stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורמיר האחרון
הערות שוליים

↑  Barfield, Charles (27 בפברואר 2020). "'The Last Vermeer' Trailer: Claes Bang, Vicky Krieps & Guy Pearce Star In This Post-WWII Thriller". The Playlist. נבדק ב-30 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Fleming Jr, Mike (25 באפריל 2018). "Guy Pearce Stars & Imperative's Dan Friedkin Directs 'Lyrebird', About Art Forger Whose Paintings Duped Nazis". Deadline. נבדק ב-25 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kroll, Justin (25 באפריל 2018). "Guy Pearce, Claes Bang, Vicky Krieps and Roland Moller Join Imperative's 'Lyrebird'". Variety. נבדק ב-25 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Guy Pearce, 'Phantom Thread' Star Vicky Krieps Board Art Forgery Drama 'Lyrebird'". The Hollywood Reporter (באנגלית). 25 באפריל 2018. נבדק ב-25 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Last Vermeer". SFFilm. נבדק ב-31 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Salkeld, Millie (22 במאי 2018). "Portsmouth road closed due to filming for Ridley Scott movie". The News. נבדק ב-22 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hammond, Pete (29 באוגוסט 2019). "Telluride Film Festival: 'Ford V Ferrari', 'Judy', 'Motherless Brooklyn', Weinstein-Inspired Drama 'The Assistant' Among Premieres Headed To 46th Edition – Full List". Deadline Hollywood. נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Telluride Program Guide" (PDF). נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lyrebird". Toronto International Film Festival. נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fleming Jr, Mike (11 בספטמבר 2019). "Toronto: Sony Pictures Classics Taking North America + On Dan Friedkin-Directed Post-WWII Drama 'Lyrebird'". Deadline Hollywood. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Billington, Alex (27 בפברואר 2020). "Claes Bang & Vicky Krieps in First Trailer for 'The Last Vermeer' Film". FirstShowing.net. נבדק ב-27 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sony Classics knows the right way to date films in the midst of a pandemic: THE LAST VERMEER (TBA) I CARRY YOU WITH ME (TBA) THE HUMAN FACTOR (TBA)". Twitter. 27 במרץ 2020. נבדק ב-27 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  קדימון הסרט ביוטיוב
חסידות אדז'וד

|  שורשים, סיווג והנהגה |
| --- | --- |
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מייסד:  רבי אברהם יהושע השיל פרידמן
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  אדז'וד רומניה, ובהמשך בגאלאץ.
 
חסידות אדז'וד הייתה חצר חסידית, ענף של בית רוז'ין. תחילתה של החסידות באדז'וד ברומניה, ובהמשך בגאלאץ. מייסד החסידות היה רבי אברהם יהושע השיל פרידמן.
דור ראשון

רבי אברהם יהושע השיל פרידמן (? - ט"ו באלול ת"ש, 1940), נינו של מייסד חסידות רוז'ין רבי ישראל מרוז'ין, היה בנם של שיינא רחל ורבי יצחק פרידמן מבוהוש. לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ו (1896), החל לכהן באדמו"רות באדז'וד, רומניה. אשתו הראשונה בת שבע הייתה בתו של רבי מנחם נחום פרידמן משטפינשט (חתן רבי אלעזר קושאנסקי) (בן רבי ישראל פרידמן מרוז'ין), והשנייה הייתה בתו של רבי זלמן הרונשטיין.
בהמשך עבר רבי אברהם יהושע השיל לגאלאץ, שבמזרח רומניה שם קבע את מושבו, בקרבת העיר בראילה ברומניה. לאחר שהתיישב באדז'וד, הפכה זו למרכז חסידי גדול והמוני חסידים היו פוקדים אותה.
דור שני

בניו של רבי אברהם יהושע השיל פרידמן מאדז'וד לא המשיכוהו באדמו"ורות:
רבי מנחם נחום פרידמן, בנו הגדול והיה עתיד למלאות מקום דודו בשטפנישט. מאמריו כונסו בספרי "דברי מנחם", "פירוש על פרקי אבות", "החלום ופתרונו", "על האמת והשקר", "על היופי" ו"על האדם". נולד בשטפינשט בשנת תר"מ, נשא את מרים בת רבי ישראל מטשורטקוב. נפטר בכ"א בסיון תרצ"ג.
הרב אהרן מתתיהו פרידמן, נסתלק בצעירותו בחיי אביו. היה חתן דודו זקנו רבי משה יהודה לייב מפאשקאן (חתן רבי מנחם דובער מסאדיגורה). בתו הייתה חיה שיינא פרידמן.
הרב יצחק פרידמן, התגורר בפריז.
לאחר פטירתו של רבי אברהם יהושע השיל נתמנה אחיינו רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין, בנו של רבי חיים דב מוסלוי למלאות את מקומו בגאלאץ כאדמו"ר לחסידות אדז'וד.
החסידות בארץ ישראל

האדמו"ר השני, רבי יעקב יוסף שלמה, עלה לארץ ישראל. הקים בית מדרש על-שם החסידות ולזכרה בתל אביב.
באדמו"ריותו שילב המשך של שלש חסידויות: אדז'וד, שטפנישט ווסלוי.
עם פטירתו בשנת תשמ"ה ממלא את מקומו בנו יחידו האדמו"ר רבי אברהם שמשון שלום, אשר גם הוא כאביו משלב שלוש אדמורויו"ת: האדמו"ר מוואסלוי שטעפאנעשט אדז'וד.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור, דעת יוסף, 1995
חסידות אוטיניא

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 התפלג מ:  חסידות ויז'ניץ
 מקום ייסוד:  אוטיניה
 מייסד:  חיים הגר
 
חסידות אוטיניא (מכונה אנטניא או אטיניא) היא חצר חסידית שפעלה בגליציה המזרחית לפני השואה, ענף מחסידות ויז'ניץ. הוקמה בעיירה בסוף המאה ה-19, אחר מלחמת העולם הראשונה עברה לסטניסלב. האדמו"ר הראשון היה רבי חיים הגר, בנו של רבי ברוך מויז'ניץ. כיום מכהן רבי ברוך הגר כאדמו"ר מאוטיניא בבני ברק.
תולדות החסידות

בשנת תרנ"ג נפטר רבי ברוך מויז'ניץ. בנו השני, רבי חיים, רכש שטח בעיירה אוטיניה והקים שם את חצרו. על אף שאחיו הגדול, רבי ישראל ירש את חצרו של אביהם ורוב החסידים הלכו אליו, חלק מהחסידים פנו לרבי חיים, בהם תלמידי חכמים וגבירים רבים. חסידיו נמנו באלפים. בתי כנסת של החסידות היו נפוצים ברחבי גליציה, כמו בלייפציג ולבוב. אף בקראון הייטס נבנה בית מדרש של החסידות (קיים עד היום ברשות חסידי חב"ד).
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה החצר לסטניסלב הסמוכה, שם הקים רבי חיים בית מדרש גדול. בנו, רבי מנחם מנדל, חזר לאוטיניא ושיקם שם את החסידות. כעבור מספר שנים חלה בטיפוס, ונפטר בחיי אביו.
בשנת תרצ"ב נפטר רבי חיים, ועל מקומו עלה בנו רבי ישראל שלום יוסף ה"נפש ישי". נרצח באייר ה'תש"ד, יחד עם ילדיו.
החסידות נכחדה בשואה כמעט כליל.
לאחר השואה

שרידים ממשפחות חסידי אנטניא הקימו לאחר השואה בית כנסת בתל אביב ובחיפה.
רבי חיים מאיר מוויז'ניץ הכתיר את רבי משה הגר (? - כ"ה באב תשנ"ד) נינו של רבי חיים מאנטניא (אביו הרב ברוך הגר היה בנו של רבי יחיאל מיכל הגר מהורודנקה אחיו וחתנו של רבי חיים), לאדמו"ר מאנטניא. הוא פתח בית מדרש ברחוב הושע בבני ברק, והתאספו סביבו כמה משפחות מחסידי אנטניא. בתשכ"ט הקים את ישיבת טל חיים על שם האדמו"ר רבי חיים בתל אביב, אולם הישיבה נסגרה כעבור שנים אחדות.
לאחר השואה > האדמו"ר הנוכחי

הרב ברוך הגר (ייד') בנו של רבי משה, משפיע חסידי, וראש חברה בחסידות ויז'ניץ, הוכתר לאדמו"ר עם פטירת אביו. אחיו הרב אריה פתח בית מדרש בשנת תש"פ בבני ברק, בו הוא החל לכהן כאדמו"ר. חצרו מכונה "אוטיניא-הורודנקה" על שם רבי חיים מאנטניא וחתנו רבי יחיאל מיכל מהורודנקה.
הערות שוליים

↑  רבי חיים בחר בעיירה זו עקב מעשה שהיה לו עם סבו הצמח צדיק, שפעם נסעו ועברו בעיירה זו וסבו הצביע לו על שטח ואמר לו:"אפשר להקים פה סאלאש (אוהל) גדול". רבי חיים הבין שרמז לו שיקים את חצרו במקום זה בבוא היום.
↑  הודעה על סעודת הילולא לרבי חיים מאוטיניא בבית המדרש בתל אביב, באתר הספרייה הלאומית.
הרב ברוך הגר, האדמו"ר מאנטניא, בעת טיש יארצייט לרגל ההילולא של הנפש יש"י, כ"ד אייר תש"פ
הרב ברוך הגר, האדמו"ר מאוטיניא
חוף לארס כריסטנסן

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  Lars Christensen 
 סוג:  קו חוף 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  69°S 69°E﻿ / ﻿69°S 69°E﻿ / -69; 69
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף לארס כריסטנסן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף לארס כריסטנסן
 
חוף לארס כריסטנסן (באנגלית: Lars Christensen Coast) הוא חוף באנטארקטיקה, הממוקם בין מונולית מוריי לבין ראשו של מדף הקרח אמרי.
היסטוריה > גילוי החוף ומקור שמו

אזור זה של חוף אנטארקטיקה התגלה על ידי ציידי לווייתנים נורווגיים שהיו מועסקים על ידי לארס כריסטנסן, מסאנדאפיורד שבנורווגיה. כריסטנסן עצמו השתתף בחלק מהמשלחות וחקר את האזור בין השנים 1937–1926.
חקר ומיפוי של הצד הדרומי-מערבי של מדף הקרח הושלמו על ידי משלחות חקר אוסטרליות במהלך שנות החמישים של המאה ה-20.
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  העיר הייתה מרכז של ציידי לווייתנים.
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
| המדינות והטריטוריות של אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטרליה הדרומית אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית • ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה • טסמניה טסמניה • ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס • קווינסלנד קווינסלנד |  |
| טריטוריות פנימיות | טריטוריית הבירה האוסטרלית טריטוריית הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית הטריטוריה הצפונית • טריטוריית מפרץ ג'רוויס |  |
| טריטוריות חיצוניות | איי אשמור וקרטייה • איי ים האלמוגים • איי קוקוס • האי הרד ואיי מקדונלד • הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית • אי חג המולד • נורפוק |  |
זולפיקאר

| --- | --- |

טילי זולפיקאר במצעד צבאי, 23 ביוני 2017
 מידע בסיסי
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית 
 שימוש ראשון:  18 ביוני 2017
 מלחמות ומבצעים:  תקיפת הטילים על דיר א-זור (אנ'), מבצע השהיד סולימאני
 תקופת השירות:  2017–הווה (כ־7 שנים) 
 משתמשים:   משמרות המהפכה האסלאמית
 ממדים
 אורך:  10.3 מ' 
 קוטר:  60 ס״מ 
 ביצועים
 טווח:  750 ק"מ 
 דיוק:  50–70 מטר
 
זולפיקאר (בפרסית: ذوالفقار, הגיה פרסית של ד'ו אלפקאר) הוא טיל בליסטי לטווח קצר, איראני, נייד וחד-שלבי, בעל מנוע דלק מוצק. גורמי מודיעין העריכו כי הוא נגזר ממשפחת הטילים פאתח 110 (אולי הטיל פאתח 313). הוא נחשף לראשונה בשנת 2016 ונכנס לשירות בשנת 2017 כגרסה לטווח ארוך יותר של פאתח-110.
מקור השם

הטיל נקרא על שם חרבו של עלי בן אבי טאליב, ד'ו אלפקאר. על פי המסורת האסלאמית, החרב הייתה חרבו הבלתי מנוצחת של הנביא מוחמד שהוענקה לו על ידי המלאך גבריאל. מוחמד מסר את החרב לעלי בן אבי טאלב, האימאם הראשון בראי העדה השיעית. לפי רשתות התקשורת האיראניות, ניתן להגות את שם הטיל הן כ"זולפיקאר" והן כ"זולפאקאר". על פי תרגומים מסוימים משמעות שם החרב היא "מרסקת עמודי שדרה".
היסטוריה > פיתוח

הטיל שייך למשפחת טילי הפאתח 110, ומבוסס על הגרסה המתקדמת שלו, פאתח 313. ב-25 בספטמבר 2016 הכריז שר הביטחון האיראני, חוסיין דהקאן, כי המדינה סיימה את תהליך הפיתוח של הטיל וכי מסוגלת לשגרו לטווח של 700 ק"מ.
ב-7 בפברואר 2019 דווח בתקשורת האיראנית כי פותחה גרסה מתקדמת של הטיל, המכונה דזפול, בעלת טווח משופר של 1,000 ק"מ. גרסה נוספת נחשפה ב-27 בספטמבר 2020 שבה הוקנו יכולת פגיעה בספינות בטווחים דומים לגרסה המקורית, המכונה "זולפיקאר באסיר".
היסטוריה > פעילות מבצעית

במסגרת תקיפת הטילים על דיר א-זור ב-18 ביוני 2017 בוצע שימוש מבצעי ראשון בטילים בתקיפה של משמרות המהפכה האסלאמית כנגד דאעש בדיר א-זור. על פי דיווחים, שוגרו 7 טילים במתקפה, 2 בלבד פגעו במטרתם. שימוש מבצעי נוסף, גם הוא כנגד דאעש, בוצע ב-1 באוקטובר 2018 בו שוגרו הטילים מבסיס בסמוך לכרמאנשאה לעבר אל-בוכמאל בסוריה.
לפי דיווחים באיראן, טילי הזולפיקאר שוגרו כנגד בסיסי צבא ארצות הברית על ידי משמרות המהפכה במבצע השהיד סולימאני ב-8 בינואר 2020.
מפרט טכני

הטיל בעל יכולת נשיאה של רש"ק של כ-450 ק"ג, ומפריד את ראש הקרב לאחר השיגור ובאמצעות כך מגדיל את הטווח עד לכדי 700 ק"מ ואף 1,000 ק"מ בגרסאות חדשות. לפי התקשורת הפרסית מהירות הטיל מגיעה ל-1,500 מטר לשנייה (5,400 קמ"ש) ולטענתה מסוגל להתחמק ממערכות הגנה אווירית.
מפרט טכני > גרסאות

| שם | כניסה לשירות | אורך | קוטר | טווח | דיוק | משקל רש"ק | מקורות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| זולפיקאר | 2016 | 10.3 מטר | 60 ס"מ | 700–750 ק"מ | 50–70 מטר | 450 ק"ג |  |
| זולפיקאר באסיר (גרסה ימית) | 2019 | 10.3 מטר | 60 ס"מ | 700–750 ק"מ | 50–70 מטר | 450 ק"ג |  |
| דזפול | 2019 | 10.3 מטר | 60 ס"מ | 1000 ק"מ | 50–70 מטר | 450 ק"ג |  |
תפוצה

איראן איראן
עיראק עיראק - בידי מיליציות שיעיות
הערות שוליים

1 2  עמוס הראלאי-פי, השיגור האיראני: חמישה משבעה טילים החטיאו את מטרתם, באתר הארץ, 19 ביוני 2017
1 2  Iran Unveils Powerful New Zolfaghar Missile (PHOTOS), חדשות ספוטניק, 20 בדצמבר 2017 (באנגלית)
↑  מדונה גאודינג, The Signs and Symbols Bible: The Definitive Guide to Mysterious Markings,‏ גוגל בוקס, 2009 (באנגלית)
1 2 3 4 5  Zolfaghar, באתר Missile Threat,‏ 20 ביוני 2017, עודכן ב-22 בינואר 2020 (באנגלית)
1 2  موشک نقطه‌زنِ ذوالفقار؛ بلای جان پایگاه‌های نظامی آمریکا در منطقه, כתבה בנושא השפעת הזולפיקאר על בסיסים אמריקאים באזור בתקשורת הפרסית, 29 באוקטובר 2018 (בפרסית)
1 2  AFP, Iran’s Revolutionary Guards unveil naval ballistic missile, claim 700 km. range,‏ Times of Israel,‏ 28 בספטמבר 2020 (באנגלית)
1 2 3  AFP, Iran unveils new naval ballistic missile,‏ DAWN,‏ 28 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  גיא אלסטר‏, בתגובה לפיגוע במצעד: איראן שיגרה טילים לעבר מטרות דאעש בסוריה, באתר וואלה, 1 באוקטובר 2018
↑  גיא אלסטר‏, בתגובה לחיסול סולימאני: איראן שיגרה טילים לעבר בסיסים אמריקניים בעיראק, באתר וואלה, 8 בינואר 2020
↑  צבי ג'ופרי ואנא אהרונהיים, Report: Israel launched two attacks on Iranian targets in Iraq in July, הג'רוזלם פוסט, 30 ביולי 2019 (באנגלית)
תמונה של טילי זולפיקאר בפס הייצור, 25 בספטמבר 2016
הפלישה המונגולית לאירופה

התפשטותה של האימפריה המונגולית במהלך השנים
מפת אירואסיה לפני התפשטות האימפריה המונגולית
הפלישה המונגולית לאירופה (מכונה גם הפלישה הטטרית או הפלישה המונגולית-טטרית בכמה שפות אירופאיות) הייתה אירוע מתמשך, שהשפיע מאוד על ההיסטוריה של רבות ממדינות אירופה, על הדמוגרפיה של אירופה ועל הארגון האדמיניסטרטיבי, בעיקר במזרח ובמרכז אירופה. הפלישה התחילה במזרח אירופה, כאשר חצה צבא מונגולי לראשונה את הרי הקווקז וחדר לאירופה ונמשכה בכיבוש מונגולי של קומניה הלבנה ושל בולגריה של הוולגה, בפלישות לנסיכויות הרוסיות, בפלישות לפולין, למוראביה, לשלזיה, לגרמניה, להונגריה, לחצי האי הבלקני ולחבלים שעתידים להיות נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
הכוח המונגולי, שפלש לאירופה, היה תחילה כוח בן כעשרים אלף לוחמים, אולם בשיאו מנה 150,000 לוחמים (50,000 מונגולים ו-100,000 בעלי ברית של המונגולים), כוח עצום באותה תקופה. כוח הפלישה עבר דרך רוסיה ואוקראינה אל פולין וגרמניה. בפולין התפצל הכוח לשניים, כוח אחד פנה אל שלזיה וגרמניה והכוח השני פנה לכיוון הונגריה והחבלים הרומנים. הכוח הראשון ניצח בקרב ליגניץ, אך סבל אבדות קשות, לכן הפסיק את התקדמותו ושב לאסיה. הכוח השני התפצל בעצמו לכמה כוחות, כשהכוח העיקרי חודר להונגריה דרך מעבר מונקאץ'.
הפלישה > סדר האירועים

העם המונגולי היה מפורד לשבטים שונים עד להופעתו של ג'ינגיס חאן, שהצליח לאחד את השבטים המונגולים לאומה לוחמת אחת. תחילה פנה לעבר סין ולאחר מאבקים ממושכים השתלט עליה. בשלב הבא פנו המונגולים אל עבר האימפריה החוארזמית (במרכז אסיה) וגם אותה שיעבדו. גיס של 25,000 לוחמים, קיבל אישור להמשיך במסע מלחמה מעבר להרי הקווקז, ניצח קואליציה של עמים נוודים לאחר שמנהיגיו שכנעו את הקומנים לבגוד בבני בריתם ובהמשך תקף את הקומנים וניצח קואליציה של רוסים וקומנים, הפסיד קרבות מול בולגריה של הוולגה ושב לתחומי האימפריה המונגולית לאחר שהצטברו אבדותיו (ראו הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי).
המונגולים הפיקו לקחים מגיחה זו ושמו להם למטרה להכניע את בולגריה של הוולגה ועשו זאת בהדרגה. לאחר כיבושה הסופי יצאו המונגולים להתקפה על הנסיכויות הרוסיות ולאחר כיבוש והכנעת מרביתן המשיכו לכיוון מרכז אירופה. המונגולים ניצחו את הצבאות הפולנים, הגרמנים וההונגרים, שניצבו מולם וחדרו לחצי האי הבלקני.
בשנת 1242 החלו המונגולים בנסיגה לכיוון מרכז האימפריה שלהם, פינו את מרכז אירופה, אך המשיכו לשלוט על מזרח אירופה ולחייב את הארצות האלה בתשלומי מס. לא ידוע בוודאות מה היה הגורם לנסיגת המונגולים ממרכז אירופה - יש התולים את המעשה במות שליטם וההכנות לבחירת היורש, הכנות בהן רצו להשתתף גם המצביאים המונגולים, ששהו באותה עת באירופה. יש גם התולים את הנסיגה בהתארכות קווי האספקה, הצטברות אבדות ותבוסות מקומיות, כמו שהיו בדלמטיה ובמעברי הרים בארצות הרומניות.
הפלישה > תיאור הפולשים

אנשי דת נוצרים בני התקופה תיארו את הפולשים המונגולים בכתובים, שחלקם שרדו ומהם למדו ההיסטוריונים על התקופה. המונגולים מתוארים כבעלי גפיים קצרות, פנים רחבים, חסרי שיער פנים ובעלי עיניים קטנות ומרוחקות האחת מרעותה. הם ניזונו בעיקר מבשר, שתו משקה עשוי מחלב מוקרש בדם של סוס, בזו לחיטה והעדיפו את הדוחן.
הם רכבו על סוסים קטנים ומהירים וחצו נחלים ברכיבה על הסוסים השוחים והצטיינו בשימוש בקשת מונגולית. לכל פרש מונגולי היו מספר סוסים, כך שיכול היה לשמור על רעננות סוסיו במהלך מסע ממושך, בהחליפו את סוס הרכיבה לעיתים קרובות. הם היו מסוגלים לעבור מאוכף של סוס אחד לאוכף של סוס אחר מבלי לעצור לשם כך. מבנה הפיקוד הצבאי היה חופף לנאמנות הפיאודלית. מפקדי היחידות הצבאיות נקראו בשמות היחידות – של עשרה נקרא ארבאן, של מאה נקרא יאגון, של אלף מינגאן ומפקד של רבבה טומן. הלוחם המונגולי חבש כובע פרווה עם כיסוי לאוזניים, נעל מגפיים ולבש פרווה (השיער פונה כלפי חוץ) היורדת עד מתחת לברכיו ומהודקת לגופו בעזרת חגורה. בשעת הקרב החליפו את כובע הפרווה בכובע עור, שכיסה גם את העורף. הלוחם היה מצויד בחרב מוצקה וקלה המחוברת לגבו בעזרת רצועות. לא נשאו מגינים, פרט לעמידה בזקיפויות. כל לוחם היה מצויד בשתי קשתות ושתי אשפות מלאות בחצים מושחזים מאוד בשלושה אורכים, לפי המרחק אליו נורו. כלי נשק נוספים היו חרב עקומה, מגל, חנית מצוידת בראש מתכתי משולש או מעוין באורך יותר מ-15 סנטימטרים ובקרס להפלת רוכבים ופלצור עשוי משיער סוסים. הלוחמים היו מצוידים גם בפצירה להשחזת החצים, מרצע, מחטים, חוטים, סיר חרס, חמת נוזלים מעור בקיבולת של שני ליטרים להחזקת מים, חלב או קומיס, שני שקי אוכף לנשיאת בגדים להחלפה ומזונות ושק אוויר מעור עיזים שנועד לסייע בחציית נחלים.
כל לוחם מונגולי החזיק מספר סוסי פוני, כחמישה. הסוסים הרבים אפשרו ללוחמים לעבור מרחקים גדולים מבלי להתיש את סוסיהם. ריבוי הסוסים יצר גם רושם ויזואלי של צבא גדול בהרבה מכפי שהיה למעשה. הלוחמים המונגולים לא קיבלו שום שכר והתפרנסו רק מביזה.
האירופאים היו מאוחדים בדעתם על האכזריות המיוחדת של המונגולים וכך מתאר אותם המלומד הארמני Kirakos (קיראקוס): "...היה להם מראה דוחה ולבבות חסרי רחמים. לא הושפעו מבכי האימהות והיו חסרי כבוד ללובן שערם של הזקנים. נחפזו בשמחה אלי טבח, כמו לחתונה או חגיגה. בכל מקום היו פזורות גופות, שלא נמצאו להן קברים."
הפלישה > ארגון מערכות הפלישה

לקראת הפלישה הפעילו המונגולים שירות חשאי לאיסוף מידע בעזרת מרגלים שתרו את הארץ המיועדת, בדקו את פני השטח, הדרכים, מעברי ההרים ומעברי הנחלים, המבצרים, מצבת כוחות האויב ומשאביו הצבאיים. שילמו ליסודות הבלתי מרוצים ולבוגדים, גייסו מורי דרך והציבו סוכנים.
שירות לוגיסטי ליקט את הגמלים שנועדו לשאת את האספקה ואת עזרי הלחימה ומכונות המצור. הובילו את עדרי הבהמות שנועדו להזין את הלוחמים ודאגו לתחלופה ולאספקה שוטפת. היה גם ארגון של מקומות החניה בדרך לכיבושים. לפני גוף הצבא המרכזי יצאו קבוצות סיירים שהקדימו אותו ביומיים.
מערך הקרב המונגולי כלל פרשים קלים, שהרכיבו בדרך כלל את המשמר הקדמי ואת שני האגפים של הצבא המונגולי. במרכז הכוח המונגולי נעו הפרשים הכבדים, שהיוו את הכוח הלוחם העיקרי, בשורות צפופות. החלקים השונים של הצבא המונגולי נכנסו לקרב אחד לאחר השני, כשכל כוח מוכן לסגת, במקרה שהקרב לא התנהל בהתאם למתוכנן (המונגולים לא ראו בנסיגה חוסר כבוד, אלא טקטיקה מקובלת). המפקד העליון של הצבא ניהל את הקרבות, אך לא השתתף בהם באופן אישי. כל מפקד בכוח ידע מראש היכן עליו להיות לפי תוכנית המערכה, והתקשורת בין חלקי הצבא השונים התנהלה באמצעות דגלי איתות ביום ופנסים בלילה. הצבא המונגולי התנהל בשקט ובסדר מופתי, בצורה שלא הייתה מקובלת באותה תקופה, ולעיתים קרובות הדהימה את יריביו.
הפלישה הראשונה לרוסיה > הקרבות בקווקז

כוח פרשים מונגולי גדול, בפיקודם של המצביאים דז'ב וסובוטאי, כל אחד מהם בראש טומן (עשרת אלפים לוחמים מונגולים), התקיף את גאורגיה והרג את מלכה. מפקדי הכוח קיבלו את אישורו של ג'ינגיס חאן להמשיך במסע המלחמה שלהם לפני חזרתם לגוף המלחמה העיקרי. השניים וצבאם תקפו את העיר דרבנט, שלא הסכימה להיכנע, אך הבטיחו לחוס עליה בתמורה לעשרה מורי דרך שהעיר תספק להם. מורי הדרך נועדו להעבירם דרך הרי הקווקז, אולם עם קבלת עשרת מורי הדרך, המונגולים הוציא להורג אחד מהם, כדי להרתיע את האחרים מלבגוד בהם. המעבר דרך ההרים עלה ביוקר למונגולים, שנאלצו להשאיר מאחור את מכונות המצור שלהם ואיבדו מאות לוחמים שקפאו למוות בהרים.
מהעבר השני של הרי הקווקז הקביל את פני המונגולים צבא גדול (כחמישים אלף לוחמים) של אלאנים, צ'רקסים וחזגינים. לצבא זה הצטרפו הקומנים, ואלה שכנעו גם את הכוזרים ואת בולגריה של הוולגה להצטרף לקואליציה נגד המונגולים. החאן הקומני קוטן הציב בראש הצבא הקומני את אחיו, יורי ואת בנו, דניאל. בקרב הראשון, שנערך בין הקואליציה ובין המונגולים, לא הייתה הכרעה מובהקת. בעקבות זאת פעלו המונגולים לפירוק הקואליציה על ידי כך שהבטיחו לקומנים לשמור על שלום איתם ולהתחלק איתם בביזה, שייקחו מהשבטים הקווקזיים. הקומנים השתכנעו ופרשו מהקואליציה ולאחר יציאתם מהקואליציה תקפו המונגולים את יתרת הקואליציה והשמידו אותה. הקומנים, שיצאו אל מחוזותיהם בשני גופי צבא נפרדים, נרדפו על ידי המונגולים, שתקפו כל גוף בנפרד והמשיכו ושרפו את אסטרחן. המונגולים המשיכו לרדוף את הקומנים והחאן הקומני, קוטן, נחפז אל חצרו של חתנו, מסטיסלאב האמיץ, שליט גליציה.
הפלישה הראשונה לרוסיה > הפלישה לבולגריה של הוולגה

הבולגרים הטמינו מארב לכוחות המונגוליים, שעברו דרך ארצם, ובקרב שהתפתח בקרבת העיר בולגאר ניצחו הבולגרים. בקרב נוסף, שהתפתח מאוחר יותר, קרב קרנק (מכונה גם "קרב עיקול סאמארה"), שוב ניצחו הבולגרים, שהונהגו על ידי הבולגרי גאבדולה חלביר Ghabdulla Chelbir ובסיוע צבאותיהם של הנסיכים המורדווינים פורש ופורגז. המונגולים המשיכו בדרכם וליד הרי אורל תקפו את הקומנים של Kanglis, שסייעו בעבר לקומנים אחרים, שנלחמו נגד המונגולים. המונגולים ניצחו את הקומנים, הרגו את מנהיגם ואילצו אותם לשלם מס. לאחר מכן חבר הכוח המונגולי לצבאו של ג'ינגיס חאן. בכך הסתיים מסע המלחמה הממושך ביותר של פרשים, מסע שנמשך שלוש שנים ועבר 8,850 קילומטרים.
משבר ההכנסות > המצב הכלכלי בתקופת ג'ינגיס חאן

בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן המונגולים הרחיבו בהתמדה את היקף הטריטוריות שבשליטתם. הכיבושים הביאו שלל רב, שזרם ונערם. יותר ויותר עמים וארצות הפכו למשלמי מס והמס זרם לקופת האוצר שהלכה ותפחה.
ג'ינגיס חאן עצמו חי חיים צנועים וכפי שהעיד על עצמו במכתב לנזיר דאואיסטי: "אני לובש את הבגדים ואוכל את המזון של רועי הבקר ורועי הסוסים. אנו מעלים אותם קורבנות ואנו חולקים אותו עושר". הוא גם העיד על עצמו: "המותרות שנואים עלי". ב-18 באוגוסט 1227 מת ג'ינגיס חאן.
משבר ההכנסות > קביעת היורש

בורטה, אשתו הראשונה של ג'ינגיס חאן, ילדה לו ארבעה בנים וחמש בנות. לפני שילדה את הבן הראשון, צ'יוצ'י, היא נחטפה על ידי יריבי בעלה והייתה בשבי מספר חודשים. בעלה הצליח להשיב אותה, אך לאחר שילדה את בנה הראשון, היו ספקות, אם אבי הבן הוא בעלה או שמא החוטף, שהתייחס אליה כאל אשתו. ג'ינגיס חאן הכיר באבהותו, אך יתר בניו, שנולדו אחרי הבכור, הטילו בכך ספק וערערו על זכותו לרשת את אביהם.
ג'ינגיס חאן רצה לקבוע את צ'יוצ'י כיורשו, אך הבן השני, צ'אגאטאי חאן ערער על כך בקול רם וקרא לו ממזר. בין האחים פרצה קטטה ולמרות הפצרות האב הם לא השלימו. צ'אגאטאי הציע שהירושה לא תהיה שלו, אך גם לא של אחיו הבכור ותעבור לידיו של האח השלישי, אוגדיי חאן, המתון מבין האחים. צ'יוצ'י הסכים וכך סוכם.
ג'ינגיס חאן חילק לבניו את נחלותיו ואת העדרים שלו. צ'יוצ'י, הבכור, קיבל את הטריטוריות שבצפון מערב, הקרובות לאירופה, אך מת בנסיבות לא ברורות, בטרם מת אביו. טולוי, האח הצעיר, קיבל את שטח מונגוליה ולאחר מות אביו תפקד כשליט בפועל עד למינויו של אחיו, אוגדיי חאן. זמן לא רב לאחר מכן מת והשאיר אלמנה וארבעה בנים.
משבר ההכנסות > חגיגות עלייתו לשלטון של אוגדיי חאן

בקיץ 1229 הוכתר אוגדיי חאן לשליט האימפריה המונגולית והחלו חגיגות עלייתו לשלטון. אוגדיי חילק בנדיבות מופגנת את האוצר שאסף אביו, העניק תיבות של פנינים, השליך אל ההמון גלילי משי, עיטר סוסים וגמלים בתכשיטים וכל אנשי החצר התעטפו בגלימות משי רקומות בחוטי זהב. כל קיץ 1229 זללה וסבאה החצר המלכותית ואוגדיי עצמו הפגין את אהבתו למשקאות חריפים ולנשים יפות.
המשפחה המלכותית התחילה לכנות את עצמה באותה תקופה בשם "שושלת הזהב" ובניה פנו לבזבזנות מהירה. בתקופה זו ובתקופת הביניים, שבין מותו של ג'ינגיס חאן ועד הכתרת בנו, חלק מהעמים המוכנעים הפסיקו לשלוח את המס הקבוע וזה אילץ את אוגדיי לשלוח צבא, כדי לחדש את הגבייה. הגבייה חודשה, אך רמתה הייתה נמוכה, כי את עיקר עושרם של העמים, כבר גזלו מהם המונגולים לפני כן.
משבר ההכנסות > בניית הבירה החדשה והתרוקנות קופת האימפריה

ג'ינגיס חאן חי כל חייו ביורט נע ונד וממנו ניהל את ענייני המדינה. בנו, אוגדיי חאן החליט לעשות שינוי, לבנות עיר בירה של ממש עם מבני אבן וחומה, לגור בתוכה ולנהל את ענייני המדינה ממרכז קבוע.
מיקום העיר, חרחורין, נקבע במרכזה של ערבה גדולה, שם נשבה רוח נעימה המבריחה יתושים וזבובים, חלק מנחלת הענף של אוגודיי חאן, לא רחוק מההרים, שם יכלו לחרוף העדרים. החיסרון היה בכך שלא היו יישובים בקרבתה והעיר נזקקה לכך שיובאו אליה כל צרכיה ממרחקים, מה שייקר את המחייה. העיר גם לא הייתה נעימה למגורים בחורף, כשנשבו הרוחות הקרות. העיר שבנה אוגודיי חאן הייתה סובלנית מאוד מבחינה דתית, לצד הארמונות לבני משפחת השלטון נבנו גם בתי תפילה לכל הדתות.
שליש משטח העיר הוקדש לפקידות, שם שכנו סופרים ומתרגמים מכל רחבי האימפריה, שניהלו את ההתכתבות עם כל חלקיה.
כדי לגרום לסוחרים לבוא אל העיר ממרחקים, נהג אוגודיי חאן לשלם ביד רחבה עבור כל הסחורות, לעיתים מחיר כפול מהמחיר הנקוב. הוא גם קנה סחורות שלא היה להן דורש ולאחר מכן חילק אותן חינם אין כסף. המונגולים נתנו גיבוי כספי למימון השיירות אל העיר וכדי לשפר את המסחר הנהיגו מערכת תקנית של מידות ומשקלות. כדי שלא יצטרכו לשאת את משקל הזהב והכסף, הנהיגו המונגולים שימוש בשטרות כסף, שהכל כיבדו אותם.
המונגולים נטעו עצים לצדי הדרכים, כדי להצל לעוברי הדרך ולסמן את הדרך בחורפים המושלגים. הם הציבו חילות מצב קבועים, שנועדו להגן על השיירות מפני שודדים.
כל ההוצאות האלה, ההולכות וגדלות, הביאו לכך שלמרות זרימת המס הקבוע, עד 1235 אזל כמעט כל העושר שצבר ג'ינגיס חאן באוצרו. אוגדיי חאן הסיק שיש צורך במסעי כיבוש חדשים, כדי לחדש את זרימת האוצרות לקופת האימפריה.