אולפן הקלטות
היסטוריה > שנות הארבעים עד שנות השבעים

הקלטות אלקטרוניות היו נפוצות בתחילת שנות השלושים, ומחרטות להקלטות מאסטר קיבלו חיזוק חשמלי, אבל הקלטות מאסטר עדיין הוצרכו להיות ישירות לדיסק. יחד עם הטרנד המוזיקלי המוביל, האולפנים באותה תקופה עוצבו למטרת הקלטות חיות של יצירות סימפוניות ואנסמבלים גדולים אחרים. הטכנאים מצאו במהרה שחללים גדולים בעלי תהודה גדולה כמו אולמות קונצרטים יצרו איכות אקוסטית אשר הגדילה באופן משמעותי את הסאונד של ההקלטה, ובזמנים האלה, אולמות אקוסטיים "חיים" אלו היו המועדפים על פני חדרים אקוסטיים "מתים" ותאים מבודדים שהיו נפוצים אחרי שנות השישים.
בגלל המגבלות בטכנולוגיית ההקלטה, האולפנים של אמצע המאה העשרים היו מעוצבים סביב הקונספט של איחוד המוזיקאים והזמרים מאשר להפריד ביניהם, וסביב הקונספט של הצבת האומנים והמיקרופונים בצורה אסטרטגית על מנת ללכוד את התגובה האקוסטית וההרמונית ההדדית שנוצרה בזמן ביצוע היצירה. באולמות סאונד מודרניים, המיועדים לסרטים, עדיין משתמשים לפעמים בשיטה זו למטרת יצירת פסקול לסרטים כיום.
בגלל האקוסטיקה המושלמת שלהם, רבים מהאולפנים היו כנסיות לשעבר. דוגמאות לאולפנים כאלו כוללות את AIR studios של ג'ורג' מרטין בלונדון, אולפני קולומביה בניו יורק (לשעבר כנסייה ארמנית עם תקרה בגובה של 3 מטרים), ואולפני Decca Records בניו יורק (שאומנים כגון לואי ז'ורדן, ביל היילי ובאדי הולי הוקלטו בה) שהיו פעם כנסייה גדולה שהכילה תקרה גבוהה ומקומרת במרכז האולם.
באולפני הקלטות של אמצע המאה העשרים היה חוסר בתאים מבודדים ולפעמים אפילו ברמקולים, ורק בשנות השישים, עם הצגת האזניות, האומנים יכלו לנטר את ביצועיהם על ידי האזניות ולשמוע פלייבקים תוך כדי ההקלטה.
היה קשה לבודד את כל האומנים - הסיבה המרכזית ששיטה זו לא הייתה בשימוש הייתה פשוט בגלל שההקלטות נעשו בצורה "חיה" עם ההרכב וכל חברי ההרכב היו צריכים לראות אחד את השני ואת מנצח ההרכב בזמן ביצוע היצירה. טכנאי ההקלטה באותה תקופה למדו לנצל את האפקט האקוסטי ההדדי שנוצר כתוצאה מזליגה בין המיקרופונים השונים וכלי הנגינה, וטכנאים אלו נהיו מומחים בלכידת התכונות האקוסטיות של אולפנם ושל ביצוע האומנים.
השימוש בסוגים שונים של מיקרופונים ומיקומם באולפן היה חלק קריטי מתהליך ההקלטה, והטכנאים השתמשו בסוגים מיוחדים לתכונות הסאונד הספציפיים שלהם. המיקרופונים בעלי הטון החלק שפותחו על ידי חברת RCA בשנות השלושים היו קריטיים לסגנון הזמזום של בינג קרוסבי, והקונדנסר המפורסם של Neumann היה אחד מהנפוצים ביותר משנות ה-50. דגם זה נחשב על ידי מומחים כאחד מהמיקרופונים הטובים ביותר שיוצרו אי פעם.
לימוד הצבת מיקרופונים נכונה היוותה חלק נרחב באימון הטכנאים הצעירים ורבים נהיו מומחים באומנות זו. בשנות ה-60 היה ניתן לראות בתחום הקלאסי שהטכנאים הקליטו הקלטות איכותיות ביותר על ידי שימוש במיקרופון אחד או שניים בלבד אשר היו תלויים מעל התזמורת.
בשנות ה-60 הטכנאים התחילו לעשות ניסויים בהצבת המיקרופונים יותר קרוב לכלים מאשר היה בעבר. הטון "המלוכלך" המובהק של כלי הנשיפה בשיר Good Morning Good Morning ו - Lady Maddona של להקת החיפושיות הושגו על ידי כך שהסקסופוניסט הציב את כלי הנגינה שלו בצורה כזו שהמיקרופון היה בתוך פתח השופר של הסקסופון בצורה וירטואלית.
התכונות האקוסטיות של האולפנים הגדולים העניקו צורה מיוחדת לרבים מההקלטות הפופולריות של שנות החמישים והשישים, וחברות ההקלטה שמרו על המבנים בקנאות. לפי היסטוריון הסאונד דייוויד סימונס, אחרי שחברת קולומביה לקחה את 30th Street Studio בשנות הארבעים המאוחרות, המנהל של חברת A&R מיטש מילר נתן הוראה שלא לגעת בוילונות ושאר האביזרים שהושארו על ידי הדיירים הקודמים ולמנקים ניתנו הוראות ברורות שלא לטאטא את רצפת העץ החשופה מחשש לשינוי האקוסטיקה של החלל.
היו עוד מרכיבים באולפנים בתקופה זו שתרמו לייחודיותם. בנוסף לסאונד שהיה בחדרים ההקלטה הגדולים, רבים מהאולפנים הקימו "חדרי הד" מיוחדים אשר נבנו בדרך כלל מתחת לסטודיו הראשי.
חדרים אלו היו בדרך כלל חללים ארוכים ונמוכים שנבנו מחומרים מחזירי קול כמו בטון, והיו בהם רמקול בצד אחד ומיקרופון או מספר מיקרופונים בצד שני. בזמן ההקלטה, סיגנל מאחד או יותר המיקרופונים בסטודיו נותבו לרמקול שבחדר ההד, הסאונד מהרמקול הדהד בחדר ונקלט על ידי המיקרופון שבצד השני. הסיגנל המהדהד המוגבר, שבדרך כלל נעשה בו שימוש לרכך את הסאונד של השירה, היה יכול להתמזג עם הסיגנל הראשי מהמיקרופון בסטודיו ועורבל ליצירה תוך כדי יצירת ההקלטה.
ציוד מיוחד היה עוד מרכיב מרכזי באולפני ההקלטות ה"קלאסיים". האולפנים הגדולים היו בבעלות חברות גדולות כגון RCA,קולומביה ו - EMI וגם תופעלו על ידיהם, וגם היה לכל אחד מהם מחלקות פיתוח ומחקר אלקטרוני שפיתחו ציוד בהזמנה אישית וקונסולות הקלטה לאולפנים שלהם.
באופן דומה, האולפנים העצמאיים והיותר קטנים היו בדרך כלל בבעלות טכנאי אלקטרוניקה מקצועיים אשר עיצבו ובנו את הציוד ואת שולחן ההקלטה לעצמם. דוגמה טובה לכך היא אולפני Gold Star בלוס אנג'לס, האתר של הרוב הגדול של הקלטות פופ אמריקאיות מפורסמות של שנות ה-60. אחד השותפים של האולפן דייוויד ס. גולד בנה את שולחן המיקס הראשי של האולפן ואביזרים נוספים וגם עיצב את חדרי ההד של האולפן הבנויים בצורת טרפז.
במהלך שנות ה-50 וה-60 הסאונד של הקלטות הפופ אופיין יותר על ידי הצגת מעבדי קול כגון, אקולייזרים וקומפרסורים, שיוצרו על ידי חברות אלקטרוניקה מיוחדות. אחד מהמעבדים המפורסמים ביותר היה האקולייזר של חברת Pultec שהיה בשימוש על ידי כמעט כל האולפנים המסחריים בתקופה זו.
עם הצגת ההקלטה הרב-ערוצית, נפתחה האפשרות להקליט זמרים ונגנים בצורה נפרדת ובערוצים שונים. למרות זאת, צורה עבודה זו נהייתה פופולרית רק בשנות ה-70 בקרב החברות הגדולות כאשר לאורך שנות ה-60 הרבה מקלאסיקות הפופ עדיין הוקלטו בצורה "חיה" בטייק אחד.
לאחר שנות ה-60 הדגש עבר לבידוד וחסינות קול, עם טיפול בסאונד על ידי הוספת אפקט הדהוד ואקו שנוספו באופן נפרד בזמן העבודה על המיקס ולא תוך כדי הקלטה. אחת מהתוצאות של הטרנד הזה, שהיה בחפיפה עם עליית מחירי הנדל"ן באותה תקופה, היה שהרבה מהאולפנים הגדולים נהרסו או הוסבו למטרות אחרות.
באמצע המאה העשרים, ההקלטות היו אנלוגיות שנעשו על טייפ מגנטי רבע אינץ' או חצי אינץ' עם הקלטה רב-ערוצית שהגיעה עד 8 ערוצים באמצע שנות ה-50, 16 ערוצים בשנת 1968 ו-32 ערוצים בשנות ה-70. אמצעי ההקלטה הנפוץ ביותר בהקלטות אלו הוא הטייפ 2 אינץ' שביכולתו להכיל עד 24 ערוצים נפרדים. באופן כללי, לאחר שהמיקס מוכן על מכונת הטייפ בעלת 24 הערוצים, המיקס מושמע ומועבר למכונה אחרת אשר מקליטה את המיקס הכללי (הנקרא "הדפסה") ומורכבת מטייפ סטריאו חצי אינץ' הנקרא "מאסטר".