stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1924 בארץ ישראל
נולדו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
11 בינואר – יהודה פרח, חבר הכנסת מטעם הליכוד (נפטר ב-1998)
24 בינואר – הרב חיים דוד הלוי, הרב הראשי של תל אביב (נפטר ב-1998)
15 ביוני – עזר ויצמן, נשיא מדינת ישראל (נפטר ב-2005)
21 באוגוסט – פסח גרופר, פוליטיקאי ישראלי (נפטר ב-2013)
17 בדצמבר – יוחאי בן-נון, מפקדו השישי של חיל הים הישראלי (נפטר ב-1994)
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
(קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1924)
30 ביוני – ישראל דה האן, קורבן הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה (נולד ב-1881)
Dig It

| --- | --- |
 שיר בביצוע ביטלס
 מתוך האלבום Let It Be
 יצא לאור:  8 במאי 1970
 תאריך הקלטה:  26 בינואר 1969
 סוגה:  רוק
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  0:51 (גרסת Let It Be)  4:24 (גרסת Get Back)  8:20 (גרסה מלאה)  15:05 (אלתור)
 חברת תקליטים:  אפל
 כתיבה:  לנון-מקרטני-סטאר-האריסון
 לחן:  ג'ון לנון, ג'ורג' האריסון, פול מקרטני, רינגו סטאר 
 הפקה:  פיל ספקטור
 
Dig It הוא שיר של הביטלס מהאלבום Let It Be שיצא בשנת 1970. השיר נזקף לזכות לנון / מקרטני / האריסון / סטארקי והיה אחד השירים הבודדים שנזקפו לזכות כל ארבעת חברי הלהקה.
רקע > אלבום

השיר, יחד עם יצירה עממית בשם "Maggie Mae" הופיעו באלבום Let It Be, אך לא נכלל באוסף Let It Be... Naked.
רקע > הקלטת השיר

מספר גרסאות הוקלטו במהלך הסשנים של Get Back / Let It Be, ב־24, 26, 27, 28 וב־29 בינואר 1969 באולפני אפל. הגרסה בת 51 שניות באלבום היא תמצית מהגרסה של ה-26 בינואר,   שהייתה ג'אם של 15 דקות, שהחלה ב-"Like a Rolling Stone". קטע מהסשן, שאורכו 4 דקות ו-30 שניות, מופיע בסרט התיעודי Let It Be . המשתתפים שם הם ג'ון לנון על שירה ובס 6 מיתרים, ג'ורג' הריסון בגיטרה, פול מקרטני בפסנתר, רינגו סטאר על תופים, ג'ורג' מרטין במראקס ובילי פרסטון על אורגן; כמו גם בתה בת השש של לינדה איסטמן, הת'ר, שלא הופיעה בגרסה שהופצה. לימים איסטמן נישאה לחבר הלהקה פול מקרטני. לאחר מותה של לינדה, פול אימץ את הת'ר.
בחלק הראשון לנון שר את הליריקה העיקרית עם קריאות של הריסון, בעוד הת'ר מוסיפה ווקאליות חסרת מילים. בהמשך מצטרף מקרטני ומגבה את לנון בשירת בריטון ווריאציה: "dig it up, dig it up, dig it up". בהמשך לנון חוזר ל על "Like a Rolling Stone" ונכנס לקטע המאזכר גופים ואישים מפורסמים: FBI ,CIA, BBC ,BB King, דוריס דיי ומאט באזבי.
הקטע באלבום Let It Be דוהה באלבום השני של לנון "כמו אבן מתגלגלת" ומסתיים בכך שלנון מדבר בפלסט : "זה היה '?Can You Dig It'" מאת ג'ורג'י ווד, ועכשיו נרצה לעשות את "Hark, the Angels Come" (ג'ורג'י ווד היה ילד פלא שהופיע במיוזיק הול). המשפט השני נחתך בסרט Let It Be. למעשה הקריאות באו מהגרסה הראשונה, שהוקלטה ב-24 בינואר והייתה שונה משמעותית. ניתן לשמוע קטע מגרסה זו, שנקרא "?Can You Dig It", בדיסק הבונוס "Fly on the Wall" לאלבום "Let It Be... Naked".
משתתפים

ג'ון לנון - שירה עיקרית, גיטרת בס
פול מקרטני - פסנתר, שירה
ג'ורג' האריסון - גיטרה (פנדר טלקסטר), קולות
רינגו סטאר - תופים
בילי פרסטון - אורגן האמונד
ג'ורג' מרטין - מאראקס
הת'ר מקרטני - קולות
Diggi-Loo Diggi-Ley

Diggi-Loo Diggi-Ley (בעברית: דיגי-לו דיגי-ליי) הוא השיר הזוכה באירוויזיון 1984, שבוצע בשוודית על ידי שלישיית אחים בשם הרייס. מילות השיר נכתבו על ידי בריט לינדבורג, והלחן בידי טורגני סודרברג. השיר הופק על ידי אנדרס אנגברג וטורגני סודרברג.
השיר הוא בעל מקצב אופייני לשנות השמונים, ומבוצע בידי להקה המונה שלושה זמרים צעירים, שכונו בידי טומי קורברג, שהשתתף גם הוא באירוויזיון השוודי, "הדיאודורנטים הרוקדים", כינוי גנאי שדבק בהם למשך שארית הקריירה שלהם מדינת מולדתם . שם השיר מתכתב עם שירי אירוויזיון קודמים כמו "Boom Bang-a-Bang"‏, "Ding-a-dong" ו-"La, la, la".
זכייתו של השיר הפתיעה רבים, כיוון ששירים כמו "טרמינל 3 " שייצג את אירלנד ו-"I treni di Tozeur" של איטליה הובילו בטבלאות ההימורים. מאז הזכייה, זכה השיר לפופולריות רבה.
ריצ'רד הארי, סולן הלהקה, ביצע את השיר בשיר היובל באירוויזיון בשנת 2005. בשנת 2015, כל שלושת חברי הלהקה ביצעו את השיר באנגלית ושוודית, כחלק מקונצרט הלהיטים הגדולים ביותר של האירוויזיון לרגל חגיגות 60 שנים לתחרות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1984)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 10 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 4 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 5 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 2 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 10 |  |
גרסאות כיסוי

להקת הרוק הכבד השוודית בלאק אינגווארס ביצעה את "Diggi-Loo Diggi-Ley" באלבומה "Schlager Metal" משנת 1998.
מייג'ו סוואס הקליט גרסה בפינית לשיר.
הצמד הדני סמול טוק הוציא גרסת כיסוי באנגלית באלבומם "אירוויזיון" משנת 2001.
הערות שוליים

↑  Thorsson, Leif. Melodifestivalen Genom Tiderna. Premium Publishing, Sweden. 1999 ISBN 91-89136-00-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: a470e358-c6e6-4977-8758-4b6bfe2282c1
500 (מספר)

| --- | --- |
 כתיב עשרוני:  500
 במילים:  חמש מאות
 מספר סודר:  החמש מאות
 גימטריה:  ת"ק
 גורמים ראשוניים:   2^{2}\cdot 5^{3}
 כתיב רומי:  D
 כתיב בינארי:  111110100
 כתיב הקסדצימלי:  1F4
שטרות של 500 יורו
500 (במילים: חמש מאות) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 499 ולפני 501.
במתמטיקה

500 הוא מספר הרשאד בבסיס ספירה עשרוני.
ביהדות

המספר 500 מסמל אצל חז"ל מספר גדול מאוד, על לשון ההגזמה. כך למשל, הביטוי ת"ק פרסה על ת"ק פרסה אינה באה ליצג רק את המידה הספציפית אלא את כל ארץ ישראל או את כל העולם. גם שטחו של הר הבית שהוא 500X500 אמה מייצג יותר מהשטח הפיסי של המקדש.
Erwünschtes Freudenlicht, רי"ב 184

Erwünschtes Freudenlicht, (גרמנית: "אור השמחה הרצוי" נ"א "אור עליז מבורך") היא קנטטה דתית מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה במסגרת משרתו בלייפציג עבור היום השלישי של חג השבועות ובוצעה לראשונה ב-30 במאי 1724.
היסטוריה

הקנטטה נכתבה על ידי משורר אלמוני, למעט הפרק החמישי, שהוא למעשה הבית הראשון מהמנון פרי עטו של אנארג מִווילדנפלס (מגרמנית: Anarg zu/von Wildenfels). 
קיימת סברה כי הקנטטה היא שכתוב של קנטטה חילונית עוד מתקופתו בעיר קטן, בשנת 1721.
מבנה

הקנטטה כתובה לשלשה סולנים סופרן, אלט, וטנור, מקהלה, שני טרברסי, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. הקנטטה מורכבת משישה פרקים.
רצ'יטטיב (טנור) Erwünschtes Freudenlicht,
דואט (אלט וסופרן) Gesegnete Christen, glückselige Herde (נוצרים ברוכים, עדר בר מזל)
רצ'יטטיב (טנור) So freuet euch, ihr auserwählten Seelen! (שמחו, נשמות נבחרות!)
אריה (טנור) Glück und Segen sind bereit, (אושר וברכה נכונים)
כוראל (מקהלה) Herr, ich hoff je, du werdest die (אדון, אני מקוה, שלא)
כורו (מקהלה) Guter Hirte, Trost der Deinen, (רועה טוב, מנחם אנשיך)
היבטים ביצירה

הקנטטה נפתחת באופן מעט יוצא דופן ברצ'יטטיב ולא כמרבית הקנטטות בפרק מקהלה, כוראל או פתיחה כלית (אינסטרומנטלית) חופשית. בתחילה הטרברסי מלווים בעדינות, בטריולות בחלקי שישה-עשר, יחד עם קונטינואו גם כן מדוד (מבחינה דינמית-עדין), הטנור המספר, הכל ליצירת אווירת המבוא המזמינה, אפשר בארס-פואטיות ליצירה עצמה אך למעשה כהכנה לחלק הבא בפרק ואף לפרק הבא, כמו כן בתיאור משפטים כמו Erwünschtes Freudenlicht ו-Auf! Eilt zu ihm, verklärt vor ihm zu stehen – "קומו, אוצו אליו לעמוד לפניו טובים יותר". לקראת שלשת רבעי הפרק המפעם עולה, את הרצ'יטטיב היבש מחליף קטע אריוזו (כמו אריה) קצר, במקום הטרברסי בא תפקיד קונטינואו, שהוא אולי עשיר יותר (מאפשר החלפת העוגב בכלי קשת) והטנור שר בין היתר במליסמה (החזקת הברה אך בחילופי תווים-צלילים) קו קישוטי לקונטינואו, בסיום חזרה על תיבות הפתיחה עם ליווי הטרברסי.
הדואט נפתח באופן מטעה למדי, במעין ריקוד מתון במקצב שלש שמיניות עם קדמה. אחרי ארבע תיבות (להוציא הקדמה), אופי הריקוד בקול הראשון (הטרברסי והכינורות באוניסונו) מתחלף במלודיה שירתית, שנחתמת בפעמה הראשונה של התיבה השמינית, הפעמה הנותרת (שמינית) היא למעשה קדמה. אך בתיבה התשיעית מופיע מוטיב של הטרברסי והכינורות (כאמור באוניסונו) בסקוונצות אחד חלקי שלשים ושתים, העושות שימוש במבנה הפנימי בעליה וירידה, אך למעשה מטפסות כל מהלך (סקוונצה) וכל תיבה. מוטיב הריקוד, המוטיב השירי ומוטיב הסקוונצות המהירות נשזרים זה בזה, במשחקי דינמיקה (פיאנו ופורטה), כשלעיתים הכינורות מנגנים את המוטיב המהיר לבדם. הדואט נפתח בשירה של האלט והסופרן במרווח טרצה, תחילה לליווי הטרברסי והקונטינואו. הדואט הוא אריה דה קאפו וריטורנלו.
הרצ'יטטיב השני גם הוא לטנור, אך חורג מסולם סול מז'ור שבפרקים הקודמים, ופותח בדו מז'ור, ולמעשה עושה שימוש כמו אופראי במתח והרפיה של יציאה וחזרה לסולם, כל זה ברצ'יטטיב יבש. שבע תיבות מסוף הרצ'יטטיב מתחלף הסולם סופית לרה מינור, בקטע אריוזו קצר (שבע תיבות כאמור), כשהטנור שר המילים החותמות " vollkommne Himmelsfreude" (השמחה השמימית המושלמת) בשפע מליסמה, בִּכְאֵב מנחם.
האריה לטנור, מלווה בכינור סולו וקונטינואו בלבד, היא למעשה טריו סונאטה. תפקיד הכינור הוא מעין פזמון חוזר, בפרק קצר ומינימליסטי ביחס לעושר הפרקים הקודמים (הדואט המרהיב והארוך והרצ'יטטיב הדרמטי). לאפקט של הטריו המינימליסטי נוסף הסולם המינורי (סי) ליצירת פרק בעל אופי שונה בקנטטה.
עוד נקודה יוצאת דופן בסדר הפרקים בקנטטה היא שהפרק שלפני האחרון הוא כוראל על המנון, כשבדרך כלל באך מסיים בכוראל, אליו הצטרפו ככל הנראה כל הנוכחים. אחת הסיבות להירמון ההמנונים הייתה שהם היו שגורים בפי כל. ואומנם באך חותם את הקנטטה בפרק למקהלה ולתזמורת, במשקל זוגי, בדומה לגבוט, שהופך במהרה לדואט לקולות הסופרן והבס.
ביצוע

בין ההקלטות השונות ליצירה ניתן לציין את אלו של גרדינר ומקהלת מונטוורדי, של פיטר יאן לסינק וקולגיום באך הולנד, של טון קופמן וסולני הבארוק אמסטרדם, של מסאקי סוזוקי וקולגיום באך יפן, של רילינג וקולגיום באך שטוטגרט.
הערות שוליים

↑  http://www.bach-digital.de/receive/BachDigitalWork_work_00000223?lang=en.
↑  http://www.allmusic.com/composition/cantata-no-184-erw%C3%BCnschtes-freudenlicht-bwv-184-bc-a88-mc0002356139
↑  http://www.jsbachcantatas.com/documents/chapter-60-bwv-184.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576982605171  BnF: cb13939763r (data)  GND: 300008902  LCCN: no90014712  MusicBrainz work: 1d76bb38-6339-4da6-b3ef-d8e522d6790e  VIAF: 174782562   WorldCat (עם VIAF): 174782562
5.56x45 מ"מ נאט"ו

מימין כדור 5.56x45, באמצע התרמיל – ללא קליע, ומשמאל הקליע בלבד. זהו כדור נפוץ בשימוש צה"לי ברובה M16, ברובה M4 וברובה תבור
5.56 מ"מ נאט"ו (באנגלית: 5.56×45mm NATO) הוא כדור סנטרפייר בקליבר 5.56 מילימטר (מ"מ), משמש ככדור הסטנדרטי והנפוץ ביותר במדינות ברית נאט"ו וכן במדינות רבות שאינן חברות הברית. תחמושת זו משמשת בעיקר רובי סער ממשפחת ה-M16, כולל ה-CAR-15 וה-M4 קרבין. גם משפחת רובי הגליל, התבור (כולל המיקרו-תבור) והערד תומכים בקליבר זה. הטווח היעיל של תחמושת ה-5.56 מילימטר הוא כ-500 מטר.
תחמושת זו מבוססת על ה-0.223 רמינגטון, תחמושת אזרחית בקוטר 0.223 אינץ'. הקליע מוגדר אומנם כ-5.56, אולם הוא בקוטר 5.70 מילימטר לפני הירי; במהלך הירי הוא נדחס בקנה ויוצא ממנו בקוטר של 5.56 מילימטר.
היסטוריה

בזמן מלחמת וייטנאם היה בשימוש צבא ארצות הברית רובה M-14 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו. רובה זה השתמש בכדור 7.62 מילימטר שהכיל כמות גדולה של אבק שרפה שגרמה להיווצרות רתע רב שהקשה על היורה לשמור על המטרה בכוונת ובמיוחד בירי אוטומטי שבו קנה הנשק היה עולה למעלה ומקשה לשמור על המטרה, דבר שגרם לבזבוז מיותר של כדורים. לכן היה צורך בנשק שיהיה מדויק במצב ירי אוטומטי וגם בעל רתע חלש יותר.
כדי להתמודד עם הבעיה החליטה חברת קולט, יצרנית ה-M-14, לעדכן גם את כלי הנשק וגם את התחמושת. השינוי בתחמושת היה הקטנת קוטר הקליע מ-7.62 מילימטר (0.308 אינץ') ל-5.56 מילימטר (0.223 אינץ'), דבר שהפחית את הרתע והקל על היורה. השינוי במבנה הנשק היה הרמת הכוונות ויישור הקת. הרובה החדש כונה M-16, ובעקבות הצלחתו, כוחו ודיוקו הפך ה-5.56 לכדור מהנפוצים בעולם.
חברת תעש מערכות הישראלית מייצרת גרסה של תחמושת ה-5.56 מ"מ המיועדת לקליעה מדויקת (כגון במתארי לוחמה בטרור) וצליפה בשם RazorCore. תחמושת זו נמצאת בשימוש הימ"מ – היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של ישראל.
הערות שוליים

↑  "NATO Infantry Weapons Standardization, Per G. Arvidsson, ChairmanWeapons & Sensors Working GroupLand Capability Group 1 – Dismounted Soldier NATO Army Armaments Group" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-12-01.
Earthling

Earthling (בן כדור הארץ) הוא אלבום של המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי שיצא בשנת 1997. אלבום זה, נחשב לחזרתו של בואי להיותו מוזיקאי ניסיוני.
האלבום לא זכה אומנם להצלחה מסחרית גדולה, אך הביקורות שיבחו את היצירה השלימה וכך גם הצליח להוציא את הלהיט שהפיק סולן להקת ניין אינץ' ניילז טרנט רזנור "I'm Afraid of Americans" (השיר עוסק בחוויה של בואי מטיול באי ג'אווה, עת ניתקל שם בסניף של רשת מקדונלד'ס). האלבום מתאפיין בעירוב סגנונות, והגיע במצעדים הבריטים למקום ה-6 ולמקום 39 בארצות הברית.
התעניינותו של בואי באותה העת ביצירת מיקסים שונים לשיריו הגיעה לשיאה ושירי האלבום זכו למספר רב מאוד של גרסאות שונות שהופיעו בסינגלים שליוו את הוצאת האלבום. השיר "Telling Lies" קיבל 3 גריסאות שונות - אותן ניתן היה להוריד באתר האינטרנט של בואי, ובכך היה למעשה הסינגל הראשון של מוזיקאי מפורסם ברשת האינטרנט.
"Little Wonder" היה הלהיט הגדול ביותר שיצא מהאלבום, והגיע למקום ה-14 במצעדים הבריטים. לבימוי הקליפים שליוו את הסינגלים, הוזמנו במאי קליפים בעלי אופי אמנותי חריג.
שירי האלבום

כל שירי האלבום ניכתבו על ידי בואי (שגם עיצב את עטיפת האלבום) בשיתוף מארק פלאטי וריבס גברלס, למעט השירים Seven Years in Tibet ו-Dead Man Walking והשיר Law שניכתבו על ידי בואי וגברלס, והשירים Telling Lies שהלחן לו ניכתב על ידי בואי, I'm Afraid of Americans שהולחן על ידי בואי בשיתוף בריאן אינו.
שירי האלבום > רשימת שירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Little Wonder  | 6:02 |
| 2. | Looking for Satellites  | 5:20 |
| 3. | Battle for Britain (The Letter)  | 4:49 |
| 4. | Seven Years in Tibet  | 6:21 |
| 5. | Dead Man Walking  | 7:26 |
| 6. | Telling Lies  | 4:50 |
| 7. | The Last Thing You Should Do  | 4:57 |
| 8. | I'm Afraid of Americans  | 5:00 |
| 9. | Law (Earthlings on Fire)  | 4:48 |
| משך כולל: | משך כולל: | 49:33 |
קרדיטים

דייוויד בואי - שירה, קולות, גיטרה, קלידים, סימפולים, סקסופון.
ריבס גברלס - גיטרות, תכנות, קלידים, קולות.
מארק פלאטי - גיטרות, תכנות, סימפולים, קלידים.
גלי אן דורסי - גיטרה בס, קולות.
זקארי אלפורד - תופים, כלי הקשה חשמליים.
מייק גרסון - קלידים, פסנתר.
1955 בצרפת

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1954   1953  1952 |  דגל צרפת | 1955  בצרפת |  »»»  1956   1957   1958 |
כל ערכי השנים בצרפת • אירועים בולטים בעולם ב-1955 היסטוריה של צרפת • פורטל צרפת • לוח שנה של שנת 1955
שנת 1955 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 968 שנות לאום.
הנהגה

נשיא: רנה קוטי.
ראש ממשלת צרפת:
עד 17 בפברואר: פייר מנדס פראנס
17 בפברואר-23 בפברואר: כריסטיאן פינו
החל מ-23 בפברואר: אדגר פיור
אירועים

28 במרץ - ה-SNCF קובעת שיא עולמי חדש במהירות רכבת, 331 קמ"ש ברכבת חשמלית.
5 במאי - הסכמות בון-פריז נכנסות לתוקף, תם הכיבוש של מעצמות המערב על מערב גרמניה.
11 ביוני - אסון הלה מאן. נהג ו-82 צופים נהרגים במהלך התרסקות במירוץ הלה מאן.
28 ביולי - קונגרס האינטרלינגואה הראשון נערך בטור שבצרפת, ומוביל להקמת האיחוד המקצועי לאינטרליגואה.
6 באוקטובר - הסיטרואן DS מושקת בתערוכת פריז למכונות.
אומנות ותרבות

25 ביוני - כנסיית נוטרדאם די או ברונשאן מעוצבת ומוקדשת ללה קורבוזיה.
15 בספטמבר - לוליטה של ולדימיר נבוקוב יוצאת לאור בפריז בידי הוצאת אולימפיה.
ספורט

7 ביולי - מתחיל הטור דה-פרנס.
30 ביולי - מסתיים הטור דה-פרנס עם ניצחונו של לוסיאן בובט.
נולדו

28 בינואר - ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת.
24 בפברואר - אלן פרוסט, נהג מרוצים וחבר מסדר האימפריה הבריטית.
9 במרץ - ז'אן ז'אק אריבארט, שחקן כדורגל.
17 במרץ - אמילי באופ, שחקן כדורגל ומאמן.
27 ביוני - איזבל איג'אני,  שחקנית קולנוע וזמרת.
7 באוקטובר - יו-יו מה, צ'לן, נחשב לאחד מהטובים בעולם.
נפטרו

(קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1955)
15 בינואר - יבס טנגוי, צייר סוריאליסטי (נולד ב-1900)
23 בפברואר - פול קלודל, דיפלומט, מחזאי ומשורר (נולד ב-1868)
19 ביוני - אדריאן מוניר, משורר ומוציא לאור (נולד ב-1866)
ראו גם

1956 בצרפת
1957 בצרפת
תכריכי טורינו

תכריכי טורינו
תכריכי טורינו היא יריעת פשתן הנמצאת בקתדרלת יוחנן המטביל בעיר טורינו שבאיטליה. על תכריכים אלו מופיעה דמותו של אדם הסובל מפגיעות גופניות שונות, רובן ככולן עלולות להיגרם על ידי צליבה. בקרב המאמינים בנצרות ישנם הגורסים כי היריעה שימשה לכיסוי גופתו של ישו הנוצרי בזמן קבורתו, ושדמותו נחקקה על גביה בזמן ששב לחיים לאחר צליבתו. הספקנים רואים בתכריכים לא יותר ממתיחה או תרמית מתקופת ימי הביניים, שנופחה לממדים גדולים יתר על המידה. כך או כך, התכריכים מהווים אבן שואבת לוויכוח מתמשך בין מדענים, מאמינים אדוקים, היסטוריונים ואנשי רוח באשר לזמן, למקום ולאופן שבו נוצרה הדמות המופיעה עליהם.
עם הטיעונים התומכים בכך שמדובר בזיוף ניתן למנות מכתב של הגמון מימי הביניים, אשר מוען אל מושב האפיפיור באביניון, בו נטען כי הדמות נוצרה בעורמה על גבי הבד, כדי למשוך עולי רגל לחזות בפלא ולהרים תרומה לכנסייה. בשנת 1988 נערכו בדיקות תיארוך באמצעות פחמן אשר קבעו כי הבד הנושא את הדמות לא נארג קודם לתקופת ימי הביניים. בדיקה מיקרוסקופית שנערכה לתכריכים העלתה כי הדמות המופיעה עליהם נוצרה באמצעות פיגמנטים פשוטים, ולא כתוצאה מהליך כימי ייחודי כפי שנטען על ידי המאמינים.
המצדדים באמיתותם של התכריכים טוענים כי לא ניתן היה ליצור את הדמות המופיעה עליהם בצורה מלאכותית, כיוון שדרכים ליצירת דמויות מעין זו לא היו ידועות לפני המאה ה-19 וכי הדגימות שנערכו לתכריכים היו פגומות. כמו כן מביאים התומכים בדיקות מיקרוסקופיות, הסותרות את ממצאי הבדיקות הגורסות כי הדמות נוצרה בעזרת פיגמנטים פשוטים.
תיאור כללי

אורכה של יריעת התכריכים הוא 4.4 מטרים ורוחבה 1.1 מטרים. הבד נארג שתי וערב מסיבי פשתה שבהם מעורבת גם כמות קטנה של סיבי כותנה. הדמות שמופיעה על היריעה היא דמותו של אדם עירום, שוכב כאשר ידיו מכסות את מפשעתו. בקצה השני של היריעה נראית אותה הדמות, במבט מאחור. שתי הדמויות מוצבות לאורכה של היריעה, ראשיהן מופנים כלפי פנים, כאשר ציר האורך של הבד מהווה את ציר האורך של הדמות.
ה"אדם שבתכריכים" מתהדר בזקן ושפם, כמו גם שיער ארוך אשר מגיע עד לכתפיו. מדובר בדמות שרירית וחטובה, שגובהה 1.75 מטרים, גבוה בהרבה מממוצע הגבהים במאה הראשונה לספירה (תקופת מותו וקבורתו של ישו) כמו גם מממוצע הגובה בימי הביניים (הזמן שבו פורסם דבר קיומם של התכריכים לראשונה, והזמן שבו נוצרו אם אכן מדובר בזיוף). על הדמות נראים כתמים ארגמניים, ככל הנראה כתמי דם, או כתמים שנועדו להיראות כדם, אשר מתווים מספר פציעות על גוף הדמות:
על אחד מפרקי היד של הדמות נראית פציעה גדולה ועגולה, שנראית כמו נגרמה מניקובו של הפרק. הפרק השני מוסתר עקב צורת אחיזת הידיים של הדמות.
פציעה נוספת ממוקמת בצדו של הגוף, באזור הצלעות.
לאורך מצחה של הדמות נמצאים מספר פצעים קטנים.
על הגוף נראים מספר פצעים מוארכים, שמתקבל הרושם כי נוצרו עקב הצלפה.
ב-28 במאי 1898 צילם צלם איטלקי חובב, סקונדו פיה(אנ'), את התמונה הראשונה של התכריכים. הוא נדהם לגלות שבתשליל התמונה (ה"נגטיב") מופיעה דמות ברורה לחלוטין, שאינה נראית כתשליל אלא דווקא כדמות ממשית. כיוון שהתשליל של התמונה נראה למעשה כפוזיטיב, עלו טענות לפיהן הדמות שעל הבד היא למעשה "תשליל" שנוצר על ידי הקרנה מסוימת על הבד, הקרנה שקרתה בדרך נס כלשהי. בעקבות תגליתו של פיה חודש העניין הציבורי בתכריכים, כמו גם הניסיונות להוכיח את מקורם ואת האופן שבו הופיעה הדמות עליהם.
ההיסטוריה של התכריכים > היסטוריה אפשרית מלפני המאה ה-14: "הדמות מאדסה"

ישנם מספר דיווחים הנוגעים לתכריכי הקבורה של ישו או לפיסת בד אשר נושאת את דיוקנו שמקורם אינו ידוע ואשר זכו להערצה ולסגידה במקומות שונים לפני המאה ה-14. אולם, אין אפשרות לקשור בוודאות אף לא אחד מהתיאורים הללו ליריעת הבד הנמצאת כיום בטורינו. כיום ידוע על 43 דיווחים קדומים לגבי קיומם הממשי של תכריכיו של ישו, אף לא אחד מהתיאורים הללו מספר על הימצאותה של דמות אנושית על גבי התכריכים, למעט המקרה המיוחד של יריעת בד קדושה כביכול, שקיבלה את הכינוי "הדמות מאדסה".
הדמות מאדסה (Mandylion) מתוארת כתשמיש קדושה עשוי בד אשר נשא את דמות פניו של ישו. קיומה של הדמות מאדסה נודע החל מהמאה ה-6, וישנם כאלו המצביעים על קשר אפשרי בין הדמות מאדסה לתכריכי טורינו. כיום אין בנמצא אף מקור העוסק בדמות מאדסה והמעיד על היותה דמות גופו החבול והמוכה של הצלוב, אולם המקורות הקיימים, כמו גם המיתוסים סביבה טוענים כי ישו העביר את פניו אל הבד בעודו בחיים בדרך נס. לרוב מתוארת הדמות מאדסה כמתארת רק את פניו של ישו ולא את כל גופו כפי שמופיע בתכריכי טורינו. התומכים בתאוריה לפיה התכריכים הם למעשה הדמות מאדסה מציינים כי בעת הקדומה היה נהוג להציג את היריעה כאשר היא מקופלת, ולכן השתרשה האמונה כי היא נושאת רק את פניו של ישו.
ישנן שלוש עדויות כתובות התומכות בסברה לפיה הדמות מאדסה היא למעשה תכריכי טורינו. בספרו "על דמויות קדושות", המטיף להפסקת השמדת תשמישי הקדושה הנוצריים, מספר הנזיר בן המאה ה-7 יוחנן מדמשק שהדמות מאדסה לא הייתה פיסת בד ריבועית כפי שהיה נהוג לחשוב, אלא יריעת בד צרה וארוכה, שלרוב הייתה מוצגת בעודה מקופלת.
בעת העברת הדמות מאדסה לקונסטנטינופול בשנת 944, נשא אחד מראשי כנסיית איה סופיה דרשה בכנסייתו, שנושאה המרכזי היה קבלת הדמות מאדסה אל גנזך הכנסייה בקונסטנטינופול. במרוצת השנים אבד הטקסט המקורי של הדרשה, אולם הוא נתגלה מחדש במרתפי הוותיקן ותורגם על ידי מארק גאסקין בשנת 2004. על פי דרשה זו, הדמות מאדסה כללה לא רק פנים של אדם, אלא דמות אנושית שלמה, שלפי האמונה הייתה דמותו של ישו. כמו כן מזכירה הדרשה כתמי דם אותם ניתן לראות בצידה של הדמות. מסמכים נוספים אשר נמצאו בספריית הוותיקן, כמו גם בגנזכי אוניברסיטת ליידן שבהולנד, מאשרים עובדה זו.
בשנת 1203 טען אביר צלבן בשם רובר דה קלרי כי ראה את הדמות מאדסה בקונסטנטינופול. תיאורו את הדמות קושר אותה ישירות לתכריכיו של ישו: "היכן שהיו התכריכים בהם נעטף אדוננו, אשר מניפים עצמם מדי יום שישי למען יוכל כל אדם לחזות בדמות אדוננו על גביה".
בשנת 1205, לאחר מסע הצלב הרביעי כתב תאודור אנגלוס, אחיינו של אחד משלושת הקיסרים הביזנטיים שהודחו במהלך מסע הצלב, מכתב לאפיפיור אינוצנטיוס השלישי ובו הוא מוחה על הפלישה הוונציאנית לקונסטנטינופול. במכתב, הנושא את התאריך 1 באוגוסט 1205, הוא כותב: "הוונציאנים בזזו את אוצרות הזהב, הכסף והשנהב, בעוד הצרפתים עשו כדבר הזה לשרידי הקדושים והמקודש שבהם; הבד בו נעטף אדוננו ישו הצלוב לאחר מותו ולפני תחייתו מחדש. יודעים אנו כי העצמים המקודשים נשמרים כעת בידי הבוזזים בוונציה, צרפת ובמקומות אחרים, הבד המקודש נשמר באתונה."
אזכורה האחרון הידוע של הדמות מאדסה היה אם כן במאה ה-13, וזאת בהנחה כי אין מדובר בתכריכי טורינו המוכרים לנו כיום.
ההיסטוריה של התכריכים > המאה ה-14

בשנת 1357 הופיעה לראשונה יריעת הבד אשר נמצאת כיום בטורינו, כאשר אלמנת נכדו של האביר הצרפתי ג'ופרואה דה שארני הציגה אותה בכפר ליריי במחוז טרואה שבצרפת. איור של היריעה מופיע על מדליון של עולי רגל אשר מצדו השני חקוק סמל האצולה של דה שארני.
במהלך המאה ה-14 הוצגה היריעה בפומבי מספר פעמים אך לא באופן רציף, וזאת עקב האיסור שהטיל הבישוף של טרואה, אנרי דה פואטייה, על הסגידה לתכריכים. 32 שנים לאחר איסור זה הוצגו התכריכים בשנית, הצגה שגרמה למלך שארל השישי להורות על העברת התכריכים לטרואה תוך מתיחת ביקורת על האותנטיות השנויה במחלוקת שלהם.
בשנת 1389 הכריז הבישוף פייר ד'ארסיס שהתכריכים הם זיוף, במכתב שאותו שלח לאפיפיור באביניון ובו ציין כי כבר בתקופת קודמו בתפקיד, אנרי דה פואטייה, נאסרה הערצת התכריכים מחשש להיותם מזויפים ומאחר ואין כל אזכור שלהם בכתבי הקודש. הבישוף אף כותב במכתבו כי "בסופו של דבר ולאחר חקירה ובחינה מדוקדקות, הוא גילה כיצד נצבע הבד בערמומיות, וזאת מעדותו של האמן אשר יצר את הדמות, שהתוודה שמדובר ביצירה מעשה ידי אנוש ולא בסוג של יצירה פלאית". שמו של האמן הרמאי אינו מוזכר במכתבו של הבישוף.
מכתבו של הבישוף ד'ארסיס מציין את הניסיונות הקודמים להפסקת פולחן התכריכים, אשר הביאו להחבאתם לפרק זמן של כ-35 שנים, כמתואר בעובדות ההיסטוריות המובאות לעיל. המכתב מתאר בצורה ברורה את התכריכים כפי שהם מוכרים לנו כיום: "ועל גבם, בלהטטנות ערמומית, מתוארת דמותו הפרוסה של אדם, רוצה לומר - חזיתו וגוו, ולשווא נאמר כי אלו הם התכריכים עצמם אשר חבקו את מושיענו ישו הצלוב עת ירד אלי קבר, ואשר נושאים את דמותו של המושיע אשר דבקה בהם יחד עם הפצעים אותם נשא."
אם נכונות הטענות העולות ממכתב זה, הרי שהן תומכות בבדיקת תיארוך הפחמן אשר נערכה לתכריכים. מנקודת מבטם של הספקנים, מכתב זה הוא אחת הראיות החותכות להיותם של התכריכים תרמית היסטורית.
חרף הודאתו של הבישוף ד'ארסיס, אישר האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי למאמיניו להמשיך את הסגידה לתכריכים, וזאת על אף שבאופן רשמי הם לא הוכרו כתכריכיו האמיתיים של ישו.
ההיסטוריה של התכריכים > המאה ה-15

בשנת 1418 העביר אציל צרפתי בשם הומברט מווילרסקסל את התכריכים לטירתו שבמונפור, צרפת, וזאת כדי להגן עליהם מפני גנבה מאחר שהם הפכו לרכושו לאחר נישואיו לנכדתו של דה שארני. לאחר מותו של הומברט נאבקו נזירים מהכפר ליריי באלמנתו על מנת שתשיב לכפרם את התכריכים, אולם היא סרבה והחלה להציג את התכריכים ברחבי אירופה.
בשנת 1453 מכרה האלמנה את התכריכים תמורת טירה מלכותית. בעליהם החדש של התכריכים, לודוביקו, דוכס סבויה, אכסן אותם בכנסייה שאותה סיים לבנות בבירתו שמברי. זמן קצר לאחר שעברו התכריכים למשכנם החדש, זכתה הכנסייה שבה שוכנו לברכה מיוחדת מהאפיפיור פאולוס השני. בשנת 1464 הסכים הדוכס לשלם מס שנתי לנזירים מליריי, וזאת כדי שיסירו באופן רשמי את תביעות הבעלות שלהם על התכריכים.
החל משנת 1471 יצאו התכריכים למסעות תצוגה ברחבי אירופה, כאשר הם נשמרים בחרדת קודש ומטופלים בטיפול הראוי לחפץ קדוש ביותר.