stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן גאון
חייו

נולד למשפחת סוחרים עשירה שלא הייתה ממשפחות ראשי הישיבה. נשא את בתו של הגביר בשאר בן אהרן. על פי תיאורו של רב שרירא גאון, לא היה רב אהרן ראוי לגאונות ונסמך על ידי רב מבשר גאון להיות מיושבי השורה הראשונה בבית המדרש. יעקב מאן משער שהיה זה משום שסב אשתו של רב אהרן, הגביר אהרן בן עמרם, היה מתומכיו של רב מבשר במאבקיו. לאחר פטירת רב חנניה גאון (אביו של רב שרירא), בשנת ד'תש"א, ד'תש"ב או ד'תש"ג, המועמד הטבעי לירושת הגאונות היה אב בית הדין רב עמרם בן רב מישוי, גיסו של רב חנניה, אך רב אהרון תפס את הגאונות בכוח ורב עמרם חשש מכוחו הרב של רב אהרון וויתר על כסאו.
היה ממקורבי ראש הגולה דוד בן זכאי, ובמחלוקת העזה ששררה בין האחרון לבין גאון ישיבת סורא, רב סעדיה גאון (רס"ג), היה ממתנגדיו של רס"ג. הוא שילם 60,000 זוז מכספו האישי כדי להדיח את רס"ג מתפקידו כגאון סורא, אך עשירי בבל ובראשם משפחת בני נטירא, תמכו ברס"ג והכשילו את המהלך. לאחר שהודח רס"ג מתפקידו על ידי בן זכאי, כתב כנגד מתנגדיו את "ספר הגלוי", ובו כינה את רב אהרן "כלב", כפרפרזה על שמו הערבי "כלף". בתגובה, כתב רב אהרן מגילה חריפה בשם "אפיקורוס מן הנכריים הדילציים", הכוללת גם את כתב החרם שהטיל ראש הגולה על רס"ג. כפי הנראה, נמשכה המחלוקת עם ישיבת סורא גם לאחר פטירת רס"ג, בימי כהונתו של יורשו רב יוסף בן יעקב בר סטיא, וייתכן שבגינה נסגרה ישיבת סורא למשך כארבעים וחמש שנה.
בתקופתו הייתה ישיבת פומבדיתא מפולגת ומסוכסכת בין מחנהו של רב שרירא גאון ומשפחתו לבין מחנהו של רב נחמיה בן כהן צדק. רב אהרן עצמו לא השתייך לאף אחת מן הסיעות, אך היה בן בריתם של אנשי סיעת רב שרירא. בשל כך, הואשם על ידי רב נחמיה בהיותו גזלן, לוקח שוחד ומטה משפט. בסוף ימיו אף הכריז רב נחמיה על עצמו כגאון הישיבה, ומינה את אנשיו לתפקידים השונים בה, במקביל לכהונת רב אהרן ואנשיו, אך בעזרת אנשי סיעת רב שרירא, הוחזרו התפקידים לאנשי רב אהרן. כפי הנראה, רב האיי הגאון היה תלמידו בצעירותו.
נפטר בקיץ ד'תש"ך (אוגוסט 960) או ד'תשי"ט (959).
תורתו

כמה מתשובותיו השתמרו והגיעו לידינו. ארבע תשובות (כנראה לקהילת קירואן) הודפסו בספר תשובות הגאונים "חמדה גנוזה". התשובות מיוחסות ל"אדונינו יחי לעד", ובגוף התשובות נכתב שהן מבית מדרשו של "אדונינו אהרן הכהן ראש ישיבה גאון יעקב חמוד לבינו". תשובה נוספת ממנו הודפסה בקובץ "תשובות הגאונים אסף", ובה פסק שחליצה קודמת לייבום ושאין ליבמה דין של מורדת.
עדות מפי רב האיי גאון על הנהגתו כשהיה בעל קרי בשבת הובאה בספרי הראשונים:
וחמין שהוחמו מערב שבת כבר פשיטא לן שאסור לרחוץ בהן כל גופו. וזכורים אנו כמה שבתות ממר רב אהרן גאון ז"ל שהיינו מתפללין בביתו והוא יושב מן התפלה עד הערב
כתב פירוש על התורה, שהובא מספר פעמים על ידי רבי אברהם אבן עזרא. שרידים מפירוש זה נמצאים בספרייה בסנקט פטרבורג.
לקריאה נוספת

אייזיק הירש וייס, דור דור ודורשיו, ד יז עמ' 144–145
צבי גרץ, דברי ימי ישראל חלק ג פרק י (עמ' 308 בתרגום שפ"ר).
מרדכי מרגליות (עורך), אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, חלק א עמ' 22.
משה גיל, עיונים בתולדות יהודי עראק במאה העשירית, תעודה י (ה'תשנ"ו), עמ' 81–153.
משה גיל, ר' אהרן הכהן גאון בן יוסף ובניו עלי ואברהם, ספונות (ס"ח) טז (תש"ם), עמ' 9–23.
יעקב מאן, עניינים שונים לחקר תקופת הגאונים, תרביץ ה חוברת ב (טבת ה'תרצ"ד) עמ' 148–179.
יאסלו

יאסלו (בפולנית: Jasło,‏ [ˈjaswɔ], ‏האזנהקובץ:Pl-Jasło.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: Jassel) היא עיר מחוז בדרום-מזרח פולין, בצומת הנהרות ויסלוק, רופה וישיולה, השייכת בחלוקה המנהלית לפרובינציית פודקרפצקיה, מ-1999. הקדוש הפטרון של העיר הוא אנטוניוס מפדובה.
היסטוריה

ב- 20 באפריל 1365 העניק המלך קזימיר הגדול לעיירת הכפר זכויות והטבות מכס. החל מהמאה ה-15, החלו המצטרפים החדשים בוולאכיה ורותניאן לאכלס את האזור. עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 סופחה העיר לשטחי האימפריה האוסטרית כחלק מגליציה, וב-1790 הפכה למושב מושל המחוז. הוקמו בעיר בנייני ממשל, בית עירייה, בית משפט ובית סוהר.
במלחמת העולם הראשונה העיר כמעט לא נפגעה. בשנת 1918 הופיע דגל עם נשר פולני (במקום דגל אוסטרי) על בניין השלטון המקומי. בשנת 1937, עקב הקמת מפעל הפלסטיק "גרמט" באזור התעשייה המרכזי, השתפר מצבו הכלכלי של האזור. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה תנועת התנגדות חזקה ופעילה באזור, במיוחד צבא הבית הפולני (AK), משמר העם וגדודי האיכרים הפולנים. הצבא הגרמני גירש את כל תושבי יאסלו כעיר חזית, ובסוף סתיו 1944 שרפו יחידות צבא את כל העיר, 97% מבנייני העיר נהרסו, ובין הריסות יאסלו ישבו ב-1945 רק 365 איש. העיר שוקמה לאחר המלחמה. בשנת 1965 נבנו כנסיית סנט אנתוני והמנזר הפרנציסקני. באותה שנה הסתיים גם בניית בית המשפט והפרקליטות המחוזית ביאסלו.
יהודי יאסלו

עד 1867 לא הותרה ישיבת יהודים ביאסלו.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, כשישית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע במעשי התעללות, ביזה ורצח בקרב יהודיה, תוך שריפת בית הכנסת הגדול בעיר, וחיוב יהודי העיר בענידת סרט זרוע ובביצוע עבודות כפייה.
ביולי 1941 רוכזו יהודי העיר ומאות הפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו שהוקם בה, אשר נסגר בדצמבר 1941, והוקף בגדר תיל. מספר יושבי הגטו הגיע בינואר 1942 לכ-2,300 איש. מעת לעת רצחו הגרמנים קבוצות של יהודים אשר נתפסו מחוץ לגטו ללא היתר, או שעברו על איסורים אחרים. בקיץ 1942 נרצחו במספר אקציות כ-1,000 מיושבי הגטו בסביבת העיר.
ב-18 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי משטרה גרמנים, פולנים ואוקראינים, וערכו בו אקציית חיסול, תוך רצח היהודים המסתתרים בו. יתר היהודים הוחזקו במקום כינוס בין יום ליומיים ללא מזון ושתייה, ושולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ כולל יהודים שהגיעו מז'פייניק סצ'יז'בסקי זמן קצר לפני זה, תוך שהחולים והקשישים נרצחו בסמוך לעיר. כ-200 יהודים שהושארו בעיר לסידור רכוש היהודים בה, נרצחו לאחר מכן.
מקהילת יאסלו שרדו את השואה כ-20 יהודים במקומות מסתור.
הערות שוליים

↑  Jaslo description, location, history, Map of Poland
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533349205171  GND: 4489390-5  LCCN: n96082328  MusicBrainz: dd66c66d-c4b4-4db6-9f8d-92b208cae49f  NKC: ge306282  VIAF: 149092554   WorldCat (עם VIAF): 149092554
ויקטור אייטאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באפריל 1921 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  24 ביולי 2012 (בגיל 91) היילנד פארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Adler Viktor 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Memorial Park Cemetery 
 השכלה:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט (ערך בלתי־ידוע) 
 מעסיק:  מטרופוליטן אופרה, אוניברסיטת דהפול 
 מספר צאצאים:  1 
 
ויקטור אייטאי (במקור אדלר, בהונגרית: Ajtay Viktor; בודפשט, 14 באפריל 1921 – היילנד פארק, אילינוי, 24 ביולי 2012) היה כנר יהודי-הונגרי-אמריקאי, כנר ראשי.
קורות חיים

את כינורו הראשון קיבל מאביו כשהיה בן חמש. מהשנה שלאחר מכן היה תלמידו של אוסקר סטודר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, המאסטר שלו במוזיקה קאמרית היה לאו ויינר.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  "ליאו ויינר היה המורה הכי חשוב שלי, השותף שלי לשחמט בבית קפה אדיסון בכל ערב, ולבסוף חבר שלי. בלעדיו, לא הייתי יכול להמשיך בקריירה שלי" | “ |


הקריירה שלו התחילה בדיוק עם פרסום החוקים ה (אנטי) יהודים בממלכת הונגריה החוק היהודי הראשון והחוק היהודי השני. את הופעת הבכורה שלו הוא הצליח עדיין לעשות באחד מהקונצרטים של וילמוש קומור עם הקונצ'רטו לכינור של אלכסנדר גלאזונוב, על פי הצלחתו בקונצרט זה הוצעה לו משרה דרך סוכנות אמנות שווייצרית, אך הדבר לא יצא לפועל עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים > בתקופת המלחמה

לאחר התחלה כזו ובתנאים המפלים של הונגריה דאז, הוא יכול היה לפעול רק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק, בפני קהל יהודי כאחד מהמנהלים האמנותיים והמנצחים של הפעילות, בהתאמה. הוא ניגן גם בערבים קאמריים וייסד את רביעיית כלי הקשת עם ג'רג' טרייטש ולאסלו הורבאט (החבר הרביעי אינו ידוע).
התקופה שבילה באומיקה הסתיימה על ידי לקיחתו לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי בעיקר בחזית המזרחית באוקראינה משם 90 אחוזים לא שבו) הוא נשלח ממחנה למחנה, נמלט כמה פעמים. חייו ניצלו כנראה בבריחתו האחרונה כשעניינו נידון בפני שופט חובב מוזיקה. בעזרתו של ראול ולנברג, הוא הוכנס לבית שהיה תחת חסות שוודית. הוא איבד את כל משפחתו בשואת יהודי הונגריה.
קורות חיים > אחרי המלחמה

בתום המלחמה לאחר שחרורו, הקים את רביעיית מיתרים הממשית הראשונה שלו עם יאנוש סטארקר. בנובמבר 1945 נשא לאישה את אווה קלנר, ניצולת שואה מאושוויץ (1924–2008). ביוני 1946 הם היגרו בעזרת מכתב המלצה מלאו ויינר. הפליגו מברמן ב-5 ביולי והגיעו לניו יורק לאחר הפלגה של עשרה ימים.
בפעם הראשונה באמריקה הוא קיבל עבודה אצל פריץ ריינר, שניצח באותה תקופה על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג. יחד עם ריינר, עזבו את התזמורת, אייטאי הפך לחבר בתזמורת המטרופוליטן אופרה, ומשנת 1952 היה כנר ראשון "associate (עמית)". ב-1954 נקרא שוב על ידי פריץ ריינר, שכבר היה המנהל והמנצח של התזמורת הסימפונית של שיקגו. זה סימן את תחילתה של הקריירה הארוכה חסרת התקדים של אייטאי בתזמורת יחידה.
שם הוא היה תחילה כנר ראשון "assistant (עוזר)", אחר שז'אן מרטינו קיבל את הניהול ב-1965, מונה מחדש ל"associate", ומ-1967 ואילך היה הכנר הראשי. הוא שמר על תפקיד זה גם בתקופת ניהולו של גארג שולטי, עד 1986, אז פרש ושירת עד 2003 ככנר ראשי של כבוד. בשנות ה-50 הקליט מוזיקה קאמרית עם מוזיקאים ידועים שהכיר עוד בבודפשט עבור חברת התקליטים Period Records. ב-1981 ניגן את הקונצ'רטו לכינור מס' 1 של ברטוק בניצוחו של ג'רג' שולטי.
הוא לימד בפקולטה למוזיקה באוניברסיטת דפול (DePaul University) בשיקגו. בהנהגתו הפכה הסימפונית לייק פורסט (Lake Forest Symphony) ללהקה מקצוענית. הוא היה הכנר הראשי של רביעיית המיתרים הסימפונית של שיקגו. בשיקגו ניגן בכינור סטרדיוואריוס "Baron von der Leyen" שהייתה בבעלות התזמורת.
עבודתו הפדגוגית

String clinic instruction. Individual practising system. (1965)
ספרות

When they came to take my father". Voices of the Holocaust. New York, 1996. Arcade Pub. ISBN 1559703059
לקריאה נוספת

A 18 éves hangversenymester = Képes Családi Lapok 1941. 40. sz. 17. l.
Ajtay-Adler Viktor az OMIKE Művészakció oldalán
Bársony Péter: A Vészkorszak magyar muzsikus áldozatai DLA doktori értekezés. Budapest, 2010. [tévesen a holokauszt áldozatának írva]
Berlász Melinda: Weiner Leó és tanítványai. Emlékeink Weiner Leóról. Ötven emlékezés. 2., bőv. kiad. Budapest, 2003. Rózsavölgyi és Társa. ISBN 9638623802
Nelson, Jacob: Legendary CSO Leader Dies = patch.com 2012. július 30.
Our stories = They Played for Their Lives
Remembering Victor Aitay = Chicago Symphony Orchestra's Rosenthal Archives 2012. július 24.
Victor Aitay = Prone to Violins 2012. augusztus 1.
Victor Aitay = USC [= University of Southern California] Shoah Foundation
הערות שוליים

↑  Érkezésük bejegyzése az amerikai bevándorlási nyilvántartásban.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007340659505171  BIBSYS: 4048194  LCCN: no91018058  VIAF: 282149294366580522356   WorldCat (עם VIAF): 282149294366580522356
מרי מילר

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1936 דונקסטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 בנובמבר 1998 (בגיל 62) ברוקליי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  איירין מרי וטון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1952 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
איירין מרי וטון (באנגלית: Irene Mary Wetton;‏ 26 ביולי 1936 – 10 בנובמבר 1998), שהייתה ידועה בשם הבמה מרי מילר, הייתה שחקנית וזמרת אנגלייה. היא זכורה בעיקר מהופעתה בתפקיד רוז בקומדיית המצבים המצליחה של ה-BBC "מה יגידו השכנים?", בה הופיעה בין השנים 1991 ל-1995.
ביוגרפיה

איירין מרי וטון נולדה בדונקסטר שבאנגליה להוראס ואיירין וטון, שניהם זמרים במיוזיק הול. בתחילה התכוונה לעסוק בטיפול בסוסים, אבל אחר כך החליטה לפנות לקריירת משחק. היא יצאה לסיבובי הופעות יחד עם הוריה, ששיחקו במופע בשם "Sweethearts in Harmony".
הופעת הבכורה של מילר בטלוויזיה הייתה בגיל 17 בשנת 1953 בתוכנית "Those Were the Days". היא הופיעה גם בתוכנית "המופע של דיק אמרי" וב"המופע של סטנלי בקסטר". מילר זכתה להצלחה כשהופיעה בתפקיד רוז בסדרה "מה יגידו השכנים?". ב-1991 היא החליפה את שירלי סטלפוקס (אנ') בתפקיד, שהיו לה התחייבויות קודמות בהופעה בסדרה "Making Out". מילר המשיכה להופיע בסדרה עד לסיומה בשנת 1995.
ב-1960 נסעה מילר לניו יורק כדי לשמש המחליפה של ג'ולי אנדרוז במחזמר "קמלוט". ב-1962 הופיעה לראשונה בווסט אנד בתפקיד קלוריס במחזמר "Lock Up Your Daughters". ב-1969 שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "אן ורוניקה", המבוסס על הרומן מאת הרברט ג'ורג' ולס. ב-1986 גילמה מילר בפעם הראשונה את דמותה של מאדאם ז'ירי במחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר. היא שיחקה בתפקיד זה במשך ארבע שנים, וקולה מופיע באלבום הקאסט המקורי של המחזמר.
בשנים 1997 ו-1998 שיחקה מילר בתפקיד גברת פוטס בהפקה הלונדונית של "היפה והחיה", והשתתפה באלבום עם צוות השחקנים ללחנים מאת אלן מנקן ומילים מאת הווארד אשמן וטים רייס. בפברואר 1998 עזבה מילר את ההצגה בשל בריאותה המתדרדרת.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1962 התחתנה מילר עם רפאל ד. פריים. בשנת 1972 נולדה בתם לוסי.
בינואר 1998 אובחנה מילר כחולה בסרטן השחלה, ועברה טיפולי כימותרפיה. ב-10 בנובמבר אותה שנה נפטרה בגיל 62, כשבעלה ובתה לצדה.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1953 |  | Those Were the Days |  |  |
| 1963, 1964 | המופע של דיק אמרי | The Dick Emery Show |  |  |
| 1963–1971 | המופע של סטנלי בקסטר | The Stanley Baxter Show |  |  |
| 1967 |  | Titipu | יאם-יאם | הפקה של BBC2 |
| 1968 | יולנתה | Iolanthe | פיליס | הפקה של BBC2 |
| 1970 |  | Rookery Nook | פופי דיקי | סרט טלוויזיה |
| 1991–1995 | מה יגידו השכנים? | Keeping Up Appearances | רוז | עונות 2 עד 5 |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1952, 1954–1955 |  | Babes in the Wood | דמות ראשית | תיאטרון אמפייר, שפילד (1952) תיאטרון דרבי היפודרום (1954–1955) |  |
| 1957, 1959 |  | The Desert Song | מרגוט בונוואלט | תיאטרון הוד מלכותה, אברדין | הקלטות אולפן ב-1967 |
| 1958–1959 |  | Old Chelsea | מרי פנטון | תיאטרון המלך בגלאזגו |  |
| 1960 | קמלוט | Camelot | המלכה גווניביר | תיאטרון מג'סטיק, מנהטן | שחקנית מחליפה של ג'ולי אנדרוז |
| 1962 |  | Lock Up Your Daughters | קלוריס | תיאטרון מרמייד תיאטרון הוד מלכותה |  |
| 1963 |  | See You Inside | תיאטרון הדוכסית |  |  |
| 1963–1964 |  | All in Love | לידיה לנגוויש | תיאטרון מייפר | מבוסס על המחזה "The Rivals" מאת ריצ'רד ברינסלי שרידן |
| 1965 |  | Dearest Dracula | לוסי | תיאטרון אולימפיה, דבלין |  |
| 1966 | שבע כלות לשבעה אחים | Seven Brides for Seven Brothers | מילי |  | הקלטה משנת 1966 |
| 1967–1968, 1971 |  | Bless the Bride |  | תיאטרון ריצ'מונד | הקלטות אולפן משנת 1967 |
| 1967 |  | Love From a Stranger | ססילי הרינגטון | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1967 |  | Virtue in Danger | ברינת'יה | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1968 |  | The Rivals | לידיה לנגוויש | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1969 |  | The Real Inspector Hound | סינתיה | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1969 |  | Black Comedy | קליאה | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1969 | אן ורוניקה | Ann Veronica | אן ורוניקה סטנלי | תיאטרון קיימברידג' | הקלטה |
| 1970 |  | Spider's Web | קלריסה היילשאם-בראון | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1972 |  | Popkiss | פופי דיקי | תיאטרון הגלוב |  |
| 1973 | חשיבותה של רצינות | The Importance of Being Earnest | גוונדלין פיירפקס | תיאטרון המלכה, הורנצ'רץ' |  |
| 1975 |  | Small and Brassy | תיאטרון קינגס הד תיאטרון וינדהאם |  |  |
| 1978 | לארק רייז | Lark Rise | אמה טימס | התיאטרון המלכותי הלאומי |  |
| 1984 |  | Pack of Lies | ברברה ג'קסון | תיאטרון ליריק, לונדון | החליפה את ג'ודי דנץ' |
| 1985, 1993–1994 |  | Follies | סאלי דורנט פלאמר | תיאטרון פורום, וית'נשו ברייטון דום תיאטרון היימרקט |  |
| 1986–1990 | פנטום האופרה | The Phantom of the Opera | מאדאם ז'ירי | תיאטרון הוד מלכותה |  |
| 1996 |  | Follies: In Concert | National Concert Hall, דבלין |  |  |
| 1997–1998 | היפה והחיה | Beauty and the Beast | גברת פוטס | תיאטרון דומיניון | הקלטה |
|  |  | Pal Joey |  |  |  |
|  | המלך ואני | The King and I | תיאטרון ווזלי, איפסוויץ' |  |  |
|  |  | The Mating Game |  |  |  |
|  | ערב עם מרי מילר | An Evening with Mary Millar | מופע יחיד |  |  |
ספר הגולגולות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רוברט סילברברג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  דצמבר 1971 
 מספר עמודים:  194
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת לדורי
 תאריך:  1980
 תרגום:  נוגה ברוקס
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000846526
 
ספר הגולגולות (באנגלית: The Book of Skulls) מאת הסופר רוברט סילברברג יצא לאור באנגלית בשנת 1972 ובשנת 1980 תורגם לעברית על ידי נוגה ברוקס בהוצאת לדורי.
זכה בפרס נבולה בשנת 1972 ובפרס הוגו בשנת 1973.
תקציר

הספר מתאר את מסעם הפיזי והנפשי של ארבעה סטודנטים אל הזכייה בחיי נצח. מסעם מתחיל בחופשת הפסחא של אוניברסיטה מצפון לניו יורק, ומסתיים באריזונה החמה והיבשה. בה מקווים הארבעה למצוא את המקום המתואר ב"ספר הגולגולות", מקום מסתורי עתיק-יומין שמצא הבלשן שבחבורה (אלי) בספריית האוניברסיטה ותרגמו לאנגלית.
ארבעת החברים שהם בתחילת שנות ה-20 לחייהם דרים יחדיו במעונות האוניברסיטה, והם שונים מאוד איש מרעהו:
טימוטי הוא בעל אילן היוחסין היוקרתי המושרש היטב בארצות הברית
אוליבר יפה התואר, נער-חווה מקנזס
נד ההומוסקסואל שבא מרקע קתולי נוקשה
אלי, יהודי טיפוסי ממנהטן, הבלשן שמקשר בין בני החבורה במהלך המסע אל חיי הנצח.
המחיר של הזכייה בחיי נצח של שניים מבני החבורה הוא מותם  של השניים האחרים, בהתאם לכתוב במקור המסתורי: שניים ימותו ושניים יזכו בחיי נצח - על אחד מהם להקריב עצמו מרצונו (להתאבד), ואת השני יקריבו הנותרים.
בתחילת המסע נראה כי זהו המחיר היחידי אך בהמשך המסע, מתברר כי עליהם לשלם בחשבון נפש נוסף, עמוק ויקר.
הספר כתוב בגוף ראשון מפי כל אחד מבני החבורה: אלי, נד, אוליבר וטימוטי. אופן זה של הגשת הסיפור מביא את הקורא לנבכי נפשו של כל אחד מהגיבורים ומאפשר לו לראות את המתרחש מנקודת מבטו של המספר.
ספר הגולגולות: הסרט

על הכריכה של הספר בהוצאה Del Rey (ינואר 2006) פורסמה הודעה על הקרנתו העתידית של סרט המבוסס על הספר. הסופר רוברט סילברברג הסביר בהודעה בפורום שכתב ביאהו, כי הבמאי המיועד היה ויליאם פרידקין, אך הפרויקט לא הגיע אל סיומו.
תמצית העלילה > אל המנזר

אלי, סטודנט שלומד שפות באוניברסיטה, מגלה כתב ישן בשם "ספר הגולגולות" בספריית האוניברסיטה. הבטחת חיי הנצח המונחת לפניו בכתב זה לא תיתן לו מנוח עד שיממש אותה.
אלי מתחיל לדון עם נד בנושא. למרות ההבדלים הגדולים בין השניים, נד ואלי, יש גם קווים משותפים: ביניהם: שניהם נמוכי קומה, שניהם רוחניים ושניהם "חריגים" חברתיים (הומוסקסואל ויהודי).
שני בני החבורה האחרים, אוליבר וטימוטי, נכנסים גם הם לסוד הספר. הארבעה מגלים עניין משותף להגיע למנזר, שבו נכתב כתב עתיק זה, מקום שבו יזכו לחיי הנצח.
נראה שכל אחד נכנס להרפתקה זו מסיבה שונה. טימוטי הוא ספקן  לאורך רב הדרך; עבורו מדובר בטיול לאזור מדברי, בילוי חופשת הפסחא (תרגום כותר הספר מספרדית הוא "חופשה במדבר"). אפשר לומר שטימוטי הוא ההפך הגמור של אלי. אוליבר, נער-החווה מקנזס שהציב לעצמו אתגרים על מנת לברוח מהרקע הנמוך שלו, הוא סטודנט מצטיין לרפואה. הוא מעוניין בחיי נצח כפרס-הצטיינות, וכדרך לנצח את המוות ולהדבירו - הסיבה שבגללה גם בחר להיות רופא. מות אביו בהיותו בן 11 מזין ומתדלק את רצונו זה.
בתחילת הספר יש תחושה שאלי או נד הם שישימו קץ לחייהם, ונד, המשורר, מתייחס לזה ברומנטיקה ומתוך נקודת מבט אמנותית. נד, הנמוך שבחבורה, ספג בילדותו חינוך קתולי נוקשה. למרות זאת אינו מסתיר את נטייתו המינית וגאה בה.
הספר מתחיל עם מסעם. והמאורעות בדרך מהווים הזדמנות לקורא להכיר את ארבעתם לעומק.
הקורא מנסה לאורך הספר לנחש מי מהם יקבל חיי נצח ומי מהם ימות.
אוליבר מתואר כאל יווני יפה תואר, צעיר מושלם בעל שיער ארוך ובהיר. אולי הוא יזכה לחיי נצח?
טימוטי המדויק, ההחלטי, הריאלי, אם יזכה בחיי נצח אולי יהפוך לשליט רב עוצמה באמצעות הירושות שיש ברשותו.
למה שאלי או נד יזכו בכלל בחיי נצח?
בהגיעם אל המנזר, הם נדרשים לחיות חיי נזירים לא קלים. בסביבה זו אלי ונד פורחים, אוליבר, למרות עליה בתחילה, מתחיל לדעוך אט אט, וטימוטי מתרגז על בזבוז הזמן ועל כך שאין במקום חיי נצח  שניתן לזכות בהם.
תמצית העלילה > התפנית

חוויה קשה שארבעתם נאלצים לעבור, וידוי על דבר מה קשה שעשו, מהווה תפנית בגישה שלהם.
טימוטי מתוודה על אונס אחותו הקטנה. אוליבר מתוודה על משכב זכר שחווה בהיותו בן ארבע עשרה. נד מתוודה על הנאה  שחש ממות (התאבדות) שני אנשים שהיו מאוהבים בו, בני זוג הומוסקסואלים שאירחו אותו בביתם לתקופה ממושכת. לאלי הקושי הגדול ביותר להתוודות. הוא מנסה להתחמק בדרכים עקלקלות אך נד, זה שנבחר להקשיב לו, לא מרפה ממנו. לבסוף מתוודה אלי שהמלגה שזכה בה, התקבלה במרמה: הוא גנב מאמר מבלשן רומני מוכשר שהכיר את אביו.
זוגות הווידוי הועלו בהגרלה: אלי בפני נד, אוליבר בפני אלי, נד בפני טימוטי, טימוטי בפני אוליבר (עבור אוליבר אונס אחות אינו דבר זר – הוא חי במקום קטן בו גילוי עריות היה עניין של מה בכך).
ה"רביעייה", מתפרקת כאשר טימוטי מחליט לעזוב בבוז עמוק את יתר השלושה, למרות שהוזהר שאם יעזוב את השטח, יירצח בידי האחים במנזר.
ברגע העזיבה, אלי, אשר הגיע לרמת רוחניות גבוהה, מבין שזהו הרגע להקריב את האחד מתוך הארבעה, ורוצח את טימוטי על ידי ריסוק עורפו. עוד לפני שהם מספיקים לחשוב מי הוא השני שימות, שיתאבד, מתגלה גופתו של אוליבר אשר שם קץ לחייו מאחר שלא יכול היה לחיות עם עצמו לאחר שגילה את האמת על עצמו : הוא הומוסקסואל והתקרית בגיל ארבע עשרה לא הייתה טעות. אוליבר לא היה מוכן להשלים עם נטייתו המינית; לילה לפני כן הוא ונד פרקו סוף-סוף את המתח המיני הרב ששרר ביניהם.
וכך התגשמה הנבואה של "ספר הגולגולות" לפיה אחד התאבד, אחד נרצח בידי אחרים ונותרו שניים מתוך הארבעה.
אז מגיעים רגעי ההיסוס וחוסר האמונה: האם באמת זכו בחיי נצח? איך יוכלו לדעת? איך ידעו כמה זמן עבר מאז הם שם?
תוכניותיו של אלי לאופן שבו יבלה את חיי הנצח שלו לא מתממשות, והוא נשאר במנזר; האם בגלל הרצח שביצע אינו יוצא את המנזר, או מתוך פחד לגלות שכלל לא זכה בחיי נצח?
הספר דן, בין היתר, בשאלה עד כמה רחוק יכולה האמונה להוביל את המאמין, ומה קורה למוסר המקובל כשהאדם חי חיי נצח.
Plastered Skulls from Ain Ghazal
ספר הגולגולות, באתר OCLC (באנגלית)
ספר הגולגולות מאת רוברט סילברברג, הוצאת Del Rey, ינואר 2006
הגירת יהודים מגרמניה הנאצית ומאירופה הכבושה בידי הגרמנים

הגירת יהודים מגרמניה הנאצית ומאירופה הכבושה על ידי הגרמנים התרחשה בין השנים 1933 - 1941.
הגירה זאת לא הייתה הגירה חופשית אלא הגירה כפויה, עליה הוטלו הגבלות רבות, שהפכה במרוצת השנים לגירוש. לאחר כיבוש אוסטריה (1938), צ'כוסלובקיה (1938 - 1939), פולין (1939) וארצות השפלה (1940) יכולת ההגירה של היהודים מארצות אלה הייתה מוגבלת ביותר ורובם נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה.
הגירת יהודים מגרמניה הנאצית בין 1933 - 1939
הרקע להגירה

בינואר 1933 חיו בגרמניה כחצי מיליון יהודים, כשליש מהם בברלין. הם היוו כאחוז אחד מאוכלוסיית גרמניה. מצבם של יהודי גרמניה הורע מאוד עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933. המפלגה קידמה מדיניות שמטרתה סילוק היהודים מחייה המקצועיים, הכלכליים והתרבותיים של גרמניה. ב-1 באפריל 1933 הוכרז חרם על עסקים יהודיים, בתחילת חודש מאי 1933 נערכו כ־70 אירועי שריפות ספרים באוניברסיטאות, בערים ובעיירות, יהודים רבים פוטרו מעבודתם וחשו איום מתמיד על חייהם. קבוצות קטנות של יהודים התחילו להגר מגרמניה בשל מצב זה, בעיקר לארצות סמוכות – צרפת, בלגיה, הולנד, דנמרק, צ'כוסלובקיה ושווייץ. משפחות שהגיעו לגרמניה ממזרח אירופה חזרו לארצות מוצאן. חלק ממהגרים אלה נתפס על ידי הגרמנים, לאחר שגרמניה כבשה את הארצות הללו בשנת 1940, ונשלח למחנות הריכוז.
חוקי נירנברג, שאושרו ב־15 בספטמבר 1935 שללו את אזרחותם של היהודים וסיפקו מסד חוקי ליחסם המפלה של הגרמנים כלפי היהודים. תוצאה ישירה של הפעלת חוקים אלה הייתה הפקעת בתי עסק יהודיים, שלילת רישיונות עבודה מרופאים ועורכי דין, איסור ישיבה בספסלים ציבוריים, איסור כניסה למתחמים ציבוריים שונים, הגבלות על למידה באוניברסיטאות, הגבלה על עבודת אנשי סגל יהודים באוניברסיטאות ועל עבודת רופאים יהודים בבתי חולים גרמניים, איסור על החזקת כלבים וחיות מחמד אחרות על ידי יהודים, ועוד.
אירוע זה גרם להתגברות גל ההגירה של היהודים מגרמניה, אך לא במידה הרצויה להנהגה הנאצית הבכירה. ההסלמה ביחסה העוין של גרמניה ליהודים מצאה את ביטויה בפוגרום שנערך בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 בכל רחבי גרמניה, אשר קיבל את הכינוי ליל הבדולח.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-12 במרץ 1938, אותה מדיניות של הפליה ודיכוי הופעלה גם על יהודי אוסטריה. ערב הסיפוח חיו באוסטריה 181,882 יהודים, מתוכם 167,249 בווינה. כשני שלישים מיהודי אוסטריה היגרו ממנה בתקופה שלאחר הכיבוש הגרמני. רוב המהגרים התיישבו בארצות הברית, בריטניה, ארץ ישראל ודרום-אמריקה.
ב-15 במרץ 1939, בעקבות כניסת הוורמאכט לשטחי צ'כוסלובקיה, הכריז אדולף היטלר על הקמת הפרוטקטורת של בוהמיה ומוראביה. בשטחי הפרוטקטורת חיו באותה תקופה כ-100,000 יהודים. רק מעטים הצליחו להימלט ורובם ניספו במחנות הריכוז וההשמדה.
למרות שהעולם התחיל לסגור את שעריו לפני המהגרים היהודים, כ-36,000 יהודים הצליחו לצאת מגרמניה ומאוסטריה בשנת 1938 ו-77,000 בשנת 1939.
בסוף שנת 1939 נשארו בגרמניה כ-200,000 יהודים ובאוסטריה כ-57,000.
גירוש היהודים מתחומי הרייך השלישי

החל משנת 1938 התחילה ממשלת הרייך השלישי לנקוט בצעדים אקטיביים לגירוש היהודים שבתחומו.
גירוש היהודים מתחומי הרייך השלישי > המבצע הפולני

בין 27 ל-29 באוקטובר 1938 גורשו מגרמניה לפולין 20,000 יהודים ממוצא פולני. המבצע כונה "המבצע הפולני" (בגרמנית Polenaction) או גירוש זְבּוֹנְשׁין (בפולנית Zbąszyń) על שם אחת מהעיירות בגבול פולין - גרמניה אליה גורשו היהודים. המגורשים הובאו גם לעיירות קוניץ (אנ') (בפולנית Chojnice) וביטום . 12,000 יהודים נוספים ממוצע פולני גורשו בחודשים שלאחר מכן בקבוצות יותר קטנות. המגורשים קיבלו סיוע מארגונים יהודיים מקומיים אך רובם הובלו לאחר מכן למחנות ההשמדה.