאי שגילברט ואלינור יסעו לברלין ויפעלו ישירות מול הקונסול האמריקאי שם. בסופו של דבר גילברט נסע יחד עם רוברט שלס חברו, רופא ילדים דובר גרמנית, לברלין ב-7 באפריל 1939, אולם שם נמסר להם על ידי אחד מעובדי הקונסוליה כי בווינה, אוסטריה, קיים סיכוי טוב יותר לאתר ילדים שיתאימו לתנאי ההגירה. קראוס ושלס יצאו מיד לוינה שם יצרו קשר עם הקהילה היהודית והחלו במלאכת האיתור. ב-17 באפריל, אלינור, לאחר שהשאירה את שני ילדיהם בהשגחת חברי המשפחה, הפליגה מניו יורק והצטרפה אליהם.
בווינה הם נפגשו עם נציגי הקונסול האמריקאי שם, ולמדו כי קיים מספר רב של משפחות עם ילדים שהגישו בקשות להגירה לארצות הברית אך לא יכלו לעזוב את אירופה, הן מפני שלא מצאו משפחות שהיו מוכנות להתחייב לתמוך בהן בארצות הברית, והן מפני שלא היה ביכולתן לעמוד בקנסות שהמשטר הנאצי דרש ממי שרצה להגר. הקריטריונים לבחירת הילדים עליהם החליטו קראוס ושלס היו טווח גילאים 4–14 שנים, וכן בריאות גופנית ונפשית, והחלו בסדרת ראיונות לילדים המועמדים להגירה. בסופו של דבר נבחרו 50 ילדים, 25 בנים ו-25 בנות. ילדים אלו באו מרקעים מגוונים. חלק מההורים היו ילידי אוסטריה, ואחרים באו מפולין, רומניה ואוקראינה. כלכלית חלקם היו עניים וחלקם במעמד בינוני. כל הילדים חוו את החיים באוסטריה תחת הכיבוש הנאצי, וכל המשפחות ניסו להגר ללא הצלחה. ב-20 במאי נערכה ארוחת פרידה בין הילדים למשפחותיהם בקהילה היהודית של וינה ולמחרת הם נסעו לברלין להשלמת התהליך, לקבלת יתרת הויזות מהקונסוליה בברלין, ודרכונים מהגסטפו. ב-23 במאי 1939 הילדים הפליגו מהמבורג לארצות הברית על סיפונה של האניה אס.אס פרזידנט הארדינג. עם הגיעם, בתחילה הילדים שוכנו במבנה של חברי ברית שלום שהוכן עבורם, ובהמשך חלקם הצטרפו לבני משפחה שכבר היו בארצות הברית וחלקם אומצו על ידי משפחות אחרות. התקווה הייתה שהוריהם יוכלו להגר בעקבותיהם והמשפחות תתאחדנה, אולם בפועל רובם היו היחידים ממשפחתם להינצל.
ביקורת על המבצע

מיד עם תחילת תכנון מבצע ההצלה הופנתה אל יוזמיו ביקורת מכיוונים שונים. שלושת היהודים בעלי העמדה המרכזית בפילדלפיה, ובעקבותיהם שכבת העלית היהודית, ניסו להניא את משפחת קראוס מתוכניתה, בטענה שהמבצע עלול להזין את האנטישמיות המקומית. בנוסף, בסוף פברואר 1939 הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים שלח מכתב למחלקת הויזות במשרד החוץ האמריקאי וביקש לדעת האם ברית שלום קיבלה אישור להגירת ילדים מעבר למכסות שאושרו. הארגון טען שמתן יחס מועדף למשפחת קראוס עלול לסכן את פעולות ההצלה של שאר הארגונים. ביוני 1939, כשמשפחת קראוס ניסתה באופן פומבי לגייס עזרה כספית למימון המבצע מארגוני הצלה אחרים, שוב הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים התערב והם נאלצו להפסיק ניסיון זה. גישה זו חזרה על עצמה מארגונים ממקומות אחרים בארצות הברית. מריאיון עם ג'יל קראוס הנשואה לפיטר קראוס, נכדם של גילברט ואלינור, עולה כי ביקורות אלה שהיו מלוות גם באיומים של חרם כלכלי גרמו למשפחת קראוס להסתיר את פרטי המבצע במשך 65 שנים, ורק בשנת 2005 אביו של פיטר העביר לידיהם את יומנה של אלינור.
50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס - הסרט והספר

סיפור ההצלה עובד בשנת 2013 על ידי סטיבן פרסמן, הנשוי ללליז פרל, נכדתם של גילברט ואלינור, בשיתוף עם HBO לסרט דוקומנטרי בשם "50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס" (אנ'). הסרט הוקרן לראשונה ביום השואה באותה שנה. הסרט כולל עדויות של חלק מהילדים שניצלו, וכן קטעים מיומן שכתבה אלינור קראוס ואשר התגלה לאחר מותה. בסרט השתתפו כקריינים השחקנים מיימי גאמר ואלן אלדה. הסרט שודר בארץ בערוץ Yes דוקו.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של סטיבן פרסמן "50 ילדים" בהוצאת הרפר קולינס.
יוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים בארצות הברית על שם גילברט ואלינור קראוס

ב-30 באפריל 2019, ערב יום השואה, הקרן של משפחת קראוס שהוקמה על ידי פיטר קראוס נכדם של גילברט ואלינור קראוס, יחד עם אשתו ג'יל, הודיעו על הקמת "היוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים על שם גילברט ואלינור קראוס" בשיתוף עם האיחוד ליהדות רפורמית. מטרתה של יוזמה זו היא לעודד פעילות לפתרון המשבר בנושא שאלת המהגרים והפליטים בארצות הברית. יוזמה זו משחזרת את אופן הקמתה של ארצות הברית כמדינת הגירה, ובעקבות מבצע ההצלה של 50 הילדים רוצה לקדם מעורבות של אזרחים פרטיים בשאלת ההגירה.
לקריאה נוספת

Eleanor and Gilbert Kraus באתר מוזיאון השואה, ארצות הברית
50 Children: An American Couple's Mission to Save Kids From the Third Reich - כתבה ב-TIME, אפריל 2014
ביקורת על הסרט הדוקומנטרי "50 ילדים" בניו יורק טיימס, אפריל 2013
הערות שוליים

↑  ריאיון עם ליז פרל, נכדתם של גילברט ואלינור קראוס, 28.3.2013
1 2  THE RESCUE MISSION OF GILBERT AND ELEANOR KRAUS, מוזיאון השואה, ארצות הברית
↑  Lance J. Sussman,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'“They All Could Have Been Saved”, ‏2.5.2013
1 2  ARON HIRT-MANHEIMER,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'A New Jewish Initiative Will Stand Up for Immigrant and Refugee Justice, ReformJudaism.org, ‏30.4.2019'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'(ארכיון)
↑  אורית הראל,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'גיבורים מהחיים, ‏8.3.2013
דוד שמרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1951 (בן 73) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 השתייכות:  משרד "שמרון, מלכו, פרסקי ושות'
 תקופת כהונה:  1978–הווה (כ־47 שנים) 
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים)
 
דוִד נפתלי שִׁמְרוֹן (נולד ב-23 בנובמבר 1951) הוא עורך דין ישראלי, מקורבו וקרוב משפחתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. בעבר גם ייצג את נתניהו.
ביוגרפיה

דוד שמרון נולד בירושלים וגדל בשכונת טלביה. אביו, ארווין שמרון, היה פרקליט המדינה השני, ואחר כך פתח משרד עורכי דין פרטי. אמו היא רחל (לבית טייטל).
דוד שמרון למד בבית הספר בויאר והיה יושב ראש מועצת התלמידים בעיר. בצה"ל שירת כקצין שריון בגדוד 82 של חטיבה 7. בשירות מילואים לחם בחזית תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים, נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו. הוא התנדב להמשיך בשירות מילואים,שירת במה"ד היסטוריה, ולאחר הקמת פיקוד העורף עבר קורס מפקדי פלוגות, שירת בתפקידים מבצעיים בפיקוד וכיועץ משפטי של מחוז ירושלים בפיקוד.
אחרי שהחלים מפציעתו במלחמת יום הכיפורים, התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודיו ב-1977. התמחה אצל עו"ד דן אבי יצחק ואחר כך בפרקליטות המדינה. בזמן התמחותו נפטר אביו בגיל צעיר. בעקבות כך עבר למשרד שמרון, מלכו, פרסקי ושות' שהקים אביו, ואותו מנהל מאז מות אביו גיסו יצחק מולכו. בהמשך הפך דוד שמרון לאחד השותפים הבכירים במשרד.
במהלך השנים כיהן בדירקטוריונים ובוועדים מנהלים של גופים שונים, בהם תיאטרון ירושלים, בנייני האומה, והמרכז האקדמי למשפט ולעסקים. היה חבר בבית הדין הארצי של לשכת עורכי הדין.
ביוגרפיה > פעילות משפטית

דוד שמרון עוסק במשפט אזרחי ומסחרי בתחום תאגידים, עסקאות מסחריות, ליטיגציה, פתרון סכסוכים ותכנון ובנייה. הוא מרבה לעסוק בתחומי הנדל"ן, ותחום אנרגיה ותשתיות. שמרון עסק בייצוג משקיעים מחוץ לישראל בהליכי רישוי ובמוסדות התכנון והבנייה בישראל. בין השאר, טיפל בליווי מכרזים לתחנות כוח פרטיות, שהוקמו בעקבות חקיקת חוק משק החשמל ב-1996, שאפשר ייצור חשמל על ידי גופים פרטיים. עסק גם בקידום מיזמי גז, אנרגיה סולארית, פטרוכימיה וחשמל בישראל ובקפריסין.
שימש יועץ משפטי למועצת הצמחים.
קשריו עם בנימין נתניהו

דוד שמרון הוא בן דוד מדרגה שנייה של בנימין נתניהו (בן ציון נתניהו היה בן דוד של אימו של שמרון). בתקופת ילדותו בירושלים היו שתי המשפחות מיודדות, ודוד היה חניכו של יוני נתניהו בתנועת הצופים. שמרון מספר כי הוא ונתניהו ביחסים קרובים לאורך חייהם.
הקשר המקצועי בין השניים החל בסוף שנות ה-70, כאשר שמרון סייע לנתניהו להקים את מכון יונתן לחקר הטרור. עם כניסתו של נתניהו לפוליטיקה ב-1988 הפכו דוד שמרון ויצחק מולכו לעורכי הדין של נתניהו. עם הזמן התמקד מולכו בנושאים מדיניים, והיה בין השאר שליחו של נתניהו למשא ומתן עם הפלסטינים. שמרון ייצגו בנושאים פוליטיים ומפלגתיים וכן אותו ואת אשתו שרה בנושאים אישיים. הוא מופיע לעיתים בתקשורת מטעמו של נתניהו בנושאים אלה.
שמרון היה חבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של הליכוד להקמות ממשלותיו של נתניהו. ב-2015 הוא עמד בראש הצוות לקראת הקמת הממשלה ובראש צוות המשא ומתן לגיבוש הקואליציה של הכנסת ה-20. על פי דיווח בעיתונות הוא היה מעורב במינויים של נתניהו, בין היתר בבחירתו של יוסף שפירא לתפקיד מבקר המדינה.
הוא ייצג את משפחת נתניהו בין השאר ב"פרשת הקלטת הלוהטת", פרשת עמדי, תביעות שונות של עובדים כנגד שרה נתניהו, פרשת ביביטורס ואת הליכוד בעתירה נגד ארגון V15. שמרון מעורב בניהול תיק ההשקעות של נתניהו.
בשנת 2015 הטיל היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הגבלות על נתניהו בתפקידו כשר התקשורת ביחס להכרעות הקשורות ללקוחותיהם של שמרון ומולכו בתחום זה, כדי להישמר מניגודי עניינים.
חבר "צוות 100 הימים" שקדם לכינון הממשלה ה-32 (2009-2013), במסגרתו הציע והוביל את הרפורמות ברשות מקרקעי ישראל בתחומי התכנון והבניה.
תביעות דיבה

באוגוסט 2020, בעקבות פרסומי שר הביטחון לשעבר משה יעלון כי שמרון קיבל שוחד בהיקף של עשרות מיליוני יורו במסגרת עסקת הצוללות, ושחלק מהכספים אף הועבר לראש הממשלה נתניהו, הגיש שמרון תביעת דיבה בסך יותר מחצי מיליון ש"ח נגד יעלון. ב-17 בדצמבר 2023 הסתיימה התביעה בבית משפט השלום בתל אביב בפסק דין בפשרה שבה חויב יעלון לשלם 88,000 ש״ח לשמרון, לאחר שהודה שאין אמת בדברים הללו.
באוגוסט 2021 פסק בית המשפט ששמרון ישלם פיצויים בסך 10,000 ש"ח למני נפתלי בגין הוצאת לשון הרע.
במרץ 2021 התפרסם סרטון באתר יוטיוב, ובו ראיין העיתונאי לשעבר דן רביב את דוד ארצי שטען כי שנים אחדות לאחר אירועי פרשת הקלטת הלוהטת, פגש בנסיבות עסקיות את שמרון, שמסר לעיונו חוזה שערך בין בנימין לשרה נתניהו. לטענת ארצי, בחוזה הוסכם כי שרה נתניהו תהא מעורבת במינוי תפקידי הרמטכ"ל, ראש המוסד וראש השב"כ, ותהא שותפת סוד לענייני ביטחון מדינת ישראל, והפרתו של החוזה תוביל להעברתו של הרכוש המשותף של בני הזוג לבעלותה הבלעדית. שמרון הכחיש את כל טענותיו של ארצי, והגיש תביעת לשון הרע נגדו. ב-16 בנובמבר 2023 בית משפט השלום ברמלה קיבל את התביעה ופסק שארצי לא הצליח להוכיח שיש אמת בדבריו והטיל עליו לשלם לשמרון פיצויים בסך 425 אלף ש"ח בתוספת הוצאות משפט וכן שכר טרחה של 50 אלף ש"ח. בנוסף חויב ארצי בתשלום של 50 אלף ש"ח לקופת המדינה. ארצי ערער על פסק הדין, ובית המשפט המחוזי מרכז ביטל את פסק הדין וקבע שארצי ישלם לשמרון רק 290 אלף ש"ח, ויבוטל חיובו בתשלום לאוצר המדינה. שמרון הגיש תביעת דיבה בעניין זה גם נגד דן רביב.
חשד לפלילים

בתחקיר של רביב דרוקר מנובמבר 2016 דווח כי שמרון מייצג את מיקי גנור, נציג קונצרן טיסנקרופ הגרמני, שמולו התקיימו מגעים לחתימת עסקה לאספקת שלוש צוללות לצה"ל, ונטען שיש ניגוד עניינים בין עיסוקו זה לקרבתו לראש הממשלה. בעקבות כך נפתחה חקירה משפטית בפרשה זו, המכונה תיק 3000. בעקבות הפרשה גיבש היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט הסכם ניגוד עניינים עבור שמרון.
ביולי 2017 נחקר שמרון בפרשה ונשלח למעצר בית. בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה להערכתה תשתית ראייתית נגד שמרון לביצוע עבירות תיווך לשוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות והלבנת הון. בדצמבר 2019 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע, בעבירה של הלבנת הון. במאי 2021 לאחר שימוע החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק נגדו.
חיים אישיים

נשוי לאודרי שמרון, מנכ"לית ההסתדרות הציונית הדסה בישראל, ואב לארבעה. מתגורר בקיסריה.
יחסי גואטמלה–צרפת

| יחסי גואטמלה–צרפת |
| --- | --- |
גואטמלה: צרפת


גואטמלה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
108,889: 643,801
אוכלוסייה
18,593,308: 66,616,602
תמ"ג (במיליוני דולרים)
102,050: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,489: 45,498
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה נשיאותית למחצה

שגרירות גואטמלה בפריז
יחסי גואטמלה–צרפת הם יחסי החוץ בין גואטמלה וצרפת.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1833. בשנת 1940 השעתה גואטמלה את יחסיה עם צרפת של וישי, וחידשה אותם רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
היחסים הבילטרליים תפסו תאוצה מאז 2013, עם ביקורם של נציג צרפת לזכויות אדם בגואטמלה באפריל של אותה שנה, נציג השר לאזרחי צרפת בחו"ל בין התאריכים 16–20 במאי 2013, ושרי החוץ והכלכלה של גואטמלה בפריז בספטמבר ונובמבר 2013.
שליחו האישי של נשיא צרפת באמריקה הלטינית ובקריביים, מר ז'אן פייר בל, ביקר בגואטמלה בין התאריכים 6–8 באפריל 2016, במהלכו התקבל על ידי הנשיא ושר החוץ מר קרלוס ראול מוראלס. הוא גם נפגש עם ראש הנציבות הבינלאומית נגד פטור מענישה בגואטמלה (אנ')‏ (CICIG), מר איוון ולסקס.
הנשיא ג'ימי מוראלס ערך ביקור בצרפת בין התאריכים 8–11 ביוני 2017, בליווי שר החוץ, שר האוצר ושר הכלכלה, מר ויקטור אסטוריאס קורדון. זה היה ביקורו הראשון באירופה וביקורו הראשון של נשיא גואטמלה בצרפת מאז ביקורו של הנשיא אלברו ארסו בשנת 1999. הוא התקבל על ידי נשיא צרפת, משרדי הכלכלה והפנים, נשיא הסנאט וראש עיריית פריז.
יחסים כלכליים

גואטמלה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של צרפת במרכז אמריקה, אחרי פנמה וקוסטה ריקה. בשנת 2017, הסחר הדו-צדדי בין המדינות הסתכם ב-100 מיליון אירו. הייצוא הצרפתי העיקרי לגואטמלה כולל מוצרי תרופות, בשמים וקוסמטיקה, וכן מוצרי חלב. הייבוא הצרפתי מגואטמלה כולל מוצרים חקלאיים ואוכל.
כ-20 חברות צרפתיות הוקמו בגואטמלה, כחברות בנות מסחריות במיוחד במוצרי צריכה, טלקומוניקציה, ציוד חשמלי, תרופות ושירותים. חברת פרנקו הצרפתית-בריטית היא המשקיעה הצרפתית המובילה בגואטמלה ומפיקת הנפט הגדולה במדינה.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני

מעטפת שיתוף הפעולה היא אזורית והפרויקטים מיושמים מהמכון הצרפתי במרכז אמריקה (IFAC) שבקוסטה ריקה. מאמצי שיתוף הפעולה הצרפתיים מסתמכים על רשת התרבות של סניפי "אליאנס  פראנסז" בגואטמלה סיטי, קצאלטננגו ואנטיגואה גואטמלה, כמו גם התיכון הצרפתי על שם ז'ול ורן, המונה יותר מ-950 תלמידים. צרפת הייתה אורחת הכבוד ביריד הספרים הבינלאומי של גואטמלה סיטי בשנת 2018.
המשרד האזורי של המרכז ללימודי מקסיקו ומרכז אמריקה (CEMCA) מבטיח תיאום עם הקהילות המדעיות והאקדמיות בתחומי מדעי החברה והארכאולוגיה, האחרון הוא מרכיב מרכזי בשיתוף הפעולה בין המדינות.
כמעט 150 סטודנטים מגואטמלה רשומים למוסדות להשכלה גבוהה צרפתים, מה שהופך את צרפת ליעד החמישי הפופולרי ביותר בעולם לאחר ארצות הברית, קובה, ספרד והונדורס.
מאז 2016, ארגון הסביבה הגלובלי הצרפתי (FFEM) עבד עם FUNDAECO, ארגון לא ממשלתי בגואטמלה, ותרם 1.5 מיליון אירו לפרויקט המבקש להפחית את פגיעות גואטמלה סיטי להשפעות שינויי האקלים.
נציגויות דיפלומטיות

גואטמלה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
צרפת מחזיקה בגואטמלה שגרירות בגואטמלה סיטי.
אמילי סיבלי ווטסון

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1855 רוצ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בפברואר 1945 (בגיל 89) רוצ'סטר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
אמילי סיבלי ווטסון (באנגלית: Emily Sibley Watson ‏ 10 במאי 1855 – 8 בפברואר 1945) הייתה פילנתרופית ופטרונית אמנויות נודעת ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. היא הייתה בתם הצעירה ביותר של הנשיא הראשון של וסטרן יוניון, חירם סיבלי ואליזבת טינקר סיבלי, וגדלה במשפחה שהעריכה שירות, אמונה ואת האמנויות. היא ידועה בעיקר כמייסדת גלריית ממוריאל לאמנות באוניברסיטת רוצ'סטר, ופטרונית בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול ברוצ'סטר. היא ואמה היו התומכות העיקריות בבית החולים ההומיאופתי (בהמשך "בית חולים ג'נסי").
ילדות, נעורים ולימודים

הצעירה בילדיו של חירם סיבלי, אמילי סיבלי, נולדה שנים ספורות לאחר ייסוד ההישג המפורסם ביותר של אביה, וסטרן יוניון. הצלחתה הכלכלית של החברה הביאה עושר רב ועצום הן לו והן לרבים אחרים מתושבי רוצ'סטר.
לא הרבה ידוע על ראשית חינוכה של אמילי סיבלי, אבל מסעות שנלקחה אליהם בגיל מוקדם תרמו רבות לעניינה באמנות ובתרבות. בשנים 1864–1866 ערך חירם סיבלי מסע ברחבי אירופה, שנועד בחלקו למשא ומתן עם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה בדבר העברת כבל טלגרף על פני מיצר ברינג, מאלסקה לרוסיה. למסע זה לקח עמו חירם את אשתו ובתו במטרה לפגוש את בנו, חירם ווטסון סיבלי, ששהה כבר מחוץ לארצות הברית לצורך לימודים. לימודיה ומסעותיה של אמילי מתקופה זו מתועדים ביומן, השמור עכשיו באוסף הארכיון של גלריית האמנות באוניברסיטת רוצ'סטר. היא מספרת ביומנה על ביקורים במוזיאונים ובגלריות אמנות, על קונצרטים ועל מצעדים. היא למדה בפנימייה בפריז לפני שמשפחתה שבה לרוצ'סטר בשנת 1866.
בשנת 1871 למדה אמילי סיבלי בפנימייה בניו יורק.
חיי משפחה ומסעות

יומנה של אמילי סיבלי משנת 1875
מתעד את פגישתה עם בעלה לעתיד, איזאק סימור אָווֶרֶל (אייק), מאוגדנסבורו, ניו יורק. הם נישאו ב-27 באפריל 1876 ויצאו להתחיל בחיי הנישואים בצרפת. בתם אליזבת לואיז נולדה בניס ב-25 בינואר 1877. במהלך שנה זו חזרה משפחת אוורל לרוצ'סטר, ובנם ג'יימס ג'ורג' (שנודע בכינוי J.G.) נולד ב-23 בדצמבר 1877.
בראשית 1878 רכש אייק אוורל את הזכויות מבעליו הקודמים של בנק מונרו, והיה לנשיא הבנק, עם חירם סיבלי במועצת המנהלים. במאי 1880 החלו להופיע בעיות כספים, שנמשכו לאורך שנים אחדות. ביולי 1883 הוסיף חירם סיבלי נספח לצוואתו, בו ציווה למנוע מאייק כל גישה לקרנות משפחת סיבלי בכל זמן בעתיד. דבר הנספח התגלה רק לאחר מותו של חירם. פחות משבוע לאחר חתימת הנספח, יצאו חירם ואליזבת סיבלי, ועמם אמילי סיבלי אוורל ושני ילדיה לשהייה ממושכת באירופה. עד שובם ביוני 1884, כבר לא התגורר איזאק אוורל ברוצ'סטר והופיע במרשם התושבים העירוני של אלמדה, קליפורניה.
עם שובה לרוצ'סטר, עברה אמילי סיבלי לבית חדש סמוך לבית הוריה, ברח' פרינס 11. מקץ שנתיים שמה מחלת אסכרה קץ לחיי בתה לואיז בת התשע.
בין אמילי סיבלי אוורל, פרודה מבעלה, לבין ג'יימס סיבלי ווטסון, בנו של שותפו של אביה, דון אלונזו ווטסון, נקשרה ידידות, שתהדקה והלכה. גיימס ווטסון ואמילי הרבו להתכתב ביניהם כל אימת שג'יימס שהה מחוץ לרוצ'טסר והוא אף נלווה אל הטיול של משפחת סיבלי המורחבת לפארק ילוסטון בשנת 1889.
בסתיו 1890 הגישה אמילי אוורל סיבלי בקשה לגירושין מאיזאק אוורל וב-6 באפריל 1891 נישאה לג'יימס ווטסון.
הזוג נסע לירח דבש לספרד ומרוקו. באוגוסט 1894 נולד בנם, ג'יימס סיבלי ווטסון הבן (שנקרא סיבלי).
פילנתרופיה

ווטסון גדלה באווירה פילנתרופית. אמה, אליזבת טינקר סיבלי, תמכה בכנסיות בעיר הולדתה, נורת' אדמס, מסצ'וסטס, בסיבלי, אילינוי וברוצ'סטר, מדינת ניו יורק, והייתה המייסדת של אחד מבתי החולים ההומאופתיים הראשונים ברוצ'סטר.
פילנתרופיה > בית חולים הומאופתי

משלהי שנות ה-80' של המאה ה-19 הייתה אמילי סיבלי אוורל שותפה, עם עוד בני משפחה, לתמיכה בבית חולים הומאופתי (בהמשך "בית חולים ג'נסי", שאיננו פעיל כיום). משפחת סיבלי ומשפחת ווטסון, כולל מי שיהיה לבעלה של אמילי, ג'יימס סיבלי ווטסון, היו פעילות בתמיכה בבית החולים. ילדיה של אמילי סיבלי ווטסון, מנישואיה הראשונים והשניים, היו מעורבים בגיוס תרומות. ב-1898 תרמה ווטסון אגף יולדות חדש לבית החולים.
פילנתרופיה > אמנות חזותית

אוסף האמנות של ווטסון החל לאחר נישואיה הראשונים ונמשך לכל אורך חייה. בשנת 1881 נכנסה למעורבות פעילה ב"בורסת האמנויות של גבירות רוצ'סטר" (שהתארגנה בשנת 1879), ארגון צדקה שטיפח את העניין באמנות בקהילה באמצעות תערוכות, מכירות ושיעורי אמנות, תוך התמקדות בעבודתם של אומנים ואמנים מקומיים. היא השאילה יצירות אמנות מן האוסף האישי שלה לתערוכה של בורסת האמנויות בשנת 1881. היא נמנתה על הנהלת בורסת האמנויות משנת 1883.
בשנת 1886 החלה בורסת האמנויות לארח תערוכות בשיתוף עם מועדון האמנות של רוצ'סטר. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 תמכה ווטסון באמנים מקומיים ברכישת יצירות אמנות מתערוכות של מועדון האמנות מ-1893 ואילך (יומן רכישות אמנות, ארכיבי ממוריאל ארט גלרי). אחרי סגירתה של גלריית פאוארס לאמנות בשנת 1877 והמכירה הפומבית של אוסף יצירות האמנות של דניאל ו. פאוארס בשנת 1899 בניו יורק, הגביר מועדון האמנות של רוצ'סטר את הדרישה להקמת מוזיאון אמנות ברוצ'סטר. ב-1903 החל מועדון האמנות לפנות אל בעלי יצירות אמנות בבקשה לתרום אותן למוזיאון כזה, וקיבל תרומות מאמנים ומאספנים, הן מקומיים והן ידועי-שם ברחבי ארצות הברית.
בנה של ווטסון, ג'יי. ג'י אוורל, אדריכל בראשית דרכו וספורטאי חובב פעיל, מת בגיל 26 מטיפוס, בשנת 1904. כמי שמשפחתה נודעה בתרומות להנצחת בני משפחה שהלכו לעולמם, סביר להניח, שווטסון לא איחרה לשקול מה תהיה הדרך הטובה ביותר להנצחת זכר בנה. נשיא אוניברסיטת רוצ'סטר ראש ריז חשב על מוזיאון אמנות בשטח הקמפוס עוד בשנת 1905. תרומת ווטסון, "ממוריאל ארט גלרי" לאוניברסיטת רוצ'סטר, הוכרזה ברבים ב-22 באפריל 1912. יותר מ-500 פריטים משל אמילי וג'יימס סיבלי ווטסון, עם תוספות מן הדורות הבאים של המשפחה, מוצגים כחלק מן האוסף של ממוריאל ארט גלרי.
פילנתרופיה > מוזיקה

במקביל לעניינה ומעורבותה באמנויות החזותיות, עמדה אהבתה של ווטסון למוזיקה, שאותה חלקה עם משפחתה. אחיה של ווטסון, חירם ווטסון סיבלי, ייסד את ספריית סיבלי למוזיקה ברוצ'סטר בשנת 1904. בנה של ווטסון, ג'יי. ג'י. אוורל, למד נגינה בכינור בהדרכת הרמן דוסנבאך, שווטסון מימנה את מסעותיו לאירופה.
מכל האנשים שווטסון פרשה את חסותה עליהם, דייוויד הוכשטיין היה הידוע ביותר. גאון מוזיקלי, בן להורים יהודים, שבאו לארצות הברית מרוסיה עם גל ההגירה הגדול ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. הוכשטיין עשה לו שם בקהילה המוזיקלית בשנים שסביב מות בנה של אמילי. יחד עם ג'ורג' איסטמן, תמכה אמילי סיבלי ווטסון בלימודי הכינור של הוכשטיין הצעיר באירופה. אחרי מותו במלחמת העולם הראשונה, קנתה סיבלי ווטסון את בית משפחת הוכשטיין כדי להקים בו בית ספר קהילתי, שהיה בהמשך לבית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
כגמול על תרומותיה למוזיקה, נבחרה ווטסון כחברה מייסדת של היכל התהילה למוזיקה של רוצ'סטר.
מוות וקבורה

ווטסון מתה בביתה ברחוב פרינס ב-8 בפברואר 1945. היא קבורה בבית הקברות מאונט הופ ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. את המצבה על קברה ואת המונומנט המשפחתי עיצב אדריכל מקומי, קלוד פאייט בראגדון.
הערות שוליים

↑  חינוך בניו יורק, מרג'ורי סרל, "אמילי סיבלי ווטסון (1945-1855)", הארכיב הדיגיטלי של סיבלי ווטסון, הוצאת אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  ניו יורק, מו"ל ממוריאל ארט גלרי, "אמילי סיבלי, יומן מ-1875"
↑  תולדות משפחתה של אמילי סיבלי ווטסון, מו"ל ממוריאל ארט גלרי, אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  "צרות בחיי הנישואים", תולדות משפחתה של אמילי סיבלי ווטסון, מו"ל: ממוריאל ארט גלרי, אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  "לואיז אוורל מתה" תולדות משפחתה של אמילי סיבלי ווטסון, מו"ל ממוריאל ארט גלרי, אוניברסיטת רוצ'טסר
↑  ארכיב דיגיטלי של סיבלי ווטסון, אוניברסיטת רוצ'סטר, "מסעות לילוסטון ולמערב בשנת 1889"
↑  מרג'ורי בארקין סרל, "צדקה", הארכיב הדיגיטלי של סיבלי ווטסון, אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  "משפחות סיבלי ווטסון ובית החולים ההומאופתי של רוצ'טסר", הארכיב הדיגיטלי של סיבלי ווטסון, אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  [https://www.tiki-toki.com/timeline/entry/7675/Rochester-Art-the-Memorial-Art-Gallery/#vars!panel=5036475! בורסת אמנות נוצרה
↑  היסטוריה משפחתית של אמילי סיבלי ווטסון, אמילי אוורל משאילה יצירה לתערוכה של בורסת האמנויות של רוצ'סטר, הוצאת ממוריאל ארט גלרי של אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  אוסף פאוארס הוצא למכירה פומבית בניו יורק
↑  מרג'ורי בארקין סרל, רוצ'סטר רביו, הוצאת אוניברסיטת רוצ'סטר "שי נכבד לעיר"
↑  ג'ים ממוט,: ברוצ'סטר, דוסנבאך היה שם נרדף למוזיקה
↑  תולדות משפחת אמילי סיבלי ווטסון, הוצאת ממורי ארט גלרי של אוניברסיטת רוצ'סטר
↑  היכל התהילה למוזיקה של רוצ'סטר
↑  ידידי בית הקברות מאונט הופ, כריסטינה פאליס, "הכתובת על המצבה" חורף 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ULAN: 500443738  VIAF: 6799157643334638590004   WorldCat (עם VIAF): 6799157643334638590004 
אמילי וג'יימס סיבלי ווטסון בכניסה למסגד באלהמברה, גרנדה, ספרד, June 2, 1891
ממוריאל ארט גלרי, 1913
יחסי צרפת–קובה

| יחסי צרפת–קובה |
| --- | --- |
צרפת: קובה


צרפת: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
643,801: 110,860
אוכלוסייה
66,616,602: 10,951,417
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,030,904: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,498: 9,803
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה ורפובליקה נשיאותית למחצה: רפובליקה קומוניסטית

יחסי צרפת–קובה הם ההתייחסות הפוליטית ושיתופי הפעולה שבין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות מתאפיינים בידידות והטפה בעבר להסרת המצור על קובה. קובה מחזיקה שגרירות בפריז וצרפת מחזיקה שגרירות בהוואנה.
היסטוריה

צרפת וקובה כוננו את יחסיהן בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
בשנת 2006 הצביעה צרפת באו"ם בעד הסרת המצור על קובה.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2017 הצהיר פידל קסטרו לפני מותו כי הוא תומך במועמדותו של המועמד השמאלני-רדיקלי ז'אן לוק מלנשון. לאחר מותו של קסטרו עשה לו מלנשון מחווה.
חינוך

צרפת מחזיקה בהוואנה, קובה בית ספר עם שני קמפוסים. בבית הספר חטיבת ביניים ובית ספר תיכון. בבית הספר בשנת הלימודים 2015 למדו 200 תלמידים מ-29 מדינות שונות. בית הספר נוסד בשנת 1972.
יחסים כלכליים

צרפת מעולם לא תמכה במדיניות האמברגו והמצור הכלכלי של ארצות הברית על קובה.
בשנת 2015 ייצאה קובה לצרפת סחורה בסך 28.8 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר משקאות חריפים, טבק, אלכוהול, דבש, סרטנים וטלפונים. צרפת ייצאה לקובה באותה השנה סחורה בשווי 162 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקרה חיטה, טלפונים, חלפים לרכב ותמציות לתת.
ביקורים רשמיים חשובים > מקובה לצרפת

מנואל מררו קרוס, שר התיירות הקובני, ינואר 2014
ברונו רודריגס פרייה, שר חוץ הקובני, מרץ 2014
מריאלה קסטרו אספין, חברת הפרלמנט הקובני, מרץ ואוקטובר 2014
ריקרדו קבריסאס רואיס, סגן נשיא מועצת השרים הקובנית, ינואר 2015
ברונו רודריגס פרייה, שר החוץ הקובני, אפריל 2015
רודריגו מלמיירקה דיאס, שר הסחר הקובני, יולי 2015
ריקרדו קבריסאס רואיס, סגן נשיא מועצת השרים הקובנית, נובמבר ודצמבר 2015
ראול קסטרו, נשיא קובה, פברואר 2016
ביקורים רשמיים חשובים > מצרפת לקובה

ז'אן-פייר בל, נשיא הסנאט, ינואר 2013
לורן פביוס, שר החוץ הצרפתי, אפריל 2014
פלר פלרן, שרת הסחר הצרפתי, מאי 2014
מתיאס פקל, שר הסחר הצרפתי, מרץ 2015
ז'אן-פייר בל, שגריר הנשיא הצרפתי לאמריקה הלטינית והקריביים, אפריל ואוקטובר 2015
מתיאס פקל, שר הסחר הצרפתי, נובמבר 2015.