תכלת וארגמן בעולם העתיק
חקר ה'פורפורה' > מהמאה ה-19 והלאה > חקר התכלת בעת החדשה בעולם היהודי

בספרות המחקר היהודית מתקופת ההשכלה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שנכתבה תחילה בגרמנית, כמו ספרו של משה לנדאו "מערכי לשון" וספרו של לודוויג לוויזון "זואולוגיה של תלמוד", והמשיכה להיכתב בעברית, כמו ספרו של חנוך קאהוט "ערוך השלם", ספריו של אברהם שמואל הירשברג "ההלבשה העברית הקדומה" ו"חיי התרבות בישראל בתקופת המשנה והתלמוד" ומילונו של שמואל יוסף פין "האוצר"; עוברת כחוט השני הקביעה המוסכמת, הלקוחה מספרות המחקר הלא יהודית, של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
ביישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל, לפני קום מדינת ישראל ולאחר הקמתה, פורסמו מספר מחקרים בתחום הריאליה של ארץ ישראל בעת העתיקה - בכולם שוררת הסכמה עם הקביעה הנ"ל. כמו כן רווחת ומקובלת קביעה זו באנציקלופדיות שונות בערכים העוסקים בנושא. חוקר בולט, בן זמננו, של החי והצומח של תקופת המקרא והמשנה – פרופ' יהודה פליקס – הביע במחקריו דעה חד-משמעית של זיהוי חילזון התכלת עם חילזון ה'פורפורה'.
מספר גורמים הביאו בשנות ה-60 כמה כימאים בישראל להתעניין בחקר התכלת. מציאת גיזת צמר צבוע מתקופת מרד בר כוכבא במערת האיגרות שבנחל חבר, בידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' יגאל ידין, והשערתו כי הגיזה קשורה לתכלת של ציצית, הביאה את הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שלמעבדתו נמסרו הממצאים לבדיקה, להתעניין בנושא. מאוחר יותר, בשנת 1972, עזר ד"ר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשות הביולוג הימי ד"ר אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים. במקביל (ב-1969) פנו עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון 'יד הרב הרצוג', שעסקו אז בכתיבת הערך 'חילזון', לכימאים, בהם ד"ר אדלשטיין וד"ר ישראל זיידרמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטור של הרב הרצוג שהייתה מונחת ככתב-יד. כניסתו של ד"ר זיידרמן לנושא הביאה לפרסום מאמרים רבים על ידו, באנגלית ובעברית, לפנייה לרבנים ולהקמת עמותה בשם 'קרן התכלת'. בסופו של דבר, בשנת 1987, עבודתו של הרב הרצוג הוצאה לאור עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים - נירה קרמון, ד"ר אהוד שפנייר, ג'יין בריג'מן, פרופ' אוטו אלסנר, הנק מיניס וד"ר זיידרמן, שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים. פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו - דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה. חוסר ידיעה של אפשרות זו גרמה לפני כן למבוכה אצל כמה חוקרים בזיהוי חילזון הארגמון כמקור להפקת התכלת ולוויכוח על מהות גוון התכלת (האם הוא כחול טהור כמקובל בידי המסורת או סגול). בשנת תשמ"ד (1984), בספרו "בים דרך", פרסם הרב בצלאל נאור מבלטימור את חקירותיו בנושא התכלת. בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור הרב מנחם בורשטיין מירושלים, בעקבות עיסוקו בענייני המקדש, ספר בשם "התכלת" המסכם את הדעות השונות בנושא זה.
גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב אליהו טבגר מירושלים, שחקר את הנושא ובעקבות כך בשנת תשמ"ח (1988) החל לצבוע תכלת לציצית. בהמשך, בשנת 1991, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן והוקמה עמותת פתיל תכלת, שמטרתה - יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא. דבר זה הביא לשפע של פרסומים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד.
בעולם המדעי עוסקים כיום במסגרת חקר הצביעה הטבעית העתיקה ובתחום הארכאולוגיה חוקרים רבים. בנושא זה מתקיימים כינוסים בינלאומיים ויוצאים לאור פרסומים מדעיים. לאחרונה נבדקו בידי צוות חוקרים רוסים, בראשותה של החוקרת ממטיוק מהמכון לכימיה אורגנית שבעיר נובוסיבירסק, אריגים שנמצאו באתר קבורה עתיק (מהמאה ה-4 לפנה"ס) בעמק פזיריק שבהרי אלטאי. בין האריגים נמצא שטיחון לכיסוי גב הסוס (צ'פרק) המורכב מטקסטילים שונים, בהם צמר בגוון ארגמני ובגוון כחול טהור. הבדיקה הראתה ששניהם נצבעו בצבע שהופק מחלזונות הארגמון.