stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים המחולקת
אוכלוסין > העיר המערבית > גידול האוכלוסייה עד 1967

בתום מלחמת העצמאות התגוררו בעיר כ-83,000 יהודים. זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1950, הגיע מספר התושבים היהודים בעיר ל-100,000. בשל המחסור הרב בדיור החליטו אגף התכנון הממשלתי ומשרד האוצר לבנות שיכונים על פני שטח של 1,800 דונמים באזור ח'רבת בית מזמיל (קריית יובל). שטח זה היה מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ירושלים, ונחשב כחלק מאדמות הכפר עין כרם. השכונה (שכונת קריית יובל), שנועדה לקלוט כ-15,000 תושבים בכ-3,000 יחידות דיור, נועדה להפוך לחלק מהעיר ירושלים בעקבות הרחבת הגבולות העירוניים המתוכננת. שכונה נוספת תוכננה להיבנות על אדמות כפרים ערביים בדרומה של העיר, בשטחי החלקות של הכפר הנטוש אל-מאלחה ובית צפאפא. שכונות גונן או "הקטמונים", בדרומה של העיר, נועדו להגן על שכונות מרכז העיר מדרום. בנוסף, הוקצו קרקעות ריקות באזור מרכז העיר, כגון אזור "חוות הווזיר" (שכונת גבעת מרדכי בדרומה של גבעת רם) וקרקעות ריקות ברחביה, אשר יועדו לבניית בתים לתושבים אמידים.
בדצמבר 1950 הגיעה אוכלוסיית העיר היהודית לכ-121,000 תושבים - גידול של 65% ממספר התושבים קודם למלחמת העצמאות. שינויי האוכלוסין בתקופה זו השפיעו על אופייה הסוציו-אקונומי של העיר. שכונות יוקרה ערביות הפכו לשכונות עבור פליטים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, פליטים, עולים חדשים וחיילים משוחררים. שכונת קטמון הישנה, בה התיישבו בעיקר פקידי ממשלה, הפכה לשכונת יוקרה, בדומה לרחביה הסמוכה. בדומה, התיישבה אוכלוסיית פקידים ממעמד הביניים באזורים הסמוכים לגבעת רם, ולבנייני הממשלה במרכזה של העיר.
עולים חדשים שהגיעו אל העיר, בעיקר מטורקיה, יוגוסלביה, פרס, צפון אפריקה ורומניה, יושבו במעברות: במעברת תלפיות שנבנתה באתר מחנה אל-עלמיין שוכנו כ-9,000 עולים; במעברה במקור חיים שוכנו כ-750 עולים; ובמעברה בגבעת שאול שוכנו כ-900 תושבים.
אוכלוסיית העיר המשיכה לגדול בשל העברה יזומה של עולים מחד ופקידים מאידך לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים. יצוין כי גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים אחרים בארץ, ונבע אך ורק מפעולות יזומות לגידול האוכלוסייה. הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים - לגידול הטבעי הצטרפו כ-100 משפחות פקידים בלבד, אשר עברו ממישור החוף
במהלך שנות ה-60 המשיך הגידול האוכלוסיית העיר המערבית, וזו גדלה מכ-160,000 תושבים בשנת 1959 לכ-200,000 תושבים בשנת 1967.
אוכלוסין > העיר המזרחית

הלחימה בעיר וחלוקתה הביאו לבריחת תושבים מן העיר. תושביה האמידים הערבים של העיר התפרנסו ברובם מהמסחר, וזה כמעט וחדל לאחר חלוקת העיר, עת שעמאן בירת ממלכת ירדן הייתה למרכז המסחרי הראשי של המדינה. סוחרים אמידים רבים אלה נטשו את העיר, ונותרו בה תושבים משכבות סוציו אקונומיות נמוכות בלבד. מספר תושביה של העיר המזרחית פחת בעקבות מלחמת העצמאות מ-60,000 תושבים ל-33,000 בלבד.
לאחר המלחמה, במשך זמן קצר, התיישבו פליטים מתושבי השכונות שניטשו במערב העיר (ליפתא, מלחה, עין כארם ודיר יאסין) בבתים הנטושים של הרובע היהודי, אולם מרביתם עזבו את הבתים מאוחר יותר ועברו לבתי קבע.
בין שנת 1949 ל-1967 גדלה אוכלוסיית העיר עמאן בירת ירדן פי 10 (מ-40,000 תושבים ל-400,000 תושבים). ירושלים המזרחית לעומתה גדלה ב-5% בלבד.
בשלהי שנות ה-50, מיעוט ההשקעות והפיתוח בעיר המזרחית הביא להגירה שלילית רבה - בעיקר למדינות המפרץ. בשנת 1952 היו בעיר המזרחית 46,700 תושבים (לא כולל חיילים ירדנים). בשנת 1961 הגיעה אוכלוסיית העיר ל-60,500 תושבים גידול של 20% (2% לשנה בלבד). אמנם גידול זה היה גבוה מהגידול ביתר חלקי הגדה המערבית (0.7% בלבד) אולם פחות מהריבוי הטבעי (3% - 3.5%) דבר המעיד על הגירה שלילית.
השגשוג הכלכלי של שנות ה-60 הביא לגידול באוכלוסיית העיר המזרחית ל-65,000 תושבים בשנת 1966 (כאשר 60% מהם התגוררו מחוץ לחומות העיר העתיקה) ול-68,000 תושבים בשנת 1967.
תקופת השלטון הירדני בעיר המזרחית מתאפיינת בקיטון ניכר באוכלוסייה הנוצרית בעיר - חלקם היחסי של הנוצרים ירד מ-45% בשנת 1946 ל-20% בלבד בשנת 1961:
| דת/שנה | 1946 | 1961 |
| --- | --- | --- |
| מוסלמים | 37,600 | 50,300 |
| נוצרים | 31,500 | 12,400 |
אוכלוסין > העיר המזרחית > סילוואן

בתקופת המנדט הבריטי לא היה הכפר סילוואן חלק משטח העיר ירושלים, למעט שכונת ואדי חלוה. בשנת 1952 הפך הכפר לחלק מהשטח המוניציפלי של ירושלים. בתקופת העיר החצוייה גדלה אוכלוסיית הכפר במהירות, בעיקר בשל מהגרים רבים מאזור חברון שהגיעו אל הכפר. בשנת 1967 הגיע מספר התושבים בשכונה ל-12,000 נפשות (לעומת 500 נפשות בשנת 1915). השדות החקלאיים של הכפר סיפקו את התצרוכת החקלאית של ירושלים, ומרבית תושביו עסקו בחקלאות. תעסוקה נוספת של התושבים הייתה הובלת מים לעיר העתיקה ממעיין הגיחון.
אוכלוסין > העיר המזרחית > הרובע המוסלמי

בתקופת השלטון הירדני היה הרובע המוסלמי בעיר העתיקה שכונת העוני של ירושלים, והאזור הדל ביותר בעיר (למעט אזור התיישבות הפליטים בהריסות הרובע היהודי). רבים מתושבי הרובע התגוררו בדירות חדר ומרתפים תת-קרקעיים, או בפחונים וצריפים שנבנו על גגות מבני הרובע. מרבית התושבים התגוררו בדיור מוגן - מבנים בהם שכר הדירה לא השתנה מאז תקופת המנדט הבריטי, אשר היו בבעלות ההקדש המוסלמי (הוואקף). ההקדש לא השקיע כספים בשיפוץ ושיקום הבתים ומצבם של אלה היתדרדר. רחובות הרובע המוסלמי לא היו מרוצפים, מערכת הביוב לא הייתה קיימת, וביוב הבתים זרם לבורות המים מהם שתו תושבי השכונה. חלק ניכר מבתי הרובע לא חובר למערכת החשמל. בתנאים קשים אלה התגוררו כ-17,000 תושבים מוסלמים נכון לשלהי התקופה הירדנית (יותר מכפליים מאשר מספר המתגוררים ביתר חלקי העיר העתיקה (שטחו של הרובע כשליש משטחי העיר העתיקה כולה).
כלכלה > העיר המערבית

בתקופה שלאחר ההכרזה על העיר ירושלים כבירת המדינה עברו לירושלים פקידים ואנשי שירותים רבים מאזור השפלה. במקביל הבנייה הרבה אשר נדרשה להתאמת העיר לתפקידה כבירה, ובניית בתי מגורים לעולים הרבים ולפליטים שבה, דרשה פיתוח מהיר של תעשיית הבנייה. מחצבות אבן וסיד, שהיו ממוקמות באזור הקסטל ונהרסו במלחמת העצמאות, שוקמו במהירות לאחר המלחמה, באמצעות הלוואה שניתנה מהסוכנות היהודית וכספי מלווים מארצות הברית.
בנוסף, בשונה מתוכנית האב הבריטית לעיר, אשר ראתה בעיר כעיר שירותים ותיירות, החליטה הממשלה על הקמת אזורי תעשייה בעיר, ואלה הוקמו באזור שכונות רוממה, גבעת שאול ומקור ברוך. אזורי התעשייה הוקמו על ידי החברה הכלכלית לירושלים, מייסודן של הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, הכשרת היישוב וקרן הציונים הכלליים. בנוסף העמידה הממשלה מבנים נטושים לרשות מפעלים שונים.
מקור תעסוקה עיקרי נוסף בעיר היה האוניברסיטה העברית, אז האוניברסיטה היחידה בישראל (הטכניון ומכון ויצמן היו מכוני מחקר טכנולוגיים ולא אוניברסיטאות כלליות). מספר התלמידים באוניברסיטה גדל במהירות, מכ-2,000 תלמידים בסמוך לתום מלחמת העצמאות, לכ-6,300 תלמידים בשנת 1954.
בראשית שנות ה-50 הגיע מספר הפקידים בעיר לכ-6,400 פקידים (מהם כ-3,000 במשרדי הממשלה, כ-1,000 בעיריית ירושלים והיתר במוסדות של הסתדרות העובדים, בבנקים, ובחברות שונות).
בשלהי שנות ה-50 גדל מספר העובדים בתעשייה בעיר, מכ-9,900 עובדים בשנת 1954 לכ-10,900 עובדים בשנת 1957. ענפי התעשייה כללו את ענפי המזון, התרופות, הטקסטיל, ההלבשה, ענפי הדפוס והנייר, ייצור גומי ומוצרי פלסטיק, ענפי יהלומים, אלקטרוניקה ותובלה. המפעלים "חוטי ירושלים", "טוי", "מנועי רדמונד אמקור", "פרידמן", "ישראניל", "יהלומי ירושלים" ו"נעלי ירושלים" נחשבו לגדולים במפעלי העיר והעסיקו כ-100 עובדים בכל מפעל. ענף היהלומים בעיר כלל מספר בתי מלאכה קטנים שפעלו ב"בית היהלומים" ברוממה, אולם למעשה מדובר היה בענף זניח שלא צלח, ובמהרה המבנה עבר לידי הטלוויזיה הישראלית.
שיעור המועסקים בתחום המסחר והבנקאות היה 12% מכלל העובדים בעיר. מספר בתי העסק בשנת 1959 הגיע לכ-2,000 בתי עסק, כפול ממספר בתי העסק בשנת 1947. בדומה, גם מספר סניפי הבנקים בעיר המערבית יותר מהוכפל מ-17 סניפים לפני מלחמת העצמאות ל-40 סניפים בשנת 1959.
בעיר נבנו מספר בתי מלון חדשים ובהם מלון הנשיא ומלון הולילנד (מלון ארץ הצבי) אשר תוכנן בשנת 1952 על ידי האדריכל הרמט, ובנייתו הושלמה בשנת 1958. בסמוך למלון הולילנד נבנה דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שהוכן על ידי פרופסור מיכאל אבי יונה והיה לאתר תיירות בפני עצמו.
סקר שנערך בשנת 1967 ביוזמת עיריית ירושלים העלה כי כ-50% מהמועסקים הועסקו בשירות המדינה, בעירייה או באוניברסיטה, כ-20% בתעשייה, 10% בבניין, 8% בחינוך, 7% בבנקאות וכ-5% בתחבורה.
בניגוד לעיר המזרחית אשר התבססה על התיירות, ענף התיירות בעיר המערבית היה ענף כלכלי חלש וזאת בשל מספר אתרי התיירות המועטים שנותרו בעיר. בשנת 1963, כאשר כלל ההכנסות מהתיירות במדינת ישראל הגיע לכ-53 מיליון דולר, בירושלים הגיעו ההכנסות מתיירות לכ-2 מיליון דולר בלבד. מרבית התיירים הזרים נכנסו אל העיר דרך מעבר מנדלבאום, שהו בה שעות ספורות ועזבו את העיר בדרכם לנמל התעופה בן-גוריון. בשנת 1963 היו בעיר ירושלים 72 חנויות "מומלצות לתיירים" לעומת 194 חנויות כאלה בתל אביב ו-53 בחיפה. מתוך 72 החנויות בירושלים, רק 54 הורשו לקבל מטבע זר.
כלכלה > העיר המזרחית

חלוקת העיר הביאה לניתוק בין העיר המזרחית לבין מרכזי העסקים שהיו בעיר בתקופת המנדט הבריטי - שעיקרם באזור רחוב ממילא ורחוב הנסיכה מרי (רחוב שלומציון המלכה). מאידך, נותרו בעיר המזרחית שוקי העיר העתיקה. מרכז העסקים של העיר המזרחית התפתח לאורך רחוב צלאח א-דין. המרכז המסחרי מתקופת המנדט בפתח שער שכם היה סמוך לגבול ולכן התנוון. ברחוב צלאח הדין מוקמו בתי המשפט, בניין המושל הירדני, ומשרד הדואר המרכזי. שוקי העיר העתיקה נותרו כשוקי המזון העיקריים של העיר, אולם בשל התבססות כלכלת העיר על התיירות, עברו השווקים במהרה להתמחות בתחום המזכרות לתיירים. מיקום המרכז המסחרי באזור רחוב צלאח א-דין יצר בעיות עירוניות בשל אי התאמת הרחוב להיותו מרכז מסחרי - חסרו מגרשי חניה, והפיתוח של האזור היה מצומצם ביותר.
מיעוט המשאבים שהופנה אל העיר בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות והפיחות הרב באוכלוסייתה פגעו בכלכלת העיר. עיקר כלכלת העיר התבססה על התיירות הנוצרית שהגיעה אליה, ונבנו בעיר בתי מלון רבים, שהגדול והמרשים בהם הוא מלון אינטרקונטיננטל שנבנה על הר הזיתים. בעיר לא התפתחה כל תעשייה, למעט בית חרושת לסיגריות שנפתח באל-עיזריה.
מספר התיירים גדל בעקבות התפתחות העיר בשנות ה-60, ועלה מ-132,000 תיירים בשנת 1960 ל-323,000 תיירים בשנת 1963. בשנת 1967 הגיע מספר התיירים בעיר המזרחית לשיא של 616,000 תיירים, מרביתם צליינים נוצרים, אך גם עולי רגל מוסלמים (בשנת 1966 ביקרו בעיר המזרחית 175,000 תיירים מוסלמים). בשנות ה-60 גדל מספר המלונות והאכסניות בעיר, והגיע ל-51 מלונות ואכסניות (סך של 1,900 חדרי לינה- כ-1,000 חדרים יותר מאשר בעיר המערבית). בעיר המזרחית פעלו 73 סוכנויות נסיעות. הגידול בתיירות הביא לפיתוח מסחרי - נפתחו חנויות, בנקים, בתי קולנוע ומסעדות יוקרה במטרה לשרת את ציבור התיירים.
ספרות

במאמרו של אבנר הולצמן "קרוב ואסור לנו שם, ירושלים החצויה בראי הספרות הישראלית" מוצע לחלק את הספרות שנכתבה אודות ירושלים המחולקת לשלוש קטגוריות:
יצירות אשר נכתבו בסמוך ולאחר מלחמת העצמאות, ובהן תגובת היוצרים לחלוקת העיר;
יצירות שנכתבו בשנות ה-50 וה-60, ובהן מוצגת העיר המחולקת כרקע לספרות, מתוך הכרה במציאות בה חיים תושבי העיר;
יצירות שנכתבו לאחר מלחמת ששת הימים, ובהן רואים את העיר המחולקת מתוך מבט היסטורי.
ספרות > יצירות שנכתבו בסמוך לאחר מלחמת העצמאות

יצירות אלה מאופיינות לרוב כיצירות פוליטיות ומובע בהן הכעס על חלוקת העיר. בין יצירות אלה ניתן למנות את יצירות המשוררים הימניים אורי צבי גרינברג ויצחק שלו. גרינברג ראה בחלוקת העיר ירושלים אסון, וכתב, לדוגמה, על ירושלים המזרחית כי "בלעדיה, ארץ ללא רקיע, צפור ללא כנף, גוף ללא יד". בשיריו, כמו גם בנאומיו הפוליטיים בכנסת הראשונה, בה היה חבר, קרא לכיבוש מחדש של מזרח העיר. גם יצחק שלו קונן על חלוקת העיר, תיאר את החומות החוצות אותה, וכתב בשירו "ירושלים דהשתא" כי "אוי לעיר אין דרום לה, לעיר אין צפון, לעיר ששכלה פאת מזרח, חסומת אפקים וכבולת מרחקים, על יפי במותיה - מסך". השיר מהווה ביקורת על כך שבעוד שערים אחרות ברחבי הארץ נכבשו, ירושלים המזרחית לא נכבשה ומתאר כי "אותה יד מחץ עם משחררת ערים, אותה זרוע שלם ונקם, איך קפאה אין אונים מול חומות הבירה". בשיריו מתאר שלו את תושבי ירושלים אשר מתגעגעים למזרח העיר. כך, לדוגמה, בשיר "נערי המכללת על הר הצופים" כותב שלו על כך שהסטודנטים של האוניברסיטה העברית לא יכלו להגיע לאוניברסיטה שעל ההר, ונאלצו ללמוד בבניין טרה סנטה המתואר על ידו כ"משכן לא להם, בית גויים".
ספרות > יצירות שנות ה-50 וה-60

במרבית היצירות שנכתבו בשנים אלה ניתן לראות כי הכותבים הסתגלו למצב ותיארו את ירושלים המחולקת כרקע לעלילת הספרים. דוגמאות לספרים מעין אלה הוא הרומן מאת ראובן קריץ משנת 1964 "בני בי-רב", ואף ספרו של אהוד בן עזר משנת 1971 "לא לגיבורים המלחמה". שני רומנים אלה מתארים את חיי הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית שנות ה-60. דוגמאות נוספות לספרים אלה הם הסיפורים מאת עמליה כהנא-כרמון שפורסמו בשנת 1966 בספרה "בכפיפה אחת".
בשונה מספרים אלה ספרו של אברהם ב. יהושע "שלושה ימים וילד" משנת 1965 מתאר דווקא את הגבול כסמל של העיר ירושלים, וכמוהו גם הספר משנת 1966 של משה שמיר "הגבול", בו קו הגבול מהווה הנושא המרכזי בעלילת הספר. גם דוד שחר מתאר בסיפורו משנת 1955 "נער גבול" את העיר ואת השינויים שחלו בה בעקבות מלחמת העצמאות - התיישבות עולים חדשים בבתים הערביים הנטושים, תיאורי שטח ההפקר, וכן חיים גורי בכתבים שפורסמו בספרו "דפים ירושלמיים" מתאר את נוף העיר המחולקת.
יצירתו היידית של אורי צבי גרינברג משנת 1957 "די זעונג ביים מאנדלבוים-טויער" (החזון ליד שער מנדלבאום) משתייכת למעשה לקטגוריה הראשונה ומהווה יצירת זעם כנגד חלוקת העיר וכנגד השער המפריד בין היהודים לבין הר הבית.
ספריו של עמוס עוז משנות ה-60, ובהם "אש זרה" משנת 1964 ו"מיכאל שלי" משנת 1968‏, מתארים את קו הגבול של העיר כמשל ונעשה בגבול שימוש כמוטיב בספרים, ותיאורי העיר המחולקת הם כלי ספרותי להבנת הדמויות.
ירושלים היוותה מוטיב מרכזי בשירתו של יהודה עמיחי והעיר החצויה מתוארת בשיריו, כמו גם הגבול, העיר המזרחית והחיילים הירדנים. עמיחי בשיריו מתנגד לתיאור תושבי מזרח העיר כאויבים (אף שמשתמש במילה "אויב") ומתאר בשירו כביסה כ-"סדין לבן של אויב/מגבת של אויב/ לנגב בה את זעת אפו", ומעדיף לתאר את העפיפון שעף מעל החומה, ומצטער על כך שאינו רואה את הילד האוחז בעפיפון בשל החומה. בכך מדגיש עמיחי את חשיבות האנשים שמאחורי החומה המפרידה, על המצב הפוליטי שגרם לה.
ספרות > יצירות מאוחרות

ברומן "שומר הרוח" מאת צבי לוז משנת 1988, המתאר אף הוא חיי סטודנטים באוניברסיטה העברית בשנות ה-50, מופיעים תיאורים של העיר המחולקת ושל הגבול החוצה אותה, אולם תיאורים אלה מהווים רקע בלבד לעלילה, ובכך מהווה הרומן בעצם יצירה השייכת לקטגוריה השנייה.
מרבית היצירות שנכתבו לאחר מלחמת ששת הימים מתארות את השמחה של איחוד העיר מחד, והרהורים נוסטלגיים על ירושלים החצויה מאידך. שיריו של יהודה עמיחי שנכתבו בתקופה שלאחר המלחמה משתייכים לשירים המביעים נוסטלגיה לעיר מחולקת, השקטה יותר.
ספריו של חיים באר "נוצות" משנת 1979 ו"עת הזמיר" משנת 1987 מתארים את העיר המחולקת בפרספקטיבה היסטורית. בספרו של חיים באר: "נוצות" מתוארת ירושלים בשנות ה-50, וכן האירועים של תקופת הצנע ואירועים פוליטיים של שנות ה-50. ב"עת הזמיר" מתוארת העיר בשנות ה-60 תוך אזכורים של שנות ה-50. בספר מוצגות דעות שונות של הדמויות, הרוצות לגאול את ירושלים העתיקה מכיבוש האויב מחד, ודעות המעדיפות שלום על מלחמה תוך ביקורת על סגידה לאתרים מקודשים מאידך.
ספרים מאוחרים יותר המתארים את ירושלים המחולקת, אשר נכתבו בשנות ה-90, מתמקדים בעיקר בחיי התושבים במערב העיר ומתעלמים כמעט לחלוטין מהגבול החוצה אותה. דוגמאות לספרים אלה הם ספרו של אלברט סויסה "עקוד" משנת 1990 וספרו של דויד גרוסמן "ספר הדקדוק הפנימי" משנת 1991. בכך שונים ספרים מאוחרים אלה מספרים שנכתבו בתקופת חלוקת העיר או בתקופה הסמוכה שלאחריה בהם מופיעים תיאורים רבים של נופי העיר החצויה, בין אם היא מהווה מוטיב בעלילה ובין אם היא מהווה רקע בלבד.
ראו גם

הקו העירוני
ירושלים המאוחדת
הגדה המערבית תחת שלטון ירדן
לקריאה נוספת

דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, 1989
מאיר בן דב, אטלס כרטא - ירושלים בראי הדורות, כרטא, ירושלים, 1991
אלישע אפרת, ירושלים והפרוזדור, גאוגרפיה של עיר והר, אחיאסף, ירושלים-תל אביב, 1967
אבי בראלי (עורך), ירושלים החצויה 1948 - 1967, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 1984
אלי שילר (עורך), ירושלים הבנויה, קוי יסוד בהתפתחות ירושלים, אריאל, כתב עת לידיעת הארץ, מרץ 1986
אלי שילר, קווים להתפתחותה של ירושלים המזרחית שמחוץ לחומות (1948 - 1967)
אורי שטנדל, השכונות הערביות במזרח ירושלים
אלי שילר, הרובע המוסלמי בעיר העתיקה
מרדכי נאור, ירושלים עיר ועם, מדוד המלך עד ימינו, יד בן צבי, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1995
הלל כהן, כיכר השוק ריקה - עלייתה ונפילתה של ירושלים הערבית 1967 - 2007, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007
משה הירש ודבורה האוסן-כוריאל, ירושלים לאן? הצעות בדבר עתידה של העיר, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
לקריאה נוספת > התפתחות העיר

יהושע בן אריה, אליה וגר, שלבים בבנייתה ובהתפתחותה של ירושלים הישראלית בין השנים 1948 - 1967
יוסף שביד, התפתחותה האורבנית והאדריכלית של ירושלים בשנים 1948 - 1967
לקריאה נוספת > אוכלוסין

ארנון גולן, פליטים, עולים, שכונות נטושות. עיצוב המערך העירוני של ירושלים היהודית במלחמת העצמאות ואחריה, 1948 - 1950
עוזיאל שמלץ, האוכלוסייה היהודית בירושלים מ-1949 עד 1967
יפרח זילברמן, חברה, מדינה ואסלאם רדיקלי בירושלים המזרחית תחת השלטון הירדני
מנחם פרידמן, נטורי קרתא והפגנות השבת בירושלים ב-1948 - 1950, רקע ותהליכים
עוזיאל שמלץ, אוכלוסיית ירושלים, תמורות בעת החדשה, ירושלים, תשמ"ח, מכון ירושלים לחקר ישראל
לקריאה נוספת > כלכלה

דב גנחובסקי, כלכלתה של עיר מחולקת
לקריאה נוספת > ספרות

אבנר הולצמן, קרוב ואסור לנו שם, ירושלים החצויה בראי הספרות הישראלית
הערות שוליים

↑  נוסח ההכרזה של בן-גוריון על ירושלים כבירת ישראל, באתר הכנסת
↑  הכנסת שכנה במקום עד ל-30 באוגוסט 1966, עת נחנך משכן הכנסת החדש בגבעת רם
↑  ישראל 50, בעמוד על ינואר 1949
↑  כיכר השוק ריקה, 26
1 2  כיכר השוק ריקה, 27
1 2  כיכר השוק ריקה, 28
↑  כיכר השוק ריקה, 29
↑  כיכר העיר ריקה, 29
↑  ירושלים והפרוזדור, עמ' 79, עמ' 85
↑  ירושלים והפרוזדור, עמ' 88
↑  שטנדל, 86
1 2  שילר, 76
↑  כ-5,000 מתושבי היהודים של העיר נטשו אותה במהלך מלחמת העצמאות ועברו לשפלה, בעיקר לתל אביב, אך גם לחיפה
↑  ירושלים עיר ועם, 226
↑  אוכלוסיית ירושלים, תמורות בעת החדשה, 55
↑  ירושלים עיר ועם, עמ' 226
↑  שטנדל, 84
↑  שילר, 92
↑  השוו הדי מאורעות ירושלים בכנסת, דבר, 7 ביוני 1949
↑  תיאור אחר ניתן לראות כאן: חיילים נפצעו בהתנגשות עם נטורי קרתא, דבר, 5 ביוני 1949
↑  הפסל דוד פלומבו נהרג, מעריב, 14 באוגוסט 1966
↑  שילר, עמ' 75
↑  "מיכאל שלי" נכתב קודם למלחמת ששת הימים, אך פורסם לאחריה
ערבים מתקיפים את המרכז המסחרי 2 בדצמבר 1947
עמדות בימין משה במהלך מלחמת העצמאות. 14 ביוני 1948.
משה דיין ועבדאללה א-תל משרטטים את מפת הקו העירוני.
קו אוטובוס של "המקשר", רחוב יפו, 1950
שטח ההפקר בין ישראל וירדן סמוך לעיר העתיקה בירושלים (~1964). התמונה צולמה מבניין המחלקה לגאולוגיה של האוניברסיטה העברית, אשר שכנה אז בסוף רחוב ממילא.
מנזר נוטרדם, לאחר שניזוק במלחמת העצמאות.
מבט מחומת העיר העתיקה לעבר שטח ההפקר שבין העיר המערבית והמזרחית, ולעבר הר ציון. ראשית שנות החמישים.
מבט מחומת העיר העתיקה לכיוון רחוב ממילא ושטחי ההפקר שבין העיר העתיקה לעיר המערבית.
מפגש בין שוטרים ישראלים ללגיונר ירדני על הקו העירוני, סמוך לשער מנדלבאום. שנת 1950 לערך.
שלט רחוב מהתקופה המנדטורית. הכיתוב בעברית (התחתון) נמחק בתקופת שלטון ירדן
גואל לויצקי

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1917 עין גנים, ישראל 
 פטירה:  6 במרץ 2009 (בגיל 91) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ההגנה 
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול  מלחמת העצמאות 
 
גואל לויצקי (2 בנובמבר 1917 – 6 במרץ 2009) היה מאנשי הש"י וממפקדי "ההגנה", ממייסדי קיבוץ אלונים ו"מוכתר" הקיבוץ. התפרסם כשגילה את זהות רוצחו של אלכסנדר זייד.
ביוגרפיה

לויצקי נולד בישראל לאליהו לויצקי ולשרה, בתו של דוד קושניר. בשנות ה-30 התגייס ליחידת הנוטרים שהוקמה להגן על יישובי עמק יזרעאל. בשנת 1938 היה ממקימי קיבוץ אלונים שבעמק יזרעאל. באותה תקופה הכיר את אשתו, שרה לבית טומרקין, שעלתה לארץ בעליית הנוער מגרמניה. במשך שנים שימש 'מוכתר' הקיבוץ.
שירת ב"הגנה" והיה מאנשי הש"י. כשהוקם הפלמ"ח התגייס לשורותיו ושירת בפלוגה א', תחת פיקודו של יגאל אלון. יחד עם יצחק חנקין פעל לויצקי לגילוי זהותו של רוצחו של אלכסנדר זייד, אותו הכיר מקרוב. לויצקי קיבל את אישורו של יגאל אלון למשימה. הוא הגיע לנערה בדואית בשם שינארה, שהייתה משבטו של הרוצח, ולאחר שדובב אותה, היא גילתה לו את זהותו של הרוצח, קאסם אל-טבאש. בית הדין של "ההגנה" דן את אל-טבאש למוות והוא נורה בידי חנקין.
מפקד חבל סדום

לקראת מלחמת העצמאות מונה לויצקי למפקד גזרת חבל סדום של "ההגנה". גרשון ריטוב, מפקד העיר התחתית בחיפה היה אמור להחליף אותו, אך נפצע קשה בפיצוץ מכונית תופת והחילוף בוטל. ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים אל מפעל האשלג בצפון ים המלח. מאז תחילת מלחמת העצמאות ניהל מייסד ומנהל המפעל, משה נובומייסקי, מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה. אולם ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים, של המפעל ושל "ההגנה", על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג לחסות ירדנית. לויצקי לא קיבל את ההסכם והודיע על כוונתו להילחם על סדום.
ב-29 באפריל 1948 קיבלו כל הפועלים בסדום הודעות פיטורים, שעמדו להיכנס לתוקפן עם סיום המנדט הבריטי, ב-14 במאי. אנשי מועצת הפועלים, ובהם יהודה אלמוג, באו במשלחת אל גואל לויצקי, הניחו את נשקם לפניו ואמרו כי אינם רוצים להגן על המפעל שממנו פוטרו. לויצקי כינס אספה כללית והודיע כי מעתה אין זה "המפעל של נובומייסקי", אלא עמדה אסטרטגית חשובה. דבריו שכנעו את האנשים ליטול את נשקם ולצאת למילוי תפקידיהם. ב-9 ביולי החליף אמנון זעיר את גואל לויצקי.
בהמשך המלחמה הוצב לויצקי בחטיבת עודד (חטיבה 9) כמפקד גדוד 91.
לאחר קום המדינה שימש לויצקי כמפקד הצבאי של אזור המשולש, ומאוחר יותר הממונה על המגזר הערבי במס ההכנסה וסגן נציב מס ההכנסה . למד מנהל ציבורי באוניברסיטת חיפה .
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, משפחת לויצקי יחד עם 15 משפחות נוספות נאלצו לעזוב את קיבוץ אלונים . גואל ואשתו שרה עברו לקריית טבעון הסמוכה, שם קיבלו חלקת אדמה והיו ממייסדי עמותת שיכון אלה . שרה נפטרה ב-12 במאי  1990 והובאה למנוחות  בבית העלמין בקריית טבעון . גואל נפטר ב-7 במרץ 2009 והובא למנוחות לצידה. הם היו אבות לשני בנים: עמי ועופר.
בים הלבן - האוזן השחורה

| --- | --- |

 מבוסס על:  White Bim Black Ear 
 בימוי:  לאוניד גאידאי
 תסריט:  סטניסלב רוסטוצקי, טרויפולסקי גבריל 
 שחקנים ראשיים:  מני בריטניה  נורמן חוכמה  אלכסנדר דמיאננקו יורי יאקובלב
 מדבבים:  גאורגי ויצן
 מוזיקה:  אנדריי פטרוב 
 צילום:  Vyacheslav Shumsky 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  Gorky Film Studio 
 הקרנת בכורה:  1977 
 משך הקרנה:  172 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פסל של בים הלבן, בוורונז'
בִּים הלבן - האוזן השחורה (ברוסית: Белый Бим Чёрное ухо) הוא סרט דרמה סובייטי משנת 1977 בבימויו של סטניסלב רוסטוצקי. הסרט מבוסס על ספר בשם זהה, שנכתב על ידי גבריאל טרויפולסקי ועוסק בהרפתקאות השונות, חלקן חיוביות וחלקן שליליות, שעובר כלב אשר יוצא במסע לאתר את אדונו שנלקח לאשפוז בבית חולים.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי אוסקר ה-51.[דרוש מקור: דרוש מקור הולם להיותו מועמד לאוסקר]
הערות שוליים

↑  Dasha Fomina, 7 Ways White Bim Black Ear Is Russia's Biggest Childhood Tearjerker, Culture Trip, ‏2017-08-04 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Into the Unknown

"Into the Unknown" (בעברית: "לעבר הסוד") הוא סינגל של השחקנית והזמרת-יוצרת האמריקאית, אידינה מנזל, והזמרת-יוצרת הנורווגית, אורורה.‏ השיר, שמופיע בסרט לשבור את הקרח 2, נכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז והופק על ידי טום מקדוגל, דייב מצגר, קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז.
תוכן השיר

השיר מתאר את רצונה של אלזה למצוא את שורשיה ולגלות את מקור כוחותיה.
השיר נכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז, שהיו גם כותבי "Let It Go" מהסרט הראשון, והם בחרו לשיר גישה ייחודית ולא לחקות את הצלחת השיר הקודם.
ביקורת

מגזין סלייט טען כי השיר "תוכנן לספק את אותה אופוריה של מאבק פנימי ואחריו שחרור קתרטי". העיתון דיילי טלגרף הציע כי יש לשיר אותן תכונות קליטות כמו קודמו, אך עם הזמן יגיד אם מעריציו הצעירים של הסרט יקבלו אותו כלהיט.
השיר דורג במקום ה-100 ברשימה "100 שירי דיסניוורס הגדולים בכל הזמנים".
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | פרסי האוסקר | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי | שיר השנה | מועמדות |
| 2020 | איגוד מבקרי הקולנוע של ג'ורג'יה | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | פרסי גלובוס הזהב | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | פרסי גראמי | השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית | מועמדות |
| 2020 | איגוד מבקרי הוליווד | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | החברה למבקרי קולנוע של יוסטון | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | פרסי מוזיקה בהוליווד במדיה | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2020 | פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של פיניקס | השיר המקורי הטוב ביותר | זכייה |
| 2020 | פרסי סטלייט | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019–2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019–2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019–2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019–2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 31 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 46 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הדיגיטליים לילדים | 1 |  |
|  ארצות הברית | רולינג סטון טופ 100 | 22 |  |
|  הונג קונג | IFPI Hong Kong Group | 1 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 19 |  |
|  טאיוואן | ג'י-מיוזיק | 1 |  |
|  יפן | יפן הוט 100 | 41 |  |
|  מלזיה | RIM | 7 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 4 |  |
|  סינגפור | RIAS | 5 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 12 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 15 |  |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 2 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 39 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית (RIAA) | 4× פלטינה | 4,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 4,000,000 |
גרסת פאניק! אט דה דיסקו

להקת הרוק האלטרנטיבי האמריקאית, פאניק! אט דה דיסקו, הוציאה גרסת כיסוי לשיר ב-4 בנובמבר 2019. השיר הופיע בכתוביות הסיום של הסרט לשבור את הקרח 2.