stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצת המזרח הרחוק
רקע

הבסיס העיקרי של המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה הוקם בינואר 1912 בכף דניסון במפרץ קומונוולת', ארץ אדלי. מיקום זה נמצא הרחק מערבה מכוונתו המקורית של מפקד המשלחת דאגלס מוסון; קרח סחף דחוס מנע מספינת המשלחת "אורורה" לעגון קרוב יותר לכף אדייר, הגבול המזרחי המקורי שהציב לבסיס המשלחת. רק לאחר ש"אורורה" - כשפניה מערבה - הקיפה את לשון הקרח של קרחון מרץ (למען הפשטות, ערך זה מתייחס אל קרחוני מרץ וניניס בשמות שניתנו להם לאחר המשלחת. במהלך המשלחת עצמה היו אלה קרחונים ללא שם.) נמצא מעגן מתאים.
תוך מאבק ברוחות הקטאבטיות שעטו עליהם במלוא עוצמתן מרמת הקוטב, הקימו אנשי קבוצת החוף את צריפם והחלו בהכנות למסעות המזחלות בקיץ הבא. האנשים הכינו בגדים, מזחלות, אוהלים ומנות מזון קצובות, שהכילו בעיקר פמיקאן וביסקוויט פלאסמון, שאפשר היה לכתוש, לערבב במים ולהרתיח ליצירת נזיד או מרק שנודע בשם "הוש". למנות הקצובות נוספו מצרכי יסוד כמו חמאה, שוקולד ותה; קצבת המזון היומית נקבעה בסביבות 960 גרם לאדם. מוסון ניהל קבוצות סקר מוגבל ופרס כמה מצבורי צידה. הידוע במצבורים אלה היה "מערת אלאדין", שנכרה בקרח על המדרון במרחק 8.8 ק"מ מדרום לצריף הראשי.
ב-27 באוקטובר 1912 התווה מוסון את תוכנית מסעות המזחלות לעונת הקיץ. מבין שבע קבוצות המזחלת שנועדו לצאת מכף דניסון, יפנו שלוש מזרחה. על קבוצת החוף המזרחי, בהנהגת הגאולוג ססיל מאדיגן, הוטלה המשימה לחקור מעבר ללשון קרחון מרץ; אנשי הקבוצה יקבלו בשלב הראשון סיוע מקבוצת המזרח הקרוב בהנהגת פרנק סטילוול, שתפנה בהמשך למיפוי האזור שבין כף דניסון לקרחון.
הקבוצה האחרונה, בהנהגת מוסון, נועדה לנוע במהירות דרומית לקבוצת החוף, לעבר ארץ ויקטוריה, אזור שכבר חקר במהלך המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה של ארנסט שקלטון בשנים 1908–1909. הוא קיווה להרחיק כדי 800 ק"מ מזרחה, שבמהלכם יעסוק באיסוף נתונים וממצאים גאולוגיים ובמיפוי החוף ויתבע חזקה על הטריטוריה לכתר.
לעוזריו בקבוצת המזרח הרחוק ייעד מוסון את אדוארד ניניס, לייטננט בגדוד הרובאים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ. הם היו אחראים על כלבי המזחלת מגזע האסקי גרנלנדי - שרק בעזרתם תוכל הקבוצה לעבור את המרחק במהירות שלה התכוון מוסון. ניניס ומרץ עשו את החורף בהכנת הכלבים למסע, בתפירת רתמות ובלימוד הכלבים לרוץ בצוותים עם המזחלות. כל אחת מן הקבוצות נדרשה לחזור לכף דניסון עד 15 בינואר 1913, כדי ש"אורורה" תוכל לאסוף את האנשים ולהימלט מן המים האנטארקטיים לפני שקרח החורף יסגור עליה.
המסע מזרחה

סופות שלג מנעו מן הקבוצות לצאת מכף דניסון עד 10 בנובמבר 1912, ארבעה ימים לאחר מועד היציאה המתוכנן. ביומנו, תיעד מרץ את מזג האוויר המתבהר כ"אות טוב בהחלט". מוסון כתב מכתב קצר לארוסתו, פאקואיטה דלפראט:
מזג האוויר יפה הבוקר אם כי הרוח עדיין נושבת. אנחנו יוצאים בעוד שעה. יש לי שני חברים טובים למסע, ד"ר מרץ ולייטננט ניניס. אין זה סביר שאיזה מזל ביש ימצא אותנו, אבל אם לא אחזור אלייך באוסטרליה, אנא, דעי שאני אוהב אותך באמת ובתמים. אני מוכרח לסיים כאן כיון ששותפי למסע מחכים.
חששות כאלה היו שכיחים בקרב היוצאים למסעות מזחלת ממושכים. גם ניניס כתב לפני היציאה לדרך:
אני מוכרח לסיים כאן, אולי למשך חודשיים, אולי לתמיד, כי מי יודע מה עלול לקרות במשך החודשיים הבאים.
חששות דומים מאסון אישי ביטא ביומנו ביום שלאחר פגישתו עם מוסון. כדי להימנע ממוות איטי ללא אפשרות חילוץ, במקרה של נפילה לבתרון, תכנן לקחת עמו חפיסה של טבליות ציאניד.
לאחר צאת הקבוצות של מדיגאן וסטילוול, עזבו מוסון, ניניס, מרץ ושבעה-עשר הכלבים את כף דניסון בשעת אחר-צהריים מוקדמת והגיעו אל "מערת אלאדין" כעבור ארבע שעות. לאחר לינת לילה במקום, הצטיידו במצרכים נוספים וארגנו מחדש את המזחלות. צוות הכלבים הראשון נועד לגרור שתי מזחלות מחוברות, שתישאנה יחדיו את מחצית המשקל של צידת הקבוצה. יתר המצרכים הונחו על המזחלת השלישית, שאותה גרר צוות הכלבים השני.
למחרת היום יצאו תחילה דרומה, כדי לעקוף בתרונים ממזרח, והספיקו לעבור 13 ק"מ לפני שמזג האוויר אילץ אותם לעצור ולהקים מחנה. רוחות חזקות כפו עליהם להישאר באוהל, "ארמון השלגים" כפי שכינה אותו מוסון, עד 13 בנובמבר, ואז הצליחו לעבור מרחק קצר לפני שמזג האוויר החמיר שוב. עוד שלושה ימים נשארו באוהל, בלי יכולת אף להדליק את הכירה. כשהשתפר מזג האוויר ב-16 בנובמבר, הצטרפו אליהם הקבוצות של מדיגאן וסטילוול. שלוש הקבוצות נעו יחד למשך רוב היום הבא, לפני שקבוצתו של מוסון נפרדה מן השתיים האחרות והמשיכה להתקדם בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
קרחוני מרץ וניניס

הקבוצה פנתה לדרום-מזרח, אל קרחון מרץ, כשמרץ גולש לפנים ומוסון וניניס נוהגים בכלבים, התקדמה הקבוצה 24 ק"מ ב-18 בנובמבר. זאת על אף היתקלות בזסטרוגי - רכסים בקרח כתוצאה מן הרוח - שהגיעו בגובהם עד 90 ס"מ וגרמו לכלבים להחליק ולמזחלות לנטות לצדדים. במשך היום עברו שתי פסגות, מוסון כינה אותן "מאדיגן נונאטאק" ו"פסגת אורורה", על שם מנהיג קבוצת החוף המזרחי וספינת המשלחת. ביום הבא החלו בירידה התלולה אל תוך קרחון מרץ. אחרי שהמזחלות השיגו כמה פעמים את הכלבים, הורשו ההאסקים לרוץ חופשיים במורד.
לאחר ירידה תלולה במיוחד ביום הבא, כמעט אבדה מחצית מצוות הכלבים של מוסון - שנרתמו שוב אל מזחלותיו - כשנפלו אל תוך בתרון. הם חולצו משם, אבל מוסון החליט לעצור לחנייה כשאחד ההאסקים, כלבה בשם ג'ינג'ר, המליטה את הראשון בשגר בן ארבעה-עשר גורים.
במהלך הימים הבאים, המשיכה הקבוצה בדרכה על פני הקרחון. הם פיתחו שיטה לחציית הבתרונים הרבים; החלוץ, על מגלשי סקי, היה חוצה את השלג המכסה על הבור, ולאחר שחצה אותו בהצלחה, היה הראשון בשני צוותי הכלבים בא בעקבותיו. רק לאחר שצוות הכלבים הראשון השלים את החצייה, היה השני בא אחריו, "אחרת", כתב מוסון, "היו הכלבים שבמאסף פונים היישר למקום שם נמצאו כלבי החלוץ, יהיה מקום זה אשר יהיה, חוצים פינות באלכסון וגוררים, קרוב לוודאי, את המזחלות הצידה אל תוך בתרון". אבל למרות אמצעי הזהירות שנקטו, נפל ניניס וחולץ משלושה בתרונים, באחד המקרים כאשר התברר להם שנטו את אוהלם על שפת בתרון.
אחרי שמוסון החליק אל תוך בתרון, החלו אנשי הקבוצה לקשור את עצמם אל המזחלות כאמצעי זהירות. ניניס פיתח עוורון שלג, שמוסון טיפל בו בסולפט אבץ וקוקאין הידרוכלוריד. הם גם איבדו כלבים; אחד שבר את רגלו ונורה, אחר חלה, ושלישי נפל לבתרון ואבד. ב-24 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל צידו המזרחי של קרחון וירדה אל המישור.
שוב על קרקע מישורית, החלו להתקדם במהירות. הם הקיצו בבוקר 27 בנובמבר אל מראה קרחון נוסף (שנודע בהמשך בשם קרחון ניניס), גדול פי כמה מקודמו. כמו בקרחון הראשון, היה עליהם להתיר את הכלבים מן המזחלות ולרדת בזהירות במדרון הבוגדני. לאחר הגיעם אל מרגלות הקרחון, עשו ארבעה ימים בחציית שדות של בתרונים, תוך מאבק ברוחות חזקות ובאור קלוש, שהכביד על הניווט.
בתנאים קשים אלה, נעשו הכלבים חסרי-מנוחה; אחד מהם, שאקלטון, קרע את שק המזון של אנשי הקבוצה וזלל חבילה בת 1.250 ק"ג של חמאה, שהייתה חיונית לתזונתם ולהשלמת תערובת הבשר והשומן המיובש (hoosh). ב-30 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל הגבול המזרחי של הקרחון והחלה לרדת אל הרמה המישורית שמעבר לו, אז מצאו עצמם לנוכח ראש של זסטרוגי, ששוליו היו חדים כל כך ששמו לאל כל אפשרות של שימוש בכלבים. גרוע מזה, הטמפרטורה עלתה ל-1° צלזיוס והתמוססות השלג הקשתה על הגרירה; הקבוצה עברה להתקדמות בשעות הלילה כדי לעקוף את התנאים הגרועים ביותר.
ממרומי הרכס בצידו המזרחי של קרחון ניניס, החל מוסון להטיל ספק בדיוק הדיווחים על יבשה ממזרח שמסר צ'ארלס וילקס במהלך משלחת החקר של ארצות הברית בשנים 1838–1842. לפי חישוביו של וילקס, רשם מוסון ביומנו, "נראה שאנחנו חורגים עכשיו מקצה היבשת האמיתית". מודאג מחפיפה עם קבוצת מאדיגן לכיוון צפון, הפנה את קבוצתו דרומה. הם התקדמו יפה בתחילה, אבל החל ב-6 בדצמבר כלאה אותם סופת שלגים באוהלם למשך שלושה ימים. ב-9 בדצמבר יצאו שוב לדרך, אבל בעיות בריאות הטרידו אותם. מוסון פיתח כאבי עצב קשים בצד השמאלי של פניו, מרץ סבל מכאבי גב עקב השינה על הקרח ואצל ניניס הופיעה מורסה על אחת מאצבעותיו. כאבי המורסה התעצמו עד שמנעו ממנו שינה, וב-13 בדצמבר פתח אותה מוסון באיזמל מנתחים.
קרחוני מרץ וניניס > מות ניניס

בערב 13 בדצמבר ארגנו מוסון ומרץ מחדש את המזחלות. המזחלת האחורית, שנשאה עליה את רוב המטען, הייתה שחוקה מאוד, והם החליטו לנטוש אותה. יתר המצרכים חולקו מחדש בין שתי המזחלות הנותרות. רוב הציוד החשוב - האוהל ורוב המזון - אוחסן על המזחלת האחורית החדשה; אם יקרה שיאבדו מזחלת בבתרון, הניחו, תהיה זו המזחלת הקדמית, החיונית פחות. כיוון שהמזחלת האחורית הייתה כבדה יותר, החזקים ביותר בין הכלבים שנותרו הוקצו לגרירתה. במחנה השאירו כמות קטנה של צידה, לרבות המזחלת הנטושה ויריעת אוהל, ללא רצפה או מוטות.
בצהרי היום הבא נמצאו במרחק 497.6 ק"מ מן הצריף בכף דניסון. מרץ היה החלוץ, פותח נתיב על גבי מגלשי סקי. מוסון ישב על המזחלת הראשונה; ניניס צעד ליד השנייה. ביומנו סיפר מרץ אותו לילה:
בסביבות השעה 1 בצהריים, חציתי בתרון, דומה למאה בתרונים קודמים שעברנו בשבועות האחרונים. קראתי בקול "בתרון!", פניתי בזווית ימינה והמשכתי קדימה. כעבור כחמש דקות, הסתכלתי לאחור. מוסון היה אחרי, מסתכל במזחלת שלפניו. לא ראיתי את ניניס, על כן עצרתי לעוד מבט. מוסון הסתובב לראות מדוע אני מסתכל אחורה. בו ברגע קפץ מעל המזחלת וחזר בריצה לאחוריו. כשהניד בראשו, באתי בעקבותיו, נוהג במזחלת שלו.
ניניס, המזחלת שלו וצוות הכלבים שנהג נפלו אל תוך בתרון ברוחב 3.3 מ', בעל קירות קרח ישרים. על גבי מדף בעומק הבתרון, ראו מוסון ומרץ שניים מן הכלבים - אחד עדיין בחיים, אבל פצוע קשה - ואת שרידי המזחלת של ניניס. לחברם לא היה כל זכר. הם העריכו שהמרחק אל המדף הוא כ-45 מטרים, רחוק מכדי שהחבלים שלהם יגיעו אליו. "כעבור זמן קצר הפסיק הכלב לגנוח", כתב מוסון ביומנו אותו לילה. "קראנו והאזנו במשך שלוש שעות, אחר הלכנו כמה קילומטרים אל גבעה וערכנו תצפיות מיקום. חזרנו, קראנו והאזנו במשך שעה. קראנו את טקס הקבורה." "לא יכולנו לעשות דבר," כתב מרץ ביומנו אחרי מותו של ניניס. "עמדנו, חסרי-ישע, ליד קברו של חבר, הטוב שבחברי בכל המשלחת."
חזרה

יחד עם האוהל לעתות סערה, רוב מזונם הם וכל מזון הכלבים, איבדו מוסון ומרץ את הכשיל והאת, המכנסיים האטומים למים של מרץ ואת קסדתו. על המזחלת של מוסון נמצאו הכירה, הדלק, שקי שינה ודי מזון לעשרה ימים. הסיכוי המיידי הטוב ביותר שלהם היה בחזרה אל המחנה שעזבו יומיים קודם לכן, שם השאירו את המזחלת הנטושה ואספקה, במרחק 24 ק"מ מערבה. הם הגיעו אליו תוך חמש שעות וחצי, ומרץ עשה שימוש ביריעת האוהל, עם המגלשיים מן המזחלת הנטושה ומוט סקי, כמוטות להקמת מחסה.
שני נתיבים אפשריים היו להם לחזור בהם אל כף דניסון. האפשרות הראשונה הייתה לשים פעמיהם אל החוף, שם יוכלו להשלים את מצרכיהם הדלים בבשר כלבי-ים ולקוות לפגישה עם קבוצת מאדיגן; נתיב זה יאריך במידה רבה את הנסיעה, ובקיץ אי אפשר היה לבטוח בקרח הים. או, אם יסטו במידת מה דרומה מן הנתיב שבו יצאו בראשית דרכם, יוכלו לקוות לעקוף את הבתרונים הגרועים ביותר ולהחיש את התקדמותם. מוסון בחר בדרך הפנימית, ומכאן שבהיעדר בשר כלבי-ים טרי לא תהיה להם ברירה אלא לאכול את כלביהם הנותרים. הכלב הראשון - ג'ורג' - נקטל בבוקר הבא, בשרו טוגן וחולק בין שניהם לכלבים, שהיו קרובים לגווע ברעב. "בסך הכל, הוסכם שהוא בסדר," כתב מוסון על הבשר, "אף כי היה לו טעם חזק, טחוב וישן, והוא היה סיבי כל כך, שאי אפשר היה ללעוס אותו כראוי."
לפני צאתם לדרך הניפו את דגל בריטניה - דבר ששכחו לעשות בנקודה הרחוקה ביותר שהגיעו אליה - ותבעו חזקה על השטח לכתר הבריטי. עם עליית הטמפרטורה, עברו להתקדמות בשעות הלילה כדי לנצל את פני השטח, הקשים יותר הודות לקור. בצעדות הליליות השיגו התקדמות של קרוב ל-29 ק"מ והיו מרוצים מעצמם. עם זאת, התלאות לא הניחו להם. מוסון סבל מכאובים עקב עוורון שלג, שנגרם מן הצורך לנווט בתנאי תלבונת, וגם הטיפול שמרץ נתן לו, בקודאין ובמשחת אבץ, לא פתר את הבעיה. הכלבים הנותרים הלכו ונחלשו, והיה הכרח לקטול עוד שניים מהם ולחלק את בשרם שוב בין מוסון ומרץ לכלביהם. הבשר הנוקשה לא ערב לשניים, אך הם נהנו מן הכבד, שהיה לפחות רך. מאחר שרק שלושה כלבים נותרו, ורק אחת מהם עוד הייתה מסוגלת לגרור כהלכה, נאלץ מרץ לחדול מפריצת הדרך ולהצטרף אל מוסון ברתמת הגרירה. התקווה, שהאור המשופר בשעות היום יקל על התקדמותם נכזבה, כשעליית הטמפרטורה אילצה אותם לבוסס בשלג נמס ובוצי. לא נשארה להם ברירה אלא לחזור למסע לילי, על קשיי הניווט והנפילות התכופות הכרוכות בו.
מותו של מרץ

בימים הבאים המשיכו בדרכם ועד 23 בדצמבר עברו 184 ק"מ ממקום מותו של ניניס, אך אז, בהתבהרות רגעית במסך השלג הכבד שאפף אותם, גילו לחרדתם, כי הם נמצאים בלבו של שטח זרוע בתרונים. הם החליטו לחנות באשר הם עד להתבהרות, אך מצאו להוותם, שאינם יכולים לנוע קדימה וכל כיוון אחר עלול להרחיקם בהרבה ממטרתם, מצב מסוכן בהתחשב במיעוט הצידה שעמדה לרשותם. שני הגברים סבלו, אבל מבין שניהם, היה זה מרץ שהחל לחלות ממש. הוא התלונן על כאבי בטן, ומיחושיו החלו להאט אותם בהתקדמותם. הכלבה פבלובה נקטלה, וכך נשאר רק כלב אחד ויחיד. מוסון החליט להקל ממטען המזחלת, והם נטשו מאחוריהם חלק גדול מן הציוד, לרבות המצלמה, סרטי הצילום וכל הציוד המדעי, פרט לתאודוליט. גם הקלת המטען לא פתרה את בעיית הבתרונים, ועל כן ששו להופעת שמיים בהירים ושמש זורחת בבוקר הבא, שאפשרו להם להתקדם בבטחה בלי לחזור על עקבותיהם, אבל כעבור 6 ק"מ בלבד נאלצו לעצור, משום שבחום השמש התרכך השלג עד שמנע מהם התקדמות גם עם המטען הקל שנותר. בישול ממושך של בשר הכלבה האחרונה ריכך אותו כראוי, אבל מוסון חלם בכל זאת אותו לילה על ביקור בקונדיטוריה, שהסתיים באכזבה כשדלתה נסגרה לפניו לפני שקיבל את המעדן שהזמין.
ב-6 בינואר התמוטט מרץ, ומוסון, שגרר אותו על המזחלת נאלץ לעצור ולחנות. לפנות בוקר ב-8 בינואר נפח מרץ את נשמתו לאחר שעות של דמדומי הזיה. מוסון הגה במצבו ובסיכוייו להגיע לכף דניסון. החולשה, הרעב ובריאותו המעורערת הביאוהו למחשבה, עד כמה קל יותר יהיה פשוט לוותר, להישאר באשר הוא ולגווע לצד מרץ, אותו גורל שפקד, אם כי הוא לא ידע זאת, את סקוט וחבריו זמן קצר לאחר מכן. אך משהו בקרבו לא הניח לו לוותר והוא גמר אומר להמשיך כל כמה שיוכל, להגיע או למות בדרך. ביומיים הבאים מנעו רוחות חזקות ממוסון להמשיך בדרכו, והוא הקדיש את הזמן להתארגנות להליכה ביחידות, בכך שניתק את המחצית האחורית של המזחלת וסידר מחדש את המטען. כדי שלא יהיה עליו לשאת דלק נוסף לכירה, בישל את שארית בשר הכלבה. הוא גרר את גופת מרץ מן האוהל, הקים מעליה תל מגושי שלג לא מהוקצעים והציב צלב, שיצר משתי קורות רזרביות של המזחלת, בראשו. למחרת קרא את תפילת האשכבה על קבר חברו.
מפגש בכף דניסון

לאחר המפגש ומסירת פרטי הטרגדיה של מות מרץ וניניס, נודע למוסון, שהאונייה הפליגה שש שעות קודם לכן, לאחר המתנה ממושכת, מחשש שהקרח יסגור עליה וימנע את יציאתה. שידור רדיו הודיע על בוא מוסון והזעיק אותה חזרה אל כף דניסון, אבל כאשר הגיעו למפרץ קומונוולת', השתוללה סופה שמנעה את ההתקרבות אל החוף והורדת סירה לאסוף את האנשים, שחיכו, עם כל המטען החיוני, לרגע זה. האונייה נאלצה לחזור ולהפליג ומוסון וששת אנשיו שהמתינו לשובו נאלצו לבלות את החורף בכף דניסון עד שהאונייה תוכל לחזור לקחתם באביב הבא. מגורי החורף הוכנו לאפשרות זאת, ורב החובל דייוויס ידע, שאם לא יגיע בעוד מועד לאסוף את קבוצתו של פרנק ויילד, שלא הייתה מצוידת לשהייה במשך החורף, יגזור בכך מוות בטוח על שמונת האנשים. קבוצת החוף הסכימה, בצער ובאי-רצון, שזו ההחלטה הנכונה, אך רבים מן הימאים זעמו על נטישת מוסון, במצב בריאותו המעורער ואחרי התלאות שעבר, בכף דניסון הנידח למשך כל החורף. הם הביעו את נכונותם לרדת בסירה כדי לחלץ את האנשים גם במחיר הסיכון שבכך, אך דייוויס שלל את האפשרות וכשהוג'מן יצא אל קצה החוף המערבי ב-10 בפברואר וראה שהאונייה איננה עוד, היה זה רגע קשה לו ולאנשיו, מה גם שבינתיים נרגעה הרוח וסירה הייתה יכולה לבוא אל החוף לקחתם ללא קושי. עם זאת, כפי שמוסון אמר לאחר זמן לפיליפ לואו, שעמד אז בראש הארגון הלאומי האוסטרלי של משלחות חקר לאנטארקטיקה (ANARE), סביר להניח שהאילוץ להישאר במגורי החורף בכף דניסון הציל את חייו, כי הוא לא האמין שהיה שורד את המסע בים, זמן קצר כל כך אחרי הניסיונות הקשים שעמד בהם. עם זאת, השהות הממושכת בקור העז ובבידוד של כף דניסון גבתה מחיר משלה. סידני ג'פריס, מפעיל הרדיו שהגיע עם ה"אורורה" ונשאר עם אנשיו של מוסון למשך החורף, לא עמד בקשיים והחל לגלות סימני אי-שפיות. הוא חשב, שיתר אנשי הקבוצה זוממים לרצוח אותו ואיים לחשוף את מזימותיהם בשובו לאוסטרליה. עם זאת, בתוך טירופו גילה גם רגעי שפיות והגיון, והמשיך על אף הכל במשימה הקשה והתובענית של שמירת קשר הרדיו הדו-כיווני עם תחנת האי מקווארי ומשם לאוסטרליה. מוסון, שחשש מהשפעתו המידבקת של השיגעון על שאר האנשים, בודד את ג'פריס ושם אותו ללעג לפני שאר הקבוצה בציינו, כי "בתי המגורים מועטים ומרוחקים זה מזה באנטארקטיקה". ג'פריס המשיך בתפקידו כקצין רדיו, עד שבספטמבר נמצא ששלח הודעה כוזבת בשם מוסון, ולא הייתה ברירה אלא לשלול ממנו את הגישה לרדיו. עם שובם לאוסטרליה ב-1914 אושפז ג'פריס בבית חולים פסיכיאטרי. במבט לאחור אל 1913 סיפר מוסון לארוסתו, פקואיטה, כי במשך החורף הזה היה עסוק רוב הזמן בשמירת שפיותו הוא וזו של אנשיו.
סוף דבר

ה"אורורה" חזרה אל כף דניסון בקיץ הבא, באמצע דצמבר, להחזיר את האנשים הביתה.
הגורם למחלותיהם של מוסון ומרץ עודנו, בחלקו, בגדר תעלומה. בימים ההם ייחס מקלין - הרופא הראשי של המשלחת ואחד האנשים שנשארו בכף דניסון - את מחלתם לדלקת מעיים; מוסון כתב ב"משכן הבליצארד", הדין וחשבון הרשמי של המשלחת, שמרץ מת מאפנדיציטיס, חום גבוה, רעב וחשיפה לקור. מחקר של ג'ון ברטון קללאנד ורונאלד ורנון סאות'קוט מאוניברסיטת אדלייד הסיק, שמן התסמינים שמוסון תיאר - נשירת שיער, התקלפות עור וירידה במשקל, דיכאון, דיזנטריה וזיהומי עור חוזרים ונשנים - עולה, שהאנשים סבלו מהיפרוויטמינוזיס A, צריכת-יתר של ויטמין A. ויטמין זה נמצא בכמויות גבוהות מן הרגיל בכבדים של כלבי האסקי גרנלנדי, שהן מרץ והן מוסון אכלו כמויות גדולות מהם.
אף כי היפרוויטמינוזיס A התקבלה על דעת הרוב כאבחנה למות מרץ ולמחלתו של מוסון, היו שהתנגדו לתאוריה זו, בהם פיליפ לואו, שגרס כי בה במידה ייתכן שהחשיפה הממושכת לקור הייתה הגורם, ודניס קארינגטון-סמית העלה סברה, כי אפשר שהמתח הנפשי שחולל מותו של חבר קרוב ומות הכלבים שמרץ טיפל בהם, יחד עם המעבר החד מדיאטה צמחונית הוא שקטל את מרץ, ולא היפרוויטמינוזיס A.
בעת מסע הרצאות של מוסון בארצות הברית לאחר המשלחת ציטטו כמה עיתונים אמריקאים את מוסון כמי שאמר, כי שקל לאכול מבשרו של מרץ לאחר מותו, אך מוסון הכחיש טענות אלה מכל וכל וכינה אותן "שערורייתיות" ו"המצאה". הביוגרפים של מוסון סבורים, שאין ממש ברמזים לקניבליות; בו ריפנבורו מדגיש, שמוסון טיפל במרץ במשך ימים, על אף הסיכון האפשרי לחייו הוא. יתר על כן, הוא מוסיף ואומר, מוסון לא ידע מה הגורם למותו של מרץ; אכילת בשרו הייתה עלולה להוות סכנה חמורה בשבילו. גם פיליפ איירס מצדד בדעה זו ומוסיף, שלאחר מותו של מרץ היו למוסון די מנות מזון בלי שייאלץ לבחור בקניבליות. לואו, שהכיר את מוסון היטב, גרס, כי "הוא היה אדם בעל ערכי מוסר איתנים ושמרניים מאוד. היה זה בלתי אפשרי מבחינתו לשקול מעשה כזה."
בנובמבר 1913, זמן קצר לפני שהגיעה ה"אורורה" להחזירם לאוסטרליה, הקימו האנשים שנשארו בכף דניסון צלב זיכרון למרץ וניניס על גבעת אזימוט, צפונית-מערבית לצריף הראשי.
לקריאה נוספת

Ayres, Philip. Mawson: A Life. Melbourne Univ. Publishing, 2003. ISBN 0522850782
Ennis, Helen. Frank Hurley's Antarctica. National Library Australia, 2010. ISBN 0642276986
Riffenburgh, Beau. Racing with Death. Bloomsbury London, 2008. ISBN 9780747596714
הערות שוליים

↑  בתרון הוא נקיק בקרח, מכוסה בשלג ועל כן חבוי מעיני הגולשים ומסכן את חייהם
↑  Beau Riffenburgh, bloomsbeury, 2008, ISBN 9780747596714 p. 90
↑  Riffenburgh, עמוד 98
1 2  Riffenburgh, עמוד 102
↑  Ayres, עמוד 70
↑  Riffenburgh, עמוד 103
↑  Riffenburgh, עמוד 105
↑  Riffenburgh, עמוד 106
↑  Riffenburgh, עמוד 107
↑  Riffenburgh, עמוד 110
↑  Riffenburgh, עמוד 111
↑  Riffenburgh, עמוד 112
↑  Riffenburgh, עמודים 113-112
↑  Riffenburgh, עמוד 114
↑  Riffenburgh, עמודים 116-115
1 2  Jacka, F. J. "Mawson, Sir Douglas (1882–1958)". Australian Dictionary of Biography
1 2  Riffenburgh, עמוד 121
↑  Riffenburgh, עמודים 122-123
↑  Riffenborugh, עמודים 123-126
↑  Riffenburgh, עמודים 130-131
↑  Riffenburgh, עמוד 135
1 2 3  Riffenburgh, עמוד 136
↑  Riffenburgh, עמודים 138-139
↑  Riffenburgh, עמודים 138-141
↑  Riffenburgh, עמודים 143-145
↑  Ennis, עמודים 24-25
↑  Riffenburgh, עמודים 151-154
↑  Tom Griffiths, "Slicing the silence" 173-4 Harvard University Press, 2007, pp. 173-4, ISBN 978-0-674--02633-9
↑  Griffiths, p.174
↑  Riffenburgh, עמודים 131-132
↑  Riffenburgh, עמודים 132-3
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
נתיב קבוצת המזרח הרחוק, מן הבסיס העיקרי בכף דניסון בצפון-מערב, מעבר לקרחוני מרץ וניניס, וחזרה.
מקרא:
  מוסון, מרץ וניניס, 10 בנובמבר - 14 בדצמבר 1912
  מוסון ומרץ, 14 בדצמבר 1912 - 8 בינואר 1913
  מוסון לבדו, 8 בינואר - 8 בפברואר 1913
מוסון נשען על מזחלת ליד מצבור "מערת אלאדין" במסע מזרחה
ניניס, במדי חיל הקלעים, לפני המשלחת.
מרץ, בתצלום מלפני המשלחת.
חצי המזחלת של מוסון, שבה השתמש בחלק האחרון של מסעו.
קרמפון להליכה על קרח
קרמפוני הליכה
צלב זיכרון למרץ וניניס, שהוקם בכף דניסון בנובמבר 1913.
ראובן מזרחי

| --- | --- |
 לידה:  1675
 פטירה:  1740 (בגיל 65 בערך)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  קושטא, אזמיר
 רבותיו:  רבי שמואל הלוי
 בני דורו:  רבי יעקב ששון
 חיבוריו:  מעין גנים
 אב:  רבי חנניה
 
הרב ראובן בן רבי חנניה מזרחי היה רב, דרשן, פרשן, דיין ומחבר ספרים פורה בקושטא וסביבותיה.
תולדותיו

נולד בשנת תל"ה (1675) בקירוב לרבי חנניה מזרחי, מצאצאיו של הרא"ם. למד בישיבתו של רבי שמואל הלוי מקושטא, ונודע כחכם חשוב כבר בנעוריו. היה דורש בקהילת קודש גברת שבאורטה-קיואי (אנ') הסמוכה לקושטא, כאשר רבים מדרשותיו היו על דרך תורת הסוד. בשנת התע"א הגיע לאזמיר שם התיידד עם רבי יעקב ששון, מחבר ספר בני אברהם (קושטא 1714). לאחר מכן שב לקושטא, שם עסק בהוראה וקיבל שאלות מבני עירו וכן ממצרים.
חי בעוני קשה, עד שכמעט ולא הצליח להביא טרף לביתו. נפטר בשנת הת"ק (1740).
חיבוריו

חיבר ספרים רבים, שכמעט כולם לא נדפסו, וכולם מנויים בהקדמתו לספרו מעין גנים:
מעין גנים (קושטא תפ"א) - פסקים, שו"ת וחידושים על הרמב"ם ודרושים. ספר זה הוא הקטן ביותר בכמות מבין החיבורים שכתב.
באר מים חיים (בכת"י) - פירוש לזהר.
נוזלים מן לבנון (בכת"י) - פירוש לתיקוני זהר
פרי עץ הדר (בכת"י) - על הרמב"ם
עין עבות - פירוש על פרקי אבות (בכת"י)
כפות תמרים - על מדרש רבה (בכת"י)
ערבי נחל - פירוש על מגילת אסתר (בכת"י)
כתם פז, על טור או"ח (בכת"י)
כד כד - על טור אבן העזר (בכת"י)
פסקים וחידושים על התוספות (בכת"י)
לקריאה נוספת

שם הגדולים מערכת גדולים אות ר [ד] מהר"ר ראובן מזרחי
מעין גנים, הקדמת המחבר
הערות שוליים

1 2 3  מעין גנים, הקדמת המחבר
↑  מעין גנים, דף ב עמוד א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007358247405171  LCCN: n94016551  VIAF: 50911796   WorldCat (עם VIAF): 50911796 
מעין גנים
ראובן מורגן

| --- | --- |

מורגן בשנת 1960 בערך, בשידורי קול ישראל באנגלית
 לידה:  26 בפברואר 1934 הממלכה המאוחדת לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  10 בינואר 1995  (בגיל 60) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית 
 שם במה:  ראובן מורגן
 שם לידה:  רובין א.ל. מורגן
 מדינה:  ישראל, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1951–1995 (כ־44 שנים)
 עיסוק:  במאי תיאטרון, במאי טלוויזיה
 מקום לימודים:  בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה
 
מצבתו של ראובן מורגן בירושלים
רובין א.ל. "ראובן" מורגן (באנגלית: Robin E.L. "Reuben" Morgan,‏ 1934–1995) היה במאי תיאטרון ולשי-בריטי יליד-אנגליה, שפעל גם בישראל החל מ-1959 ועד מותו.
חיים אישיים

התחתן עם שדרנית רדיו קול ישראל, נילי קינן, אותה הכיר במהלך הפקת התסכית "פול טמפל" בו השתתפה. אולם הם התגרשו לאחר מספר שנים. ב-1979, נהרגה קינן בתאונת דרכים.
הערות שוליים

1 2  'פרופיל' החלק הראשון. אמנון אחי נעמי משוחח עם ראובן מורגן, הקלטה של ריאיון רדיו שנערך עם מורגן, באתר "סיפור טוב - זה כל הסיפור" של יהודה עצבה
↑  טוביה כרמל, במאי אנגלי לסטודנטים, דבר, 15 ביולי 1963
↑  הערב - הצגת "מתים ללא קבורה" ע"י סטודנטים בירושלים, על המשמר, 19 בפברואר 1963
↑  יוצג המחזה העברי הראשון שנכתב לפני 400 שנה, למרחב, 9 ביוני 1963
↑  <<לפני מותי - שקספיר>>, הַבֹּקֶר, 5 בנובמבר 1964
↑  אורה ארדון, השבוע ברדיו, למרחב, 4 בפברואר 1966
↑  טוביה כרמל, כל קול והאמת שלו, מעריב, 1 בינואר 1970
↑  י. להב, יותר מקורטוב של דבש, קול העם, 12 במרץ 1965
תמר אבידר, אחר קורטוב של סכסוך - שולמית אדר בתפקיד ג'ו, מעריב, 12 בפברואר 1965
↑  נגה מירון, "ליל קסמים" בהבימה, על המשמר, 11 בנובמבר 1966
↑  דב בר-ניר, הימים הטובים הללו, על המשמר, 25 בפברואר 1966
↑  רם עברון, מותר האדם מן השחקן, למרחב, 27 בדצמבר 1966
נגה מירון, שני מערכונים ב"בימות", על המשמר, 10 בפברואר 1967
נחמן בן-עמי, רסיטל לשניים, מעריב, 22 בפברואר 1967
↑  נילי פרידלנדר, "ההבטחה" מלנינגראד - באהבה, מעריב, 22 באוגוסט 1967
↑  זאב רב-נוף, מותו של סוכן ב"זוית", דבר, 25 במאי 1967
↑  תמר אבידר, כל אחד - גיבור, מעריב, 5 ביולי 1968
↑  ראובן בן-צבי, תיאטרון חיפה יעלה במוצ"ש את "מורד ומלך" מאת אלירז, מעריב, 15 בפברואר 1968
↑  התפטר הממונה על שרותי ההפקה בטלויזיה, מעריב, 6 באפריל 1971
↑  גד אם טל, בצליל ובתמונה- ציד הצביה, על המשמר, 24 במאי 1972
↑  רווח בלי קונצים, מעריב, 4 בפברואר 1972
↑  יוסי ביילין, טביעתה השנייה של "טיטניק", דבר, 26 באפריל 1973
↑  דורית גפן, פרחים בהירושימה, על המשמר, 24 באוגוסט 1973
↑  עולים חדשים מציגים לתיירים, דבר, 16 באוגוסט 1974
↑  יוסי ביליין, מקומה של האשה, דבר, 13 ביוני 1974
↑  מינויים והעלאות בדרגה באוניברסיטת תל־אביב, על המשמר, 7 בינואר 1974
↑  תמונות מחיי נשוואין, מעריב, 23 בנובמבר 1976
↑  אילנה באום, מנכ"ל החאן אסר להשמיע המנון אש"ף במחזה 'בדרך ירושליימה', מעריב, 14 ביוני 1987
↑  אלי אלון, בית הקברות הבינלאומי המשיחי בירושלים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 באוקטובר 2015
↑  אריאל הירשפלד, ימי הרדיו, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2008
↑  השדרנית נילי קינן רצתה לנזוף בנהג וניפגעה למוות, "העולם הזה", גיליון 2187 מ-1 באוגוסט 1979, עמוד 41
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570772005171  VIAF: 165146462566427771260   WorldCat (עם VIAF): 165146462566427771260
קורפוס התקיפה החמישי (סוריה)

| --- | --- |

דגל הצבא הסורי
 פרטים
 מדינה:  סוריה סוריה
 שיוך:   הצבא הסורי
 סוג:  קורפוס
 בסיס האם:  לטקיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2016–הווה (כ־8 שנים)
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בסוריה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-15,000
 פיקוד
 דרגת המפקד:  לִואא'
 מפקדים:  לוטננט-גנרל ולרי אספוב (2016) זייד סלאח (2019)
קורפוס התקיפה החמישי הוא קורפוס של הצבא הסורי אשר הוקם בנובמבר 2016 בסיוע נרחב ומימון של הצבא הרוסי על בסיס יחידות מתנדבים ומיליציות מקומיות.