stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופל רקורד P1

| --- | --- |

Opel Rekord P1
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  "Opel Olympia Rekord P" (בין השנים  1957-1959) Opel Rekord (בין השנים 1959-1960)
 יצרן:  אופל
 שנות ייצור:  1957–1962
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  אופל אולימפיה רקורד (Opel Olympia Rekord)
 מודל אחריו:  אופל רקורד P2
 אורך:  4,433 מ"מ
 רוחב:  1,616 מ"מ
 גובה:  1,490 מ"מ
 משקל:  910-935 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,541 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,196 סמ"ק, המפיק 40 כ"ס ב-4,400 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1 (יוצר בין השנים 1958-1962)  4 צילינדרים, 1,488 סמ"ק, המפיק 45 כ"ס ב-3,900 סל"ד, יחס דחיסה 6.9:1 (יוצר בין השנים 1957-1960)  4 צילינדרים, 1,488 סמ"ק, המפיק 50 כ"ס ב-4,000 סל"ד, (יוצר בין השנים 1959-1960)  4 צילינדרים, 1,680 סמ"ק, המפיק 55 כ"ס ב-4,000סל"ד, יחס דחיסה 7.25:1 (יוצר בין השנים 1959-1960)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 צריכת דלק:  9 ליטר ל - 100 ק"מ (מנוע 1,196 סמ"ק)  9.5-10.5 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,488 סמ"ק)  10.0-10.5 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,680 סמ"ק)
אופל רקורד P1 (בגרמנית: Opel Rekord P1) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1957–1962.
הדגם היה קרוי גם "Opel Olympia Rekord P" בין השנים 1957-1959.
תצורות "אופל רקורד P1"

4 דלתות - סדאן,
2 דלתות - סדאן
2 דלתות - קבריולה
3 דלתות - סטיישן
3 דלתות - מסחרית
דגמי "אופל רקורד P1"

אופל רקורד 1,200 (יוצר בין השנים 1958-1962)
אופל רקורד 1,500 (מנוע המפיק 45 כ"ס) (יוצר בין השנים 1957-1960)
אופל רקורד 1,500 (מנוע המפיק 50 כ"ס) (יוצר בין השנים 1959-1960)
אופל רקורד 1,700 (יוצר בין השנים 1959-1960)
תאוצות "אופל רקורד P1"

בין 0-100 קמ"ש היא 33 שניות (מנוע 1,196 סמ"ק)
בין 0-100 קמ"ש היא 24 שניות (מנוע 1,488 סמ"ק, המפיק 45 כ"ס)
בין 0-100 קמ"ש היא 27 שניות (מנוע 11488 סמ"ק, המפיק 50 כ"ס)
בין 0-100 קמ"ש היא 20-22 שניות (מנוע 1,680 סמ"ק)
תמונות

"אופל רקורד P1" בתצורת 2 דלתות
"אופל רקורד P1" בתצורת 4 דלתות
"אופל רקורד P1" בתצורת 2 דלתות
"אופל רקורד P1" בתצורת 2 דלתות - קבריולט
"אופל רקורד P1", שנת 1959  - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אופל רקורד P1", שנת 1959 בתצורת סטיישן
"אופל רקורד P1", בתצורת סטיישן
"אופל רקורד P1", בתצורת מסחרית (מימין)
ראו גם

אופל
אופל אולימפיה רקורד
אופל רקורד P2
אופל רקורד A
אופל רקורד B
אופל רקורד C
אופל רקורד D
אופל רקורד E
לקריאה נוספת

אופל רקורד - 9 דורות, car.info
הערות שוליים

↑  "אופל רקורד P1" - דגמים ומפרט  automobile-catalog.com/model/opel/rekord_p1
↑  "אופל רקורד P1"  car.info/en-se/opel/rekord/p1
↑  "אופל רקורד P1" בתצורת 4 דלתות car.info/en-se/opel/rekord/rekord-4-door
↑  "אופל רקורד P1" pixabay.com/en/opel-rekord-p1-4-cyl-in-series
אוליבר ליטלטון

ליטלטון (מימין) והנציב הבריטי במצרים סיר מיילס לאמפסון בעת כהונתו של ליטלטון כשר לענייני המזרח התיכון, קהיר, 1941
אוליבר ליטלטון, הוויקונט הראשון מצ'אנדוס (באנגלית: Oliver Lyttelton, 1st Viscount Chandos; ‏15 במרץ 1893 – 21 בינואר 1972) היה איש עסקים ופוליטיקאי בריטי, ממנהיגי המפלגה השמרנית, ששימש בתפקידי שר בממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

ליטלטון נולד ברובע מייפייר שבלונדון בשנת 1893. אביו, אלפרד ליטלטון, היה ספורטאי ופוליטיקאי שמרני, ששימש בתפקיד שר המושבות. בתפקיד זה נשא גם סבו, ג'ורג' ליטלטון. אמו הייתה הסופרת אדית ליטלטון שהייתה פעילה בתנועה הספיריטואליסטית. כבן המעמד העליון התחנך ליטלטון באיטון ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בגדוד "גרנדיר גארדס", בחזית המערב, שם פגש את וינסטון צ'רצ'יל שהפך לידידו האישי. על שירותו הוענק לו אות השירות המצוין ואת הצלב הצבאי. את השירות סיים בדרגת מייג'ור, וגם במהלך הקריירה הפוליטית שלו נהוג היה לכנות אותו בדרגתו הצבאית. לאחר המלחמה פנה לקריירה עסקית, והצליח להגיע לדרגת מנהל "British Metal Corporation", חברה בריטית לסחר במתכות, שנוסדה בעידודה של הממשלה על מנת להסדיר את נושא הסחר הבינלאומי במתכת לאור לקחי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 נישא לליידי מוירה אוסבורן, בתו של ג'ורג' אוסבורן, הדוכס העשירי מלידס, אציל ופוליטיקאי שמרני. לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
קריירה פוליטית

ליטלטון נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בבחירות הביניים ב-1940 כנציג מחוז אלדרשוט. זמן מה לאחר מכן צורף אל המועצה המלכותית. הוא צורף לקבינט המלחמה של צ'רצ'יל בתפקיד "נשיא לשכת המסחר", תפקיד מיניסטריאלי העוסק במסחר ויזמות. בתפקיד זה החזיק כשנה. בין היתר הנהיג את קיצוב ההלבשה בבריטניה בתקופת המלחמה.
ביוני 1941 מונה לשר המדינה המיוחד לענייני המזרח התיכון ונשלח לקהיר. ליטלטון היה הראשון שנשא בתפקיד. באחריותו היה להסדיר את העניינים הכלכליים הכרוכים במלחמה במזרח התיכון, כגון קביעת שערי מטבע, והיחסים עם המדינות העצמאיות או העצמאיות למחצה המצויות באזורי הלחימה כגון מצרים או אתיופיה.
בעת שהגיע ליטלטון אל המזרח התיכון, התחוללה המערכה בסוריה ובלבנון בה נכבשו שטחי הלבנט הצרפתי מידי צרפת של וישי. בריטניה הייתה בעלת עניין בשטחים אלו, אך השלטון בהם הובטח לאנשי צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול. ביולי 1941 חתמו הבריטים על "הסכם עכו", עם מפקד וישי בלבנט, הגנרל אנרי פרנאן דנץ. דה גול סירב לקבל את ההסכם, שכלל סעיפים המעמידים את הצבאות המקומיים, הסורים והלבנונים, תחת פיקוד בריטי, ואינם נותנים מקום לאפשרות שחיילים צרפתים שלחמו תחת דגל וישי יצטרפו לצרפת החופשית. דה גול ראה בהסכם משום ניסיון השתלטות בריטי על הלבנט הצרפתי. דה גול וליטלטון עמדו במשא ומתן, בו הוחלפו ביניהם איגרות, המכירות בשלטון אנשי צרפת החופשית בסוריה ולבנון, מבטיחות את עצמאותן של מדינות אלו שהובטחה להן עוד בשנות ה-30, ונותנות לצרפתים "מעמד עדיף" בניהול ענייני סוריה ולבנון. בשנת 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון לשיחה בעת שהשניים שהו בלונדון. בשיחות אלו, וכן בשיחות של בן-גוריון עם לורד מוין, ניסה בן-גוריון לשכנע את בני שיחו להסכים לליגליזציה של ההגנה, אך השתכנע שאין לכך סיכוי, וכי יש לפעול להקמת יחידות יהודיות בצבא הבריטי.
בשנת 1942 אירע במצרים משבר, כאשר הבריטים דרשו מהמלך פארוק הראשון כי ימנה ממשלה פרו בריטית בראשות מוסטפא א-נחאס פאשה ממפלגת אל-ופד, ואילו המלך סירב. הנציב הבריטי מיילס לאמפסון הציב למלך אולטימטום, והקיף את ארמונו בטנקים. ליטלטון היה בין הגורמים המפשרים שהביאו לפתרון המשבר בדרכי שלום, ולהסכמתו של המלך בסופו של דבר למנות את א-נחאס לראש הממשלה.
במרץ 1942 התמנה לתפקיד "שר הייצור", האחראי על הייצור בתקופת המלחמה, ובין היתר על ייצור התחמושת. מילה תפקיד אחראי זה במשך שלוש שנים. בין היתר היה אחראי על קשרי הייצור עם ארצות הברית, ועל אספקת הנשק הבריטי לברית המועצות. בשל קשריו הטובים עם ברית המועצות עוטר בשנת 1944 ב"אות סובורוב". במאי 1945 שב לזמן קצר לתפקיד שר המסחר, בממשלת המעבר שהקים צ'רצ'יל לאחר פרישת מפלגת הלייבור, עד לתבוסת השמרנים בבחירות באותה השנה. לאחר תבוסת השמרנים בבחירות, במסגרתה איבד את מושבו בפרלמנט שימש כמנהל תעשיות החשמל הבריטיות המאוגדות (Associated Electrical Industries).
באוקטובר 1951 לאחר ניצחון השמרנים בבחירות שהחזיר את צ'רצ'יל לראשות הממשלה, התמנה לתפקיד שר המושבות, בו נשאו גם אביו וסבו. בתקופה זו, בה עברו מושבות בריטניה תהליכי דה-קולוניזציה שהיו לעיתים אלימים, עסק במיוחד במלחמה לעצמאות מלאיה ובמאבק כנגד תנועת המאו מאו בקניה. במסגרת זו היה אחראי, בשנת 1954, להסדר חוקתי בקניה שכונה "חוקת ליטלטון". הסדר זה נועד לשמור את שליטת הלבנים במושבה, אך העניק לשחורים ייצוג סמלי ושולי במועצה המחוקקת. ב-1954 פרש מן הפרלמנט.
קריירה מאוחרת

עם פרישתו מן הפרלמנט קיבל תואר אצולה, הוויקונט מצ'אנדוס. תואר זה עודו מוחזק בידי יורשיו. הוא שב לקריירה העסקית, ולניהול תעשיות החשמל המאוגדות. ב-1962 מונה להיות ליושב ראש התיאטרון המלכותי הלאומי, ושימש בתפקיד זה עד 1971 ולאחר מכן נשא בתואר נשיא התיאטרון עד מותו. בתפקיד זה היה מעורב במחלוקת סוערת שפרצה בשנת 1967 כאשר ניסה מנהלו האמנותי של התיאטרון, סיר לורנס אוליבייה להעלות את מחזהו של רולף הוכהוט, "החיילים", בו הייתה כלולה האשמה כי צ'רצ'יל הוא העומד מאחורי מותו של המנהיג הפולני הגנרל ולדיסלב שיקורסקי. כידידו האישי ואיש אמונו של צ'רצ'יל הפעיל ליטלטון את כל כובד משקלו על מנת למנוע את העלאת המחזה, והתעמת עם אוליבייה, ועם המחזאי קנת טיינן. בסופו של דבר לא הועלה המחזה בתיאטרון הלאומי. בשל פעילותו לקידום התיאטרון נקרא על שמו. בניין "תיאטרון ליטלטון" שהוא חלק מתשלובת הבניינים של התיאטרון הלאומי בגדה הדרומית של התמזה.
ליטלטון כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים – "The Memoirs of Lord Chandos" (זכרונותיו של לורד צ'אנדוס, 1962)‏ ו-"From Peace to War" (ממלחמה לשלום, 1968). כן היה חבר במסדר הבירית.
ב-1972 מת בלונדון, והוא בן 78 שנים.
הערות שוליים

↑  פנים חדשות בקבינט של צ'רצ'יל, מעריב, 29 באוקטובר 1951
↑  מה הם תפקידיו של ליטלטון, דבר, 7 ביולי 1941
↑  שארל דה גול, מאבק לחרות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, 1958, עמ' 178
↑  יעקב שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 161
↑  ד. בן גוריון בלונדון, דבר, 17 באוגוסט 1941
↑  ד. בן גוריון, שלטון יהודי במקום בריטי, דבר, 28 בפברואר 1964
↑  צ'רצ'יל דורש להוציא להורג את חכים ובית צורי, מעריב, 5 בינואר 1973
↑  סמכות רחבה לליטלטון כמיניסטר הייצור, דבר, 13 במרץ 1942
↑  אות כבוד סוויטי ללורד ביברברוק, דבר, 5 באוקטובר 1944
↑  הרכב ממשלת המעבר הבריטית, דבר, 27 במאי 1945
↑  צ'רצ'יל הרכיב ממשלה חדשה עם נצחון השמרנים בבחירות, דבר, 28 באוקטובר 1951
↑  מרדכי תמרקין, ד"ר גליה צבר-פרידמן, צמיחת המדינות החדשות באפריקה, יחידה 5, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1997, עמ' 152
↑  'החיילים' לא יעלו, מעריב, 5 במאי 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423931005171  PLWABN: 9810652078305606  BnF: cb11571159s (data)  GND: 130175692  ISNI: 0000 0001 0980 8936  LCCN: nr00027353  NTA: 205298435  SELIBR: 241607  SNAC: w6rv8k27  SUDOC: 084352205  VIAF: 65106721   WorldCat (עם VIAF): 65106721
אולפן עקיבא

אולפן עקיבא, 1982
שולמית כצנלסון במשרדה באולפן עקיבא, 1982
המבנה הנטוש של אולפן עקיבא בנתניה (2014)
אולפן עקיבא היה אולפן עברית וערבית שפעל בשנים 1951 – 2009.
אולפן עקיבא נוסד על ידי שולמית כצנלסון (בתם של בת שבע, אשת ציבור, וראובן כצנלסון, ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ, ואחותו של עורך הדין ואיש הציבור שמואל תמיר) בשנת 1951 בנהריה, ולימים עבר לשכון על חוף הים התיכון בנתניה, והיה לאחד משלושת האולפנים הראשונים בישראל שנועדו לקליטת עולים אקדמאים. בכך נקבע למעשה ייעודו של האולפן כמוסד ללימוד השפה העברית שתכניו מותאמים למבוגרים. משום כך נעשה בו שימוש מראשיתו גם על ידי תיירים (יהודים ולא-יהודים) ואוכלוסיות המיעוטים בישראל. אופיו זה הביא לערך מוסף בתכני הלימוד שבו, הכולל לימודים בנושא ידיעת הארץ ומורשת ישראל לצד חינוך לפלורליזם ולהידברות בין קבוצות אוכלוסייה שונות. בהנהגתה של כצנלסון נקבע אולפן עקיבא כמוסד של למידת שפה לצד למידת תרבות, בניסיון לבסס כבוד הדדי בין הלומדים בו.
דרך עבודתו של האולפן הייתה חריגה באותה תקופה, אך לצד היותו עמותה עצמאית הוא זכה לתמיכה בתחום הנחלת הלשון מצד משרד החינוך והתרבות. בשנת 1956 החל האולפן לפעול בתחום זה בשיתוף המחלקה לחינוך מבוגרים שבמשרד החינוך. בתחומים האחרים התקיימו מטעמו שיתוף פעולה עם משרדי הממשלה השונים, צה"ל, מוסדות אקדמיים, התנועה הקיבוצית ועיירות פיתוח. מראשית דרכו עמד האולפן לרשות תיירים שביקשו ללמוד את השפה העברית, ולאחר מלחמת ששת הימים הוא פעל גם להוראת ערבית מדוברת והחל להפעיל פנימייה משותפת לדוברי ערבית וללומדי השפה. במקביל נפתחו על ידו סניפים מקומיים בעזה ובשכם.
לאחר סיום תפקידה של שולמית כצנלסון בשנת 1996 ניהל את האולפן אפרים לפיד בין השנים 1997–2000 ואחריו אסתר פירון ואלי גרוס עד סגירתו בשנת 2009.
דרך ההוראה המשלבת לימוד שפה ויצירת תוואי להידברות עמדה במרכזו של כנס בינלאומי שקיים אולפן עקיבא בנושא חקר שפות מיעוטים בשנת 1990. שולמית כצנלסון עמדה בראשו עד 1996 וזכתה בפרסים רבים על פועלה ובין היתר הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום. האולפן כגוף זכה גם הוא בפרסים, ובהם פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1983) פרס ישראל לחינוך (1986) ופרס אונסק"ו לחינוך לשלום (1998).
בשנת 2009 נסגר האולפן עקב קשיים כספיים.
ביקור אורחים באולפן עקיבא, 1985
שולמית כצנלסון עם אורחים, 1985
הרצאה באולפן עקיבא, 1985
תצוגה אודות התרבות הבדואית, 1985
ביקור חברי כנסת בכיתה באולפן עקיבא, 1982
שר התיירות, אברהם שריר בביקור באולפן עקיבא, 1982
סיום קורס חיילות מורות לערבית, אולפן עקיבא, 1986. מברך דובר צה"ל, תא"ל אפרים לפיד, יוזם הקורס. משמאל קצינת ח"ן ראשית, אל"מ (לימים תא"ל) עמירה דותן
דובר צה"ל, תא"ל אפרים לפיד, בשיעור ערבית לחניכות קורס חיילות מורות לערבית באולפן עקיבא, 1988
אולפן טלוויזיה

אולפן השידור של הטלוויזיה החינוכית הישראלית
אולפן טלוויזיה הוא מקום בו מצלמים תוכניות טלוויזיה, מהדורת חדשות ותכנים נוספים, בין אם בשידור חי ובין אם לקלטת וידאו. האולפן מאוד דומה לאולפן קולנוע, אך מכיל בתוכו גם בדרך כלל שולחן למגיש התוכנית, מסך ופריטים נוספים. באולפן הטלוויזיה קיימים מספר מצלמות מכיוונים שונים, המצלמות את רקע האולפן, וכן מספר מיקרופונים אשר קולטים את צלילי המנחים.
מאחורי האולפן נמצא "חדר בקרה", בו יושבים עובדים אשר תפקידם הוא לדאוג לכך שהשידור יועבר באופן יציב לבתי הצופים, או יוקלט על מנת לשדרו בהמשך היום או בעתיד, בהם נתב התמונה וטכנאי הקול.
לעיתים מוקמים אולפני טלוויזיה זמניים, לרבות בשטח פתוח, בעיקר לצורך סיקור אירועים בולטים כגון בחירות.
הערות שוליים

↑  מה עושים באולפן טלוויזיה?, באתר eureka.org.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אופל רקורד A

| --- | --- |

Opel Rekord Series A, סדאן, 2 דלתות
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אופל
 שנות ייצור:  1963–1965
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  אופל רקורד P2
 מודל אחריו:  אופל רקורד B
 אורך:  4,512 מ"מ
 רוחב:  1,696 מ"מ
 גובה:  1,405-1,534מ"מ
 משקל:  970-1,100 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,639 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,488 סמ"ק, המפיק 55 כ"ס ב-4,500 סל"ד, יחס דחיסה 7.25:1  4 צילינדרים, בטור, 1,680 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס ב-4,300 סל"ד, יחס דחיסה 7.25:1  4 צילינדרים, בטור, 1,680 סמ"ק, הפיק 67 כ"ס ב-4,400 סל"ד, יחס דחיסה 8.0:1  6 צילינדרים, בטור, 2,605 סמ"ק, המפיק 100 כ"ס ב-4,600 סל"ד, יחס דחיסה 8.2:1
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  130 קמ"ש (מנוע 1,488 סמ"ק)  135 קמ"ש (מנוע 1,680 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס)  140-144 קמ"ש (מנוע 1,680 סמ"ק, המפיק 67 כ"ס)  163-168 קמ"ש (מנוע 2,605 סמ"ק)
אופל רקורד A (בגרמנית: Opel Rekord Series A)  היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרן הרכב גרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים  1963–1965.
תצורות "אופל רקורד A"

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה
3 דלתות - סטיישן
3 דלתות - מסחרית
דגמי "אופל רקורד A"

אופל רקורד 1,500
אופל רקורד 1,700
אופל רקורד 1,700 S
אופל רקורד 2,600 (L-6)
תאוצות "אופל רקורד B"

תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 23-25 שניות (מנוע 1,488 סמ"ק)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 21-22 שניות (מנוע 1,680 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 17-18 שניות (מנוע 1,680 סמ"ק, המפיק 67 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 13.0-14.0 שניות (מנוע 2,605 סמ"ק)
תמונות

"אופל רקורד A", סדאן 2 דלתות
"אופל רקורד A", סדאן 4 דלתות
"אופל רקורד A" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אופל רקורד A", סדאן 2 דלתות, שנת 1964
"אופל רקורד A", קופה
"אופל רקורד A", קופה, שנת 1965
"אופל רקורד A", קופה
"אופל רקורד A" - קבריולט
"אופל רקורד A", שנת 1964 - קבריולט
"אופל רקורד A" - קבריולט - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אופל רקורד A" - סטיישן
"אופל רקורד A" - סטיישן
ראו גם

אופל
אופל אולימפיה רקורד
אופל רקורד P1
אופל רקורד P2
אופל רקורד B
אופל רקורד C
אופל רקורד D
אופל רקורד E
לקריאה נוספת

אופל רקורד - היסטוריה, kmrodados.blogspot.co.il
הערות שוליים

↑  "אופל רקורד A" opel-specials.de/rekord-a
↑  "אופל רקורד A" kfz-tech.de/Hersteller/Opel/OpelRekordA
↑  "אופל רקורד A, קופה" dailyturismo.com/2014/08/15k-in-transit-1965-opel-rekord-coupe
אופל רקורד D

| --- | --- |

Opel Rekord D
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אופל
 שנות ייצור:  1971–1977
 הרכבה:  גרמניה גרמניה  שווייץ שווייץ
 מודל קודם:  אופל רקורד C
 מודל אחריו:  אופל רקורד E 
 אורך:  4,567-4,607 מ"מ
 רוחב:  1,515 מ"מ
 גובה:  1,456 מ"מ
 משקל:  1,065-1,230 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,668 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,698 סמ"ק, המפיק 60-66 כ"ס ב-4,800-5,300 סל"ד, יחס דחיסה 8.2:1  ובהמשך יחס דחיסה 8.0:1  4 צילינדרים, 1,698 סמ"ק, המפיק 83 כ"ס ב-5,400 סל"ד, יחס דחיסה 9.8:1  4 צילינדרים, 1,897 סמ"ק, המפיק 75 כ"ס ב-4,800 סל"ד, יחס דחיסה 8.8:1  4 צילינדרים, 1,897 סמ"ק, המפיק 90 כ"ס ב-4,400 סל"ד, יחס דחיסה 9.8:1  4 צילינדרים, 1,897 סמ"ק, המפיק 97 כ"ס ב-4,800 סל"ד, יחס דחיסה 9.8:1  4 צילינדרים, 1,979 סמ"ק, המפיק 100 כ"ס ב-5,200 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1  (יוצר משנת 1975)  4 צילינדרים, 2,068 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס ב-4,400 סל"ד, יחס דחיסה 22.0:1  (מנוע דיזל, יוצר משנת 1972)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות תוצרת "ZF Sachs" (יוצר בין השנים 1968-1971)
 מהירות מרבית:  135-143 קמ"ש (מנוע 1,698 סמ"ק, המפיק 60-66 כ"ס)  155-160 קמ"ש (מנוע 1,698 סמ"ק, המפיק 83 כ"ס)  145-150 קמ"ש (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 75 כ"ס)  155-160 קמ"ש (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 90 כ"ס)  160-165 קמ"ש (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 97 כ"ס)  165-170 קמ"ש (מנוע 1,979 סמ"ק, המפיק 100 כ"ס)  127-135 קמ"ש (מנוע 2,239 סמ"ק המפיק 95 כ"ס) (מנוע דיזל)
 צריכת דלק:  12.0-13.5 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,698 סמ"ק, המפיק 60-66 כ"ס)  12.5-14.0 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,698 סמ"ק, המפיק 83 כ"ס)  12.5-14.0 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 75 כ"ס)  12.5-14.0 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 90 כ"ס)  12.5-14.0 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,897 סמ"ק, המפיק 97 כ"ס)  12.0-13.5 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 1,979 סמ"ק, המפיק 100 כ"ס)  8.0-9.5 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 2,239 סמ"ק המפיק 95 כ"ס) (מנוע דיזל)
 
אופל רקורד D (בגרמנית: Opel Rekord Series D) היא מכונית משפחית גדולה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1971–1977.
דגם דייהו רויאל, דור ראשון, יוצר בקוריאה הדרומית, פותח על בסיס "אופל רקורד D".
תצורות "אופל רקורד D"

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה
3 דלתות - סטיישן
5 דלתות - סטיישן
3 דלתות - מסחרית
דגמי "אופל רקורד D"

אופל רקורד 1,700
אופל רקורד 1,700 S
אופל רקורד 1,900
אופל רקורד 1,900 S
אופל רקורד 1900 SH
אופל רקורד 2000 S
אופל רקורד 2100 D
תאוצות ""אופל רקורד C""

תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 20.0-26.0 שניות (מנוע 1,698 סמ"ק, המפיק 60-66 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 16.0-18.5 שניות (מנוע 1,698 סמ"ק המפיק 83 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 17.0-20.0 שניות (מנוע 1,897 סמ"ק המפיק 75-90 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 15.0-17.5 שניות (מנוע 1,897 סמ"ק המפיק 97 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 13.0-14.0 שניות  (מנוע 1,979 סמ"ק המפיק 100 כ"ס)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 23.5-32.0 שניות (מנוע 2,239 סמ"ק המפיק 95 כ"ס) (מנוע דיזל)
תמונות

"אופל רקורד D", שנת 1975
"אופל רקורד D"
"אופל רקורד D"
"אופל רקורד D" - קופה
"אופל רקורד D" - קופה
"אופל רקורד D" - קופה
"אופל רקורד D" - קופה
"אופל רקורד D" - סטיישן
"אופל רקורד D" - סטיישן
ראו גם

אופל
אופל אולימפיה רקורד
אופל רקורד P1
אופל רקורד P2
אופל רקורד A
אופל רקורד B
אופל רקורד C
אופל רקורד E
לקריאה נוספת

אופל רקורד - היסטוריה, kmrodados.blogspot.co.il
הערות שוליים

↑  "אופל רקורד D" - דגמים ומפרט טכני automobile-catalog.com/model/opel/rekord_d
↑  "אופל רקורד D" ספרינט קופה imcdb.org/vehicle_91260-Opel-Rekord-Sprint-Coupe-1972
↑  "אופל רקורד D ספרינט קופה" gieldaklasykow.pl/opel-rekord-sprint-coupe-1972
אוליבר טוויסט (סרט, 2005)

| --- | --- |

 מבוסס על:  אוליבר טוויסט מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  רומן פולנסקי 
 הופק בידי:  רומן פולנסקי, אלאיין סארדה, רוברט בנמוסה 
 תסריט:  רונלד הארווד 
 עריכה:  Hervé de Luze
 שחקנים ראשיים:  בן קינגסלי ג'יימי פורמן ברני קלארק ליאן רו אדוארד הרדוויק מארק סטרונג
 מוזיקה:  רייצ'ל פורטמן 
 צילום:  פאבל אדלמן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צ'כיה, צרפת, איטליה 
 חברה מפיצה:  סרטי טריסטאר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בספטמבר 2005 (פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו) 
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט לכל המשפחה 
 תקציב:  60 מיליון דולר
 הכנסות:  $42,580,321
 הכנסות באתר מוג'ו:   olivertwist
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוליבר טוויסט (באנגלית: Oliver Twist) הוא סרט דרמה משנת 2005 בבימויו של רומן פולנסקי. התסריט שנכתב על ידי רונלד הארווד מבוסס על רומן באותו שם משנת 1838 מאת צ'ארלס דיקנס.
לסרט קדמו עיבודים רבים לספרו של דיקנס ובהם מספר סרטי קולנוע באורך מלא, שלושה סרטי טלוויזיה, שתי מיני-סדרות, המחזמר "אוליבר!" וסרט קולנוע זוכה האוסקר המבוסס על המחזמר.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-11 בספטמבר 2005 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו. ב-23 בספטמבר הופץ הסרט בבתי הקולנוע בארצות הברית.
צוות השחקנים

בן קינגסלי – פייגין
ג'יימי פורמן – ביל סייקס
ברני קלארק – אוליבר טוויסט
ליאן רו – ננסי
אדוארד הרדוויק – מר בראונלו
מארק סטרונג – טובי קרקיט
פרנסס צ'וקה – גברת בדווין
לואיס צ'ייס – צ'ארלי בייטס
מייקל הית' – מר סוורברי
ג'יליאן האנה – מרת סוורברי
כריס אוברטון – נח קלייפול
ג'רמי סוויפט – מר באמבל
פול ברוק – מר גרימוויג
איאן מקניס – מר לימבקינס
אלן ארמסטרונג – השופט פאנג
ליז סמית' – אשה זקנה
פטריק גודפרי – בעל חנות הספרים
אופליה לוביבונד – בת'
הפקה

בקטעי הבונוס שנוספו לגרסת ה-DVD של הסרט, מספר רומן פולנסקי על החלטתו ליצור עיבוד נוסף לספר "אוליבר טוויסט" מאת דיקנס. אחרי הסרט "הפסנתרן" הוא רצה לעשות סרט שגם ילדיו יהנו ממנו. מכיוון שחלפו כמעט ארבעים שנה מאז שהספר עובד לסרט קולנוע, הוא חש שהגיע הזמן לגרסה חדשה. התסריטאי רונלד הרווד, שאיתו שיתף פעולה בסרט "הפסנתרן", ברך על ההזדמנות לעבוד בפעם הראשונה בקריירה שלו על סרט שהוא עיבוד של ספר של דיקנס.
כדי לשמור על אותנטיות, את הכוריאוגרפיה של הסצנות הכוללות כייסות עשו השחקן המומחה לדבר ג'יימס פרידמן (אנ') והקוסם מרטין רולנד.
אתרי הצילומים היו בפראג, ברון (אנ') וזאטק (אנ') שבצ'כיה.
כמו בסרטו של דייוויד לין, "אוליבר טוויסט" משנת 1948, ובמחזמר "אוליבר!", פולנסקי והרווד השמיטו לחלוטין את משפחת מיילי מסיפור העלילה. כמו במחזמר הם גם השמיטו את דמותו של מונקס, ועלילת המשנה הכוללת ניסיון לגזול מאוליבר את כספי הירושה שהשאיר אביו. בסרט זה לא מוזכר דבר על מוצאו של אוליבר והוא יתום אלמוני כמו שאר הנערים בחבורה של פייגין. כדי למלא את הפער בעלילת הסרט, נוספה עלילת משנה שאינה מופיעה בספר, שבה פייגין וסייקס מתכננים להרוג את אוליבר.
הערות שוליים

↑  "OLIVER TWIST (PG)". British Board of Film Classification. 2005-08-03. נבדק ב-2012-12-17.
1 2  BoxOfficeMojo.com
| רומן פולנסקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | סכין במים (1962) • רתיעה (1965) • ללא מוצא (1966) ‏• סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי (1967) • תינוקה של רוזמרי (1968) • מקבת' (1971) • מה? (1972) • צ'יינהטאון (1974) • הדייר (1976) • טס (1979) • הפירטים (1986) • פרנטיק (1987) • ירח מר (1992) • העלמה והמוות (1994) • השער התשיעי (1999) • הפסנתרן (2002) • אוליבר טוויסט (2005) • סופר הצללים (2010) • אלוהי הקטל (2011) •‏ ונוס בפרווה (2013) • מבוסס על סיפור אמיתי (2017) • קצין ומרגל (2019) |  |
| ראו גם: שרון טייט • רוברט האריס | ראו גם: שרון טייט • רוברט האריס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7845998-9  LCCN: n2006044674   WorldCat (עם LCCN): n2006-044674
אז'ן דה בוארנה

אז'ן דה בוארנה (בצרפתית: Eugène de Beauharnais, ‏3 בספטמבר 1781 - 21 בפברואר 1824) היה בנו המאומץ, אך לא יורש העצר הקיסרי, של נפוליאון בונפרטה, בנה של ז'וזפין דה בוארנה.
ביוגרפיה

אז'ן נולד ב-3 בספטמבר 1781 בפריז, לאלכסנדר דה בוארנה ולז'וזפין דה בוארנה. אביו הוצא להורג בזמן שלטון הטרור בצרפת, ואמו התחתנה לאחר מכן עם נפוליאון בונפרטה.
אז'ן התלווה לאביו המאמץ במסעו לאיטליה ולמסעו לארץ ישראל. במהלך המצור על עכו נפצע וחזר לפריז. לאחר מכן סייע לו במהלך הפיכת 18 בברימר, וכאשר הפך נפוליאון לקונסול הראשון מונה בוארנה לקפטן ולחם בכמה קרבות בהם קרב מרנגו שבו לקח חלק חשוב.
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים. נפוליאון העניק לו במהלך שלטונו את התארים נסיך צרפת, נסיך ונציה והדוכס הגדול של פרנקפורט.
הוא פיקד על גיס איטלקי גדול במסגרת הגרנד ארמה ולקח חלק בקרב בורודינו, לאחר הנסיגה ממוסקבה הצליח להימלט חזרה לגרמניה. לאחר מכן גייס צבא חדש ויצא איתו לדכא התמרדויות בגרמניה. לאחר קרב לייפציג ונפילתו של נפוליאון, קיבל אז'ן מקלט במינכן אצל חמיו מלך בוואריה, בזכות אשתו אוגוסטה, נסיכת בוואריה. בשנת 1817 העניק לו חמיו את התארים "דוכס לויכטנברג" ו"נסיך אייכשטדט". ב-21 בפברואר 1824 מת אז'ן במינכן, ובנו אוגיסט דה בוארנה ירש את תאריו.
משפחתו

ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ז'וזפין מלויכטנברג (1807–1876), התחתנה עם אוסקר הראשון, מלך שוודיה
איז'ני דה בוארנה (1808–1847), התחתנה עם קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן
אוגיסט דה בוארנה (1810–1835), התחתן עם מריה השנייה, מלכת פורטוגל
אמלי מלויכטנברג (1812–1873), התחתנה עם פדרו הראשון, קיסר ברזיל
תאודולינד דה בוארנה (1814–1857), התחתנה עם וילהלם, דוכס אוראך
קלוטילד דה בוארנה (1816)
מקסימיליאן דה בוארנה (1817–1852), התחתן עם מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה