פייר לאוואל
צרפת במשטר וישי

בפרוץ מלחמת העולם השנייה כמה מחנות פוליטיים היו מיוצגים בממשלת צרפת: המחנה ה"תקיף" של ראש הממשלה מ-1940 פול רנו ושר הפנים היהודי ז'ורז' מנדל, שתמכו בהמשך הלחימה באדולף היטלר עד להכרעתו. מנגד, ה"תבוסתנים" ראו בהיטלר פתרון לבעיותיה של אירופה בכלל וצרפת בפרט. הצירוף של "תבוסתנים" עם פאשיסטים חדר לכל דרגי הממשל והצבא בצרפת. אחד הבולטים במחנה זה היה לאוואל, שהזדהה כפרו-פשיסט מוצהר.
לאוואל החל את המהלך הפרלמנטרי שהביא בסופו לנפילת ראש הממשלה אדואר דאלאדיה בינואר 1940. מהלך זה גרם לעלייתו של פול רנו, שהיה מאז ומעולם תקיף בהתנגדותו לגרמניה ולנאצים. לאוואל נשאר מחוץ לממשלה זו והמשיך להיות קול בולט וקולני הקורא לפיוס עם אדולף היטלר.
לאחר מתקפת הורמאכט על צרפת במאי 1940, ועוד בטרם התבררו ממדי התבוסה, קרא לאוואל להתפטרותו של רנו ולהצבתם של אנרי פיליפ פטן ומקסים וייגאן, ממחנה "התבוסתנים", בראש המדינה (נאומו נישא בפרלמנט ב-17 במאי 1940). רנו לא עמד בלחץ הציבורי: הוא הדיח את מפקד צבא צרפת מוריס גמלאן, מינה במקומו את וייגאן, והחזיר את פטן ממקום כהונתו כשגריר בספרד, לכהן כסגנו. הלחץ גבר מצד ה"תבוסתנים" ולאחר נפילת פריז בידי הנאצים, עברה הממשלה לבורדו ורבים כז'ורז' מנדל דרשו הקמת ממשלה גולה והמשך הלחימה מהמושבות בצפון אפריקה. רנו התקפל שוב, ובמקום להמשיך את הלחימה, התפטר. במקומו מונה פטן שנכנע לגרמנים, וצרפת חולקה לשני אזורים: אזור כיבוש גרמני בצפון ובמערב ואזור הדרום, "צרפת של וישי", כשם עיר בירתו, שלא נכבש, אך התקיים בחסות הגרמנים ושיתף עימם פעולה. פטן הכריז על עצמו כ"ראש מדינת צרפת" (במקום "הרפובליקה הצרפתית השלישית" כשמה עד אז), והפרלמנט הצרפתי פיזר עצמו. במהלכים הללו הייתה ללאוואל השפעה מכרעת, תוך שימוש בכל התחבולות והתכסיסים הפרלמנטריים והציבוריים להשגת מטרתו. בתמורה, מינה אותו פטן לסגן ראש הממשלה וליורשו המיועד. לאוואל ופטן עשו נפשות לרעיון ש"הסכנה האמיתית לצרפת איננה הכיבוש הגרמני, כי גרמניה חזקה היא ערובה כנגד מגמות חברתיות חתרניות, בראשן הקומוניזם; ישועתה של צרפת תבוא רק משיתוף פעולה הדוק עם גרמניה, לשמירת הסדר החברתי השמרני".
ברם, לאוואל הרחיק לכת מעבר לכך ונפגש עם היטלר באוקטובר 1940 תוך  שהבטיח לו שיתוף פעולה מלא. כהרגלו מאז היותו ראש ממשלה ושר חוץ, הוא ניהל מדיניות עצמאית פרו-גרמנית, עד כי פטרונו, פטן, חשש מפעולותיו, וב-13 בדצמבר 1940 פיטר את לאוואל מכל תפקידיו, אסר אותו, וביטל את תפקיד "סגן ראש הממשלה". לאוואל הוחלף כשר חוץ על ידי פייר אטיין פלנדן, איש ימין שכיהן בעבר כראש ממשלה. פלנדן כיהן בתפקיד חודשיים, והוחלף באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שמונה גם לסגנו של פטן.
שגריר גרמניה בצרפת, אוטו אבץ, שחרר את לאוואל והעבירו לפריז, שהייתה אז באזור הכיבוש הגרמני. בניסיון התנקשות ב-27 באוגוסט 1941 נפצע לאוואל בעת שסקר את לגיון המתנדבים הצרפתי. כשהחלים, הוא חזר לשרת בממשלת וישי ב-18 באפריל 1942, ומונה לראש ממשלה - בהחליפו בתפקיד את אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן. במעמדו זה שוב היה לאוואל שני אך לפטן עצמו.
בנובמבר 1942 פלשו בעלות הברית למושבות צרפת בצפון אפריקה במסגרת "מבצע לפיד". לאוואל הובהל למינכן ל"התייעצויות"; בעודו ממתין להיכנס ללשכת הפיהרר, הורה היטלר לצבאו לפלוש לשטח "צרפת של וישי", ולמחרת הציג את הפעולה בפני לאוואל כעובדה מוגמרת. הייתה זו הסרת המסווה מפני "משטר וישי", שנחשף כמשטר של שיתוף פעולה מלא עם הגרמנים. מבחינת לאוואל לא היה בכך הבדל גדול, הוא ממילא המשיך לציית לאדוניו הגרמנים כמקודם.
צורכי מכונת המלחמה הנאצית בתחום התעשייה והצורך בגיוס כל הגברים הכשירים, הביאו לדרישה מתמדת לכוח אדם למפעלים הגרמניים. זרם בלתי פוסק של פועלי עבודות כפייה מן המזרח הובאו לעבודה בתנאים בלתי אנושיים במפעלי החימוש והייצור הגרמנים, אך בכך לא היה די וגם צרפת אולצה לתרום את חלקה. היה ברור כי העבודה היא בתנאים בלתי אנושיים, בתנאי עבדות, ורבים שיישלחו למפעלים לא ישובו בריאים ושלמים הבייתה. זה לא הרתיע את לאוואל, שהיה להוט למלא רצון אדוניו הגרמנים: הוא עודד יציאת עובדים לגרמניה. הוא נאם ברדיו והכריז שהגיע להסכמה כי על כל שלושה עובדים שיצאו לגרמניה - ישוחרר שבוי מלחמה אחד. כשגם הבטחה זו לא הצליחה לשכנע את הצרפתים להתנדב לעבודות אלו, הכריז ב-1943 על חובת "שירות עבודה", והפעיל את המיליציה הצרפתית - "המיליס", המשטרה החשאית של המשטר, כדי לצוד עובדי כפייה ולשלחם לגרמניה. היה זה פשע מובהק נוסף כלפי בני עמו.
כלפי היהודים היה לאוואל מראשי הרודפים, המסגירים והמסיתים במשטר וישי האנטישמי: הוא שילח ביהודים את המיליציה הצרפתית ("המיליס") וערך ציד אדם מקיף, על מנת למצוא יהודים ולשלחם להשמדה במזרח. הוא אף עודד גירוש ילדים מתחת לגיל 16 ביחד עם הוריהם למחנות הריכוז, כביכול בשם רעיון "השארת המשפחה ביחד", כבר מגירוש יהודי פריז. לאוואל הוא בין הנושאים העיקריים באחריות לשואת יהודי צרפת.
את המיליציה הצרפתית "המיליס", הקים לאוואל בינואר 1943. הייתה זו משטרה חשאית בראשות ז'וזף דארנן, אשר הופעלה ליצירת משטר טרור, לציד אנשים לעבודת כפייה, רדיפת יהודים ושילוחם להשמדה, ורדיפת צרפתים השייכים למחתרת.
עם שחרור צרפת בידי בעלות הברית ב-1944 עברה ממשלת וישי - תחילה לבלפור, ובאוגוסט לעיר זיגמרינגן, בדרום גרמניה. במאי 1945 ניסה לאוואל להימלט, תחילה במטוס לספרד, משם גורש חזרה לגרמניה באותו מטוס, בפקודת פרנקו. בהמשך הגיע לאוסטריה ושם הוסגר לידי כוחות צבא ארצות הברית. ב-30 ביולי 1945 הועבר לידי הממשלה הצרפתית החדשה. הוא הועמד למשפט באשמת בגידה ושיתוף פעולה עם האויב. בתחילת הדיון ניסה להפוך את הדיון לוויכוח פוליטי לגיטימי אודות האפשרויות הפוליטיות שעמדו בפני צרפת בעת הכיבוש הגרמני. הוא קיווה שעמדתו תתקבל כניסיון לגיטימי לשמר את ריבונות צרפת בזמנים קשים. תקוותו נכשלה כשעומת עם פשעיו: רדיפת היהודים, פשעי ה"מיליס" והגלייה לעבודות כפייה. אז הגיע לעימות עם שופטיו ואילץ אותם לטעון כלפיו דברים קשים. בתגובה לדברי השופטים הכריז שבית המשפט מוטה כנגדו וסירב להמשיך לנהל את הגנתו, אך גם תכסיס זה לא פעל. הוא נדון לעונש מוות, ובניגוד למרשל פטן שזכה להמתקת עונש, לא ביקש ולא קיבל את המתקת עונשו. לאחר ניסיון התאבדות כושל, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-15 באוקטובר 1945. דה גול כותב בזיכרונותיו כי "לאוואל צעד זקוף אל מותו ומת באומץ לב". לאוואל, אף יותר מפטן, מהווה סמל לחרפת שיתוף הפעולה הצרפתי עם הנאצים ועם השמדת יהדות צרפת.