stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמריקניזם
אנטי אמריקניזם

כמו לכל תופעה חברתית, גם לרעיונות ולעקרונות שמרכיבים את האמריקניזם קיימים מתנגדים. אנטי אמריקניזם היא תופעה ישנה ששורשיה עוד בימיה הראשונים של אמריקה כקולוניה, עוד לפני שזכתה בעצמאות. אזרחים בריטים רבים ראו במתיישבים שיצאו ליישב את היבשת החדשה לא יותר מחבורת הרפתקנים תמהונית במקרה הטוב ולעיתים אף אזרחים בוגדים, רודפי בצע ומנוונים. כיום משמש המושג אנטי אמריקניזם לתיאור תחושה של התנגדות או עוינות כלפי מִמְשלה, תרבותה או תושביה של ארצות הברית. כשם שהמונח אמריקניזם הוא מורכב ולעיתים מעורפל, גם מטרותיהם של חיצי הביקורת שמפנים אנטי אמריקנים יכולים להיות שונים ומגוונים. רוב רובה של הפעילות והחשיבה האנטי אמריקנית מחוץ לארצות הברית מופנית כיום כנגד הממשל האמריקני ומדיניות החוץ שמנהלת ארצות הברית אולם, גם התרבות ואורח החיים האמריקניים והאופן שבו ארצות הברית מנהלת את כלכלתה נמצאים תחת ביקורת מתמשכת מצד יחידים וממשלות בעולם. תופעת האנטי אמריקניזם התחזקה מאוד בעשורים האחרונים ונמצאת עדיין במגמת התחזקות בעשור הראשון של המאה ה-21.
ראו גם

היסטוריה של ארצות הברית
חוקת ארצות הברית
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
מלחמת האזרחים האמריקנית
אמריקנה
אימפריאליזם אמריקני
אנטי אמריקניזם
החצר האחורית של אמריקה
לקריאה נוספת

Andrew Kohut & Bruce Stokes, “America Against the World”. Times Books, 2006
Samuel Huntington, “Who Are We? The Challenges to America's National Identity”. Simon & Schuster, May 2004.
Seymor Martin Lipset, “American Exceptionalism. A Double edged Sword”. Norton. 1996.
Michael Kammen, “The Problem of American Exceptionalism: A reconsideration”. In the Past Lane. New-York 1997.
Steven L. Hellerman & Andrei S. Markovits, “Offside: Soccer and American Exceptionalism” Princeton University Press, 2001.
Byron E. Shafer, “Is America Different? : A New Look at American Exceptionalism”. Oxford University Press, 1991.
Michael ed. Ignatieff, “American Exceptionalism and Human Rights”. Princeton University Press, 2005.
אלכסיס דה טוקוויל, הדמוקרטיה באמריקה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1970 (תרגום מצרפתית De la démocratie en Amérique, 1840)
הערות שוליים

↑  "Foreword: on American Exceptionalism; Symposium on Treaties, Enforcement, and U.S. Sovereignty". Stanford Law Review, May 1, 2003, Pg. 1479.
↑  James Bryce, “The American Commonwealth”. 1888.
↑  President Trump delivers the State of the Union Address
↑  Samuel Huntigton, “The American Creed and National Identity”. American Politics: The Promiss of Disharmony. Cambridge, 1981.
1 2 3  Andrew Kohut & Bruce Stokes, “America Against the World”. Times Books, 2006.
↑  William Allen White, "A Puritan in Babylon: The Story of Calvin Coolidge". 1938.
↑  James Madison, The Federalist No.10, Control of Human Passions: Conservative Anthropology
↑  http://countrystudies.us/united-states/history-28.htm
↑  Andrew Kohut & Bruce Stokes, “America Against the World”. Times Books, 2006
↑  Walter Russell Mead, “The Jacksonian Tradition in American Foreign Policy”. The National Interest, Winter, 1999.
↑  אורי פסובסקי, סדרת השראה: המדענים לשלטון, באתר כלכליסט, 10 בספטמבר 2009
↑  Berndt Ostendorf, “A Nation With the Soul of a Church: The Strange Career of Religion in American Politics”. Rivista di Studi Nord Americani (Special European Issue) 15/16 2004-2005, 169-196.
↑  Max Weber, “Die protestantische Ethik und der Geist des Kapitalismu”. Tübingen: J.C.B. Mohr, 1934.
↑  1615 L. St NW, Suite 800 Washington, DC 20036 USA202-419-4300 | Main202-419-4349, Religion in America: U.S. Religious Data, Demographics and Statistics | Pew Research Center (באנגלית)
↑  Paul S. Boyer, “John Darby Meets Saddam Hussein: When U.S. Foreign Policy Meets Bible Prophecy". The Chronicle of Higher Education, February 14, 2003. B10-11.
↑  Samuel Huntington, “Who Are We? The Challenges to America's National Identity”. Simon & Schuster, May 2004.
↑  Berndt Ostendorf, “What Makes American culture so popular? A View from Europe”. OASIS, 2002.
↑  Gilbert Chinare, “Eighteenth Century Theories on America as a Human Habitat”. Proceedings of the American Philosophical Society, 91, 1 (1947)
לוגו רשת מסעדות המזון המהיר האמריקנית מקדונלד'ס. סמל לקפיטליזם ולהתפשטות האמריקניזם.
הקלף המקורי של חוקת ארצות הברית
דת אזרחית: על כל שטרות הדולר האמריקני מופיע הכיתוב:"In God We Trust" (באל נשים מבטחנו)
אנטל מולנאר

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1890 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 בדצמבר 1983 (בגיל 93) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  ויולה 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1957) 
 
עומדים:רבעיית המיתרים וולדבאואר - קרפאי. יושבים:בלה בארטוק (משמאל), זולטאן קודאי (מימין)
אנטל מולנאר (במקור מילר, בהונגרית: Molnár Antal; בודפשט, 7 בינואר 1890 – בודפשט, 7 בדצמבר 1983) היסטוריון למוזיקה, מלחין וכנר הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט.
חייו

אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר מור מולנאר (מילר) (1859–1934) עורך דין, קונסול כללי ושל מלווין פרנקל (1869–1944). הוא סיים את לימודיו בשנת 1890 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל הכנר, מלחין ומנצח ההונגרי-יהודי ויקטור הרצפלד. בין השנים 1912–1919 היה מורה בבית הספר הגבוה למוזיקה סקשפווארוש (Székesfőváros). בין השנים 1910–1913 היה נגן ויולה של רביעיית המיתרים וולדבאואר - קרפאי (רביעיית המיתרים וולדבאואר-קרפאי הייתה הרביעייה ההונגרית המשפיעה ביותר של ראשית המאה העשרים עם קידום יצירות בנות התקופה. הם ניגנו, בין היתר, את ארבע הרביעיות הראשונות של בלה ברטוק ושל זולטאן קודאי בהונגריה). לאחר מכן בין השנים 1915–1917 היה חבר כנגן ויולה ברביעיית הפסנתר הובאי - דונאני - קרפאי. משנת 1919 היה מורה לתורת המוזיקה במכללה למוזיקה.
אנטל מולנאר היה אחד החלוצים המשכילים ביותר של תרבות המוזיקה ההונגרית. הוא ביצע עבודות קונסטרוקטיביות חשובות במוזיקה הפרקטית, מעשית וגם התאורטית. עבודתו מכסה כמעט את כל תחומי ספרות המוזיקה. הוא האיר באור חדש את החלק האתי והסוציולוגי של היסטוריית המוזיקה כמו גם את המתודולוגיה. הוא כתב עבור כתבי עת זרים והלחין עיבודים של שירי עם למקהלות גברים. בשנת 1930 העביר הרצאה בנושא מוזיקה הונגרית חדשה בקונגרס של Weltmusik- und Sangesbund בווינה. הוא השתתף כעמית מערכת בכתיבת הלקסיקון המוזיקלי, שיצא לאור בשנת 1930 על ידי אנדור ג'זה, בעריכת בנצה סאבולצ'י ואלדאר טוט.
בשנת 1957 הוכרה עבודתו על ידי זכייה בפרס קושוט.
ראו גם

טמאש דמטר: הדימוי המוזיקלי של החברה . בודפשט: 2017.
טונדה סיטה: אנטל מולנאר
לקריאה נוספת

לוח זיכרון על בית מגוריו בבודפשטבנצה סאבולצ'י ואלדאר טוט: לקסיקון למוזיקה, 1965
לקסיקון יהודי הונגרי, פטר אוגווארי. בודפשט, 1929
סיכום של ההופעות העיקריות של יצירות אנטל מולנאר ומיקומם של מאמריו הפחות ידועים בשנים 1910–1939. מצורפת רשימת עבודות בכתב יד 1939
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 30/1890. folyószáma alatt".
↑  "Molnár Mór halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 117/1934. folyószáma alatt".
↑  "Molnár Mórné halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 2166/1945. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284208705171  PLWABN: 9810581956105606  BnF: cb127651680 (data)  CiNii: DA12018397  GND: 117122394  ISNI: 0000 0001 0861 5374  LCCN: n83211784  NKC: mzk2011620417  NLA: 55087528  NTA: 183276833  RERO: 02-A005639399  SUDOC: 257017917  Trove: 1602071  VIAF: 136991   WorldCat (עם VIAF): 136991
בית הכנסת חיים פינטו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  חיים פינטו (מרוקו) 
 מיקום:  אסואירה 
 מדינה:  מרוקו 
 
 קואורדינטות:  31°30′57″N 9°46′02″W﻿ / ﻿31.515953°N 9.767328°W﻿ / 31.515953; -9.767328
  (למפת מוגדור מוגדלת) בית הכנסת חיים פינטו(למפת מוגדור רגילה) בית הכנסת חיים פינטו he
 
בית הכנסת חיים פינטו, אתר היסטורי באסואירה שבמרוקו, הייתה ידועה בעבר בשם "מוגדור" במרוקו, והיה ביתו ובית הכנסת של הרב חיים פינטו. אף על פי שכבר אין קהילה יהודית באסואירה, הבניין הוא בית כנסת פעיל, המשמש כאשר עולי רגל או קבוצות מטיילים יהודים מבקרים בעיר. בית הכנסת נמצא בקומה השנייה של בניין בן שלוש קומות בין חומות העיר העתיקה שהכיל גם את ביתו ומשרדו של הרב פינטו. הבניין מטויח בטיח לבן. בית הכנסת מורכב מחדר גדול יחיד. ישנן שתי עזרות נשים: אחת מעבר לחצר ואחת בקומה השלישית, שתיהן עם חלונות משקיפים לבית הכנסת. חדר בית הכנסת עבר שיפוץ מודרני, שהסתיר את התקרה והעמודים, וצייר את עץ ארון הקודש והבימה בצבע תכלת.
ראו גם

יהודי מרוקו
הערות שוליים

↑  Zack, Joel, The Synagogues of Morocco; An Architectural and Preservation Survey, Jewish Heritage Council and World Monuments Fund, New York, 1992, pp. 23 ff.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מרוקו ובנושא בתי כנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט אוסטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1908 מנהיים, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 ביוני 1977 (בגיל 69) Schunemunk Mountain, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ernst Friedrich Oster 
 מוקד פעילות:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  יוהאנאום 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
ארנסט אוסטר (באנגלית: Ernst Oster, ‏ 26 בינואר 1908 – 30 ביוני 1977) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני. כמומחה לאנליזה של שנק, תרגם לאנגלית את חיבורו האחרון של היינריך שנקר, "קומפוזיציה חופשית".
ביוגרפיה

ארנסט פרידריך אוסטר נולד במנהיים, גרמניה. בצעירותו, עברה משפחתו להמבורג, שם למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums. את לימודי המוזיקה החל בנגינה על פסנתר. כשנפלה לידיו ההוצאה המבוארת של "הסונאטות האחרונות של בטהובן" בעריכת היינריך שנקר, השתכנע אוסטר, שמן התובנה של שנקר אפשר להפיק יותר מזו של כותבים אחרים בנושאי מוזיקה. כפי שנאמר בהערה ביוגרפית ב"קומפוזיציה חופשית":
על אף כשרונותיו האינטלקטואליים המרשימים והידע העובדתי העצום שלו, היה משוכנע, שניתוח מוזיקלי חייב להיות ... יותר מפעילות אינטלקטואלית, שהמבצע האנאליטי-כביכול צריך להתחייב לברוא את היצירה מחדש מבחינה אמנותית."
בשנות ה-20 לחייו, עבר אוסטר לברלין ללמוד אצל תלמידו של שנקר, אוסוולד יונאס. אחרי עליית הנאצים לשלטון ואחרי מות שנקר ב-1935, עבר אוסטר לווינה, שם תרם ל"Der Dreiklang", כתב-עת קצר-ימים, שייסדו סטודנטים של שנקר, פליקס זלצר ואוסוולד יונאס. אוסטר, שהיה יהודי, היגר לארצות הברית לאחר האנשלוס, וז'אנט שנקר, אלמנתו של היינריך, הפקידה בידיו חלק גדול ממסמכיו ל שנקר. הוא הגיע לניו יורק על סיפון אוניית הקיטור פנדאם ב-14 בינואר 1939. הוא הגיש בקשה להתאזרחות ב-29 בינואר 1945.
בארצות הברית, עבד אוסטר כפסנתרן מלווה וכמורה לפסנתר. בין תלמידיו היה פיטר סרקין. בהמשך עבד כמורה בהקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד ובבית ספר מאנס למוזיקה. הוא תרגם לאנגלית את "קומפוזיציה חופשית" של היינריך שנקר בעזרת מענק מקרן רוברט אוון להמן. הספר יצא בשנת 1977.
אוסטר, שהיה טייל נלהב, מת כתוצאה מאירוע מוחי בעת טיפוס על הר שונמונק. הותיר אחריו אחות, תרזה, שחיה בשווייץ באותו זמן.
מסמכיו של היינריך שנקר שהיו ברשותו נתרמו על ידי מנהל עזבונו לספרייה הציבורית לאמנויות הבמה של ניו יורק, שם הם ידועים כ"אוסף אוסטר: מסמכים של היינריך שנקר".
כתבים שיצאו לאור

"Vom Sinn des langen Vorschlags", Der Dreiklang , 6 : 140–147, 1937
, תורגם ע"י Kosovsky, Robert, "On the Meaning of the Long Appoggiatura", Theory and Practice, 7, no. 1: 20–37, 1982
"The Fantaisie-Impromptu-a tribute to Beethoven", Musicology , 1, no. 4: 407–429, 1947
Reprinted in: Beach, David, ed. (1983). Aspects of Schenkerian Theory. New Haven: Yale University Press. pp. 189–207. ISBN 9780300028003.
"The Dramatic Character of the Egmont Overture", Musicology , 2, no. 3: 269–285, 1949
Reprinted in: Beach, David, ed. (1983). Aspects of Schenkerian Theory. New Haven: Yale University Press. pp. 209–222. ISBN 9780300028003.
"Re: A New Concept of Tonality (?)", Journal of Music Theory, 4, no. 1: 85–98, 1960
"Register and the Large-Scale Connection", Journal of Music Theory, 5, no. 1: 54–71, 1961
"Analysis Symposium: W. A. Mozart, Menuetto in D major for Piano (K. 355)", Journal of Music Theory, 10, no. 1: 32–52, 1966
Schenker, Heinrich (1979). Free Composition (Der freie Satz. תורגם ע"י Oster, Ernst. New York: Longman. ISBN 9780028731803.
לקריאה נוספת

Allen Forte, Milton Babbitt, Charles Burkhart, Clemens Sandresky, Carl Schachter, Blanche W. Beck, Sydney Beck, David Beach, John Rothgeb and Edward Laufer, "Ernst Oster (1908-1977) In Memoriam," Journal of Music Theory 21, No. 2 (1977), pp. 340–354.
הערות שוליים

↑  "Ernst Friedrich Oster" in Index to Petitions for Naturalizations filed in New York City, 1792-1989, available on Ancestry.com "ארנסט פרידריך אוסטר" ב"אינדקס לבקשות התאזרחות שהוגשו בניו יורק בין 1792 ל-1989
↑  finding aid to the "Oster Collection: Papers of Heinrich Schenker" File 70, items 72-73 הזמנה לאוסטר לפגישת מחזור מן ה-12 בדצמבר 1974
↑  [https://quod.lib.umich.edu/cgi/t/text/text-idx?c=acls;idno=heb06278
↑  [Ernst Oster, "Preface to the English Edition," in Heinrich Schenker, Free Composition, translated and edited by Ernst Oster, New York: Longman (1979), p. xiv.</ref הקדמה להוצאה האנגלית" של "קומפוזיציה חופשית" מאת היינריך שנקר, תרגום ועריכה ארנסט אוסטר, ניו יורק: לונגמן, (1979), עמ' xiv]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278308605171  BIBSYS: 14011662  BnF: cb164053581 (data)  GND: 137464827  ISNI: 0000 0001 0974 3378  LCCN: n79047642  NLA: 35912384  NTA: 102057001  SNAC: w6kw5k2w  Trove: 1142973  VIAF: 55420310   WorldCat (עם VIAF): 55420310
מיכאל קאליק

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1927 ארכנגלסק, ברה"מ 
 פטירה:  31 במרץ 2017 (בגיל 90) ירושלים 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל (מיכאיל) קאליק (ברוסית: Михаил Наумович Калик; ‏29 בינואר 1927 – 31 במרץ 2017) היה במאי קולנוע, תסריטאי ועורך קולנוע יהודי סובייטי ולאחר מכן ישראלי, שעבודתו התפרשה משנות ה-50 ועד שנות ה-90 המוקדמות. סרטיו מתאפיינים בהתמקדות באווירה ובקשרים הרגשיים בין הגיבורים, כאשר סיפור העלילה הוא משני בחשיבותו.
קורות חיים

נולד בארכנגלסק שבברית המועצות. ב-1951 נעצר קאליק בעת לימודיו בבית הספר המרכזי לקולנוע (VGIK) באשמת פעילות ציונית וקשירת קשר לחיסולו של סטלין. הוא נשלח לגולאג, ושוחרר ממנו ב-1954 לאחר מותו של סטלין. ב-1956 אף טוהר שמו (אנ') על ידי הממשל הסובייטי. לאחר שחרורו השלים את הלימודים בבית הספר המרכזי לקולנוע.
הצלחתו הקולנועית הראשונה הייתה ב-1961 בסרטו "אדם בעקבות השמש", ולאחר מכן עם "להתראות בנים" (1964).
בשנת 1968 ביים סרט נוסף "לאהוב" (Любить). סרט זה יצא לבתי הקולנוע לאחר עריכה נוספת שבוצעה ללא ידיעת קאליק. הוא פנה לבית המשפט, אך המשפט לא נערך ובמקום זה הוחרם ההעתק המקורי של הסרט מביתו. רק בשנת 1990 הצליח קאליק לשחזר את הגרסה המקורית של הסרט.
ב-1971 עלה קאליק לישראל, וכתוצאה מכך נאסרו סרטיו להקרנה בברית המועצות. ב-1974 ביים את הסרט שלושה ואחת בכיכובם של אורי לוי, אסי דיין ויונה אליאן.
הסרט עסק בהתפכחותו של פלמחניק מזדקן אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ובמערכת היחסים שלו עם בניו. כל זאת, על רקע נופי ים סוף, חופי אילת ומזרח סיני. הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי. הוא נשאר בישראל ומיעט בפעילות קולנועית.
ב-1991 הוזמן קאליק לרוסיה לביים סרט בחופש יצירתי מוחלט, ויצר את הסרט "ושב הרוח". בשנת 1993, הציג קאליק את סרטו בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט זכה בשני פרסים מיוחדים כסרט זר.
ב-2001 ביים סמיון וינוקור סרט תיעודי על חייו של קאליק בשם "קאליק בשחור-לבן וצבע".
הערות שוליים

↑  Goodbye Boys, באתר Russian Film Symposium
↑  ושבה הרוח, באתר סינמטק תל אביב
↑  קאליק בשחור-לבן וצבע, אתר "הבמה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012466643205171  PLWABN: 9812073859905606  GND: 137271239  ISNI: 0000 0000 7884 4589  LCCN: nr2001043783  VIAF: 81485286   WorldCat (עם VIAF): 81485286
שבועת אמונים (נובלה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שמואל יוסף עגנון
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סיפורת
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך הוצאה:  1943
 מספר עמודים:  99
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001215945, 003451487, 001215944, 002477945
שבועת אמונים היא נובלה מאת שמואל יוסף עגנון, שפורסמה לראשונה כספרון בשנת 1943. במסגרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון" נכללת הנובלה בכרך "עד הנה".
עלילה

הנובלה מתארת את קורותיו של יעקב רכניץ, בוטניקן צעיר שעלה מאוסטריה לארץ ישראל, התיישב ביפו וקיבל בה משרת מורה לגרמנית ולרומית. כמורה "בחר בספרים טובים ולא הכביד דברים שמביאים לידי שעמום, לא זרק מרה בתלמידים ולא נתגאה על שאר מורים, שרובם אבטודידקטים". במקביל לעבודתו כמורה המשיך בחקר אצות הים התיכון, רכש מומחיות ומוניטין בתחום זה, ואף נקראה על שמו אצה, קולרפא רכניצאי.
רכניץ בא ממשפחה ענייה, והתגורר בילדותו בסמוך לביתו של גוטהולד אהרליך, "סוחר עשיר היה וקונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה". אהרליך עודד אותו ותמך בו כספית. רכניץ הילד שיחק עם בתו היחידה של הקונסול, שושנה, "תינוקת קפריצית שקירבה אותו משאר הילדים ולא נתנה לשום תינוקת לשחק עמו, שהייתה אומרת יעקב שלי הוא, כשאהיה גדולה אקח אותו לאיש. לתוספת חיזוק נטלה תלתל מתלתליה ושער מבלוריתו וערבבה אותם ושרפתם ואכלו את אפרם ונשבעו זה לזה שבועת אמונים." לאחר שמשפחת רכניץ עברה לדירה מרוחקת יותר, הצטמצמו קשריו של יעקב עם שושנה, ולאחר שחלתה אמהּ - התנתקו כליל (אף שנמשכו קשריו של רכניץ עם אביה, תחילה במפגשים שנערכו אחת לחצי שנה, ולאחר עליית רכניץ לארץ ישראל - במכתבים).
ביפו התיידד רכניץ עם אחדות מבנות העיר: רחל, לאה, אסנת, רעיה, מירה ותמרה. הוא נהג לטייל אתן, וכאשר טיילו כולם יחד כינו אותם בעיר "שבעה כוכבי לכת".
הקונסול, שהתאלמן, יצא לטיול ממושך בעולם עם בתו, והודיע לרכניץ על כוונתו להגיע לביקור קצר בארץ ישראל. רכניץ שמח על כך, "ראשית, על שיראה את הקונסול. ושנית, על שניתן לו מקום להשיב לו קצת על כל טובותיו". הקונסול ובתו הגיעו ליפו, והתאכסנו במלון בשכונת הגרמנים. פעמים אחדות הוזמן רכניץ לסעוד עם הקונסול ובתו, ובהזדמנות כשטיילו הזכירה שושנה ליעקב את שבועת האמונים שנשבעו: "נשבעים אנו באש ובמים, בשערות ראשנו ובדם לבנו, שנישא זה לזה ונהיה איש ואשה, ואין שום כח שבעולם יכול לבטל את שבועתנו, נצח סלה ועד". לאחר ששושנה שאלה את יעקב פעמים אחדות האם עודנו עומד בשבועתו, ענה לבסוף שכן, הוא מוכן לקיים את השבועה.
תוכניתם של הקונסול ובתו לטייל בארץ ישראל סוכלה עקב מחלת השינה שחלתה בה שושנה בטיולם באפריקה, אך הם המשיכו לשהות ביפו.
רכניץ קיבל מינוי לפרופסור בניו יורק, והוא נערך לנסיעה. הוא יוצא עם שש הבנות לטיול בחוף ימה של יפו, והבנות פותחות בתחרות ריצה, שבה תזכה המנצחת בזר אצות. הנערות מוּדעות להיפוך התפקידים שבתחרות זו: "שוב אמרה לאה, הרי מנהגם של היוונים היה שהבחורים רצים ולא הבחורות. אמרה אסנת, מאחר שאותם הבחורים מתו ואנו חיות נעשה אנו את שהבחורים היו עושים". למרבה הפלא ניצחה בתחרות שושנה, אף שלא הייתה עמהן תחילה. "לא לאה ולא רחל ולא אסנת ולא רעיה ולא מירה ולא תמרה ראו אותה רצה, אבל כל אחת ואחת מהן הרגישה בשעת ריצתה שאחת רצה וקודמת אותה ולא ידעו ששושנה אהרליך היא, חברתו של יעקב, שזה ימים ושבועות היא ישנה ואינה עומדת ממטתה".
פרשנות > מאפייני הנובלה

ברוך קורצווייל רואה בנובלה כמייצגת את סגנון הכתיבה האפי של עגנון בסיפוריו המאוחרים מסוג "הרופא וגרושתו". קורצווייל רואה כל מילה בסיפור כהכרחית הכרח פנימי וכל משפט הוא חטיבה טבעית ובתוך הפרוזה המילה נותרת רווית סוד סמלי. כך, הדברים העמוקים ביותר בנובלה אינם נאמרים.
לעומת קורצווייל, חוקר הספרות דב סדן מעמיד על נס את מוטיב השבועה בנובלה. לפי סדן אנו עוברים בנובלה ממוטיב השבועה למוטיב השִבעה כאשר רכניץ הולך ומתרחק מן המעגל הראשון (השבועה) ומתקרב לשני (השבעה). בשבועת אמונים עצמה אנו מוצאים:"על שם שהיו שבעה כלומר רכניץ ושש הנערות, ועל שם שהיו מהלכים כאחד בלילות קראו להם בעיר שבעה כוכבי לכת".
נעמי תמיר במאמרה: "שבועת אמונים : ארבעה שהם אחד", רואה בנובלה דרמה מודרנית הפועלת בארבעה מישורי משמעות:
מיסטי: סיפור על כוחה המסתורי של שבועה שאין להשתחרר ממנה, על בת מלך נרדמת המצפה לנסיך שיבוא ויעירה, על כוחות מסתוריים, בלתי-ראציונאליים, הקובעים את גורלו של אדם.
סיפור פסיכולוגי על געגועים לילדות, חוסר אפשרות להינתק ממנה, חוסר בגרות, פחד מהתקשרות רגשית, בריחה מן המציאוּת ומבני אדם.
סיפור על אהבה אידיאלית, על אהבה לאשת חלומות המייצגת את האידיאל והשלמות, ועל אי נכונות להשלים עם התגלמותה הריאלית והחלקית של האידיאה המושלמת.
סיפור חברתי על בחור ממשפחה ענייה, הבא במגע עם נציגי מעמד חברתי גבוה ממנו, סובל מרגשי נחיתות ומנסה לעלות בסולם החברתי באמצעות קריירה אקדמית.
קיימת בנובלה תשתית מקראית המרמזת לשיר השירים ולמגילת אסתר במקביל לדיאלוג עם מוטיבים השאובים מתרבות המערב. כמו כן קיים בה, ככל הנראה, זיק אוטוביוגרפי סמוי לחייו של עגנון עצמו אשר חי בנפרד מאשתו אסתר בארץ ישראל במשך כשנה, בעת שחזר לארץ ישראל.
פרשנות > יעקב רכניץ

גיבור הסיפור הוא יעקב רכניץ, אך במידה מסוימת זהו אנטי גיבור, עקב חוסר ההחלטיות שלו, הבולטת ביחסיו עם בנות יפו. רכניץ הפך מילד דל אמצעים לחוקר ואינטלקטואל מבוקש בקרב בנות רבות, שש במספר, הוא משופע באפשרויות בחירה חדשות. אך נדמה שאין הוא יודע אם אלו הן אפשרויות אמת או שמא הן בגדר אחיזת עיניים בלבד. הרצון לטעום ממה שהעולם יכול להציע לו, המלווה בספקנות מתמדת, מאיים עליו ומסכן את יכולתו להיאחז בבת זוג כלשהי עד תום, להישבע לה אמונים תחת חופה וקידושין. לא רק שאינו מסוגל להכריע מי מביניהן תהא האחת שלה יינשא, אלא שתוך כדי אי נקיטת פעולה הוא כבר נושא עיניו לעבר גלותו השנייה, מעבר לים, לאמריקה הרחוקה, ונדמה שזו הפעולה הוודאית היחידה שבכוונתו לממש.
רכניץ הוא בוטניקן העוסק בחקר צמחי ים, ובעיקר בחקר אצות. בתחילת הסיפור נותן המספר הסבר מיסטי לבחירתו של רכניץ בתחום זה: "לילה אחד קרא בהומירוס. שמע קול כקול גלי הים. ועדיין לא ראה את הים." לאחר שאירוע זה חזר במשך לילות אחדים, החל רכניץ להתעניין בים. בהמשך הסבר זה מסתייג המספר ואומר: "קרוב לוודאי שאותו מעשה בקריאת הומירוס וכל שמסתעף מזה אינו אלא אגדה, ואף על שאין ראיה לדבר ספיקותיו מועטים מכל הסברות שאפשר להסביר בהן מעשיו של רכניץ, שבחר באותו מקצוע". הסבר רציונלי לבחירתו נותן רכניץ עצמו לקונסול: "מתעסק הייתי בבוטניקה, ומן הבוטניקה באתי להתעסק בצמחי מים, כלומר מן הצמחים העליונים פניתי להתעסק בצמחים התחתונים, ומכאן לצמחי ים". בהמשך אותה שיחה, המתרחשת לאחר ששושנה חזרה לחייו, זוכה יעקב להארה המסבירה לו את מניע פסיכואנליטי לבחירתו: בגן ביתו של הקונסול הייתה בריכה עם גידולי מים, שבה שיחק בילדותו עם שושנה. "עשרים שנה ושנה יצאו מאותו היום שירד פעם ראשונה עם שושנה לבריכה והעלה משם מיני צמחים לחים, וראה זה פלא, כל אותן השנים לא העלה דבר זה על לבו." הסבר רביעי, תועלתי, נותן המספר בהמשך הסיפור: "רחוק מיפו רחוק מארץ ישראל יש בני אדם חוקרי אצות שעושים כמעשי רכניץ ומוקירים את מעשי רכניץ ונותנים יקר וגדולה לרכניץ". נעמי תמיר מוצאת שארבעה הסברים שונים אלה משקפים את ארבעת מישורי המשמעות שבסיפור (שמנינו לעיל).
בצד עיסוקו בחקר אצות הוא מלמד לטינית וגרמנית, ומביא את תרבות יוון ורומי לבני יפו ("אם שמעת מפי נערה ביפו דברים על יון ורומי, על ספפו ומידעא, דע ששמעה מיעקב רכניץ"). זיקתו לתרבות יוון ורומי, שמתבטאת גם בדיבוריו על האלים של תרבות זו, משקפת את חילוניותו, ואת העדפתו את תרבות המערב על פני היהדות. גישתו זו ניכרת גם בתשובתו לשאלתה של שושנה: "מאמין אתה בתחיית המתים? אמר יעקב, ודאי שאיני מאמין בתחיית המתים" ובהערתו: "נפליג למקום שאבות אבותיו של אדם הראשון היו דרים שם", הכופרת בבריאת העולם.
קורצווייל אפיין את רכניץ: "מציאותו של איש זה היא מציאות מדומה. יחסו אל כל בני האדם, בעיקר אל שש הבנות, הוא יחס מדומה. לאיש זה הייתה רק מציאות אחת - עולם הילדות, אבל אי אפשר היה להתגבר על עולם זה, וגם אי אפשר להיפרד ממנו."
לדברי חוקר הספרות אברהם בנד עיצוב דמותו של יעקב רכניץ הושפע מדמותו של זיגמונד פרויד בצעירותו, ובין השאר הוא מציין שאחד ממוריו של פרויד, הרמן נותנגאל (אנ'), מוזכר בסיפור (עמ' רפ).
פרשנות > שושנה אהרליך

"שושנה בת יחידה הייתה לאביה ולאמה, וכל מה שהיה חביב על שושנה חביב על הוריה". לאחר שחלתה אמהּ, "שלחו את שושנה לעיר אחרת לפנסיון של בנות".
שושנה מעידה על עצמה: "הכל עושים רצוני חוץ ממני. דומה עלי שאין לי רצון כלל, אלא כל מה שאני עושה, שלא מדעת אני עושה", אך בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם ב"שבועת אמונים" האישה היא הגורם האקטיבי ולא הגבר.
בשעה גורלית, שעת פגישתם המחודשת של רכניץ ושושנה כאנשים בוגרים על אדמת ארץ ישראל, לא הצליחה שושנה להצית ברכניץ את אש אהבת הנעורים שפעמה בו פעם, אף שהצליחה להוציא ממנו התחייבות לעמוד בשבועת האמונים שנשבעו זה לזה. עם זאת, בתחרות הריצה המתקיימת בסוף הסיפור, שהיא למעשה תחרות על לבו של רכניץ, מנצחת שושנה, אף שכלל לא הוזמנה לתחרות זו.
למחלת השינה של שושנה נותן המספר הסבר ריאליסטי (ביקורה באפריקה), אך דב סדן רואה במחלה זו, הגורמת לשושנה להרבות בשינה, כהפיכתה של שושנה לבת דמותה של היפהפייה הנרדמת.