stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת בני עקיבא מירון

| --- | --- |

קמפוס הישיבה (מכלול המבנים משמאל למתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי המוקף באדום)
 ישיבה
 מוטו:  "ישיבה תיכונית גלילית" "להתחבר לאדמה לגעת בשמים"
 השתייכות:  ציונות דתית, מרכז ישיבות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  ה'תשי"א (1951) – הווה
 מייסדים:  הרב משה צבי נריה, הרב מרדכי צ׳קינובסקי, הרב משה גולדברג
 התמחות:  טכנולוגיה
 בעלי תפקידים
 מנהל:  צחי סעדה
 ראש הישיבה:  הרב יהונתן זומר
 תלמידים
 :  כ-100
 מיקום
 מיקום:  מירון
 קואורדינטות:  32°58′53″N 35°26′24″E﻿ / ﻿32.981454°N 35.440085°E﻿ / 32.981454; 35.440085
 https://ybam.co.il/
ישיבת בני עקיבא "בר יוחאי" מירון היא ישיבה תיכונית-טכנולוגית המשתייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, הממוקמת במושב מירון בגליל העליון. ההישיבה השנייה שהוקמה במסגרת ישיבות בני עקיבא.
היסטוריה > ישיבת "בר יוחאי" והקמת מושב מירון

כבר בשלהי המאה ה-19 הוקמה ישיבת "בר יוחאי" בכפר הערבי מירון, סמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי. מייסדה ופטרונה היה הנדבן הפולני הרב אהרן ביין. הישיבה ננטשה במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בכ"ו בתשרי ה'תש"ט נכבש הכפר מירון על ידי גדוד 79 של חטיבה 7 במהלך מבצע חירם. זמן קצר לאחר הכיבוש, ערכו לוחמי הגדוד "שבת הודיה", שאליה הצטרף הרב משה צבי נריה, וכבר במהלכה הגה הרב נריה את הרעיון להקים מחדש את הישיבה במירון. בין יוצאי הגדוד התארגן הגרעין שייסד יחד עם קבוצת עולים מהונגריה את מושב מירון של הפועל המזרחי.
היסטוריה > הקמת הישיבה

כאמור, את הקמת הישיבה יזם הרב משה צבי נריה, יחד עם רב מושב מירון מרדכי צ'קינובסקי. הרב נריה ראה במירון מקום אידיאלי להקמת ישיבת בני עקיבא, בזכות היותה מושב המושתת של ערכי "תורה ועבודה". כמו כן, נערי מושבי העולים והמעברות באזור נשלחו ללמוד במוסדות של זרם העובדים, עובדה שדרבנה את הרב נריה להקים מוסד תורני אזורי. הישיבה הוקמה ב-1951, על ידי גרעין של כעשרה תלמידים מישיבת כפר הרא"ה (בני שבט איתנים) עם הר"מ שלהם הרב משה הורביץ. הגרעין נשאר במירון למשך כשנה על מנת לבסס את הישיבה, מודל שחזר על עצמו בהמשך בהקמת ישיבות בני עקיבא נוספות. הישיבה פעלה במבנה נטוש סמוך למתחם הקבר. התלמידים מכפר הרא"ה סייעו אף בהוראה בישיבה לתלמידים העולים החדשים. בין מקימי הישיבה היה הרב פרופ' משה גולדברג (לימים, מייסד ישיבת נתיב מאיר).
בשנת הלימודים ה'תשי"ג, לאחר שהגרעין המייסד עזב והישיבה הידלדלה ועמדה על סף פירוק, הועמד בראשות הישיבה הרב משה ברגמן שהחל בהליך שיקום הישיבה. הרב ברגמן כיתת רגליו במעברות ובמושבי העולים בסביבה וגייס תלמידים לישיבה מבני העולים בעלייה ההמונית, ובייחוד מיוצאי תימן. לאחר שהתרבו התלמידים והמבנה הישן היה צר מלהכילם, פנה לגבאים של "ישיבת בר יוחאי" החרבה וקיבל מהם רשות להשתמש בהריסות מבנה הישיבה. הוא גייס כספים ממשרדי הממשלה, מעמותות וארגונים ומהג'וינט, ובל"ג בעומר ה'תשי"ד הונחה אבן הפינה למבני הקבע של הישיבה בנוכחות השר יוסף בורג, הרב משה צבי נריה, יעקב דרורי ואישים נוספים. הוא אף דאג להזנת התלמידים ולרווחתם החומרית, ובפרט דאג לתלמידים יתומים. לטובת תלמידים ממשפחות מעוטות יכולת, הכניס הרב ברגמן לישיבה לימודים מקצועיים ככתיבת סת"ם, שחיטה, חשמלאות וטבחות. הרב ברגמן עמד בראשות הישיבה עד שנת ה'תשכ"ו. לצידו עמד בראשות הישיבה הרב יצחק קוביצקי מבני ברק. הישיבה לקחה חלק מרכזי בהילולת רבי שמעון בר יוחאי, וב"הדלקה" שלה היו משתתפים אישים ידועי שם. מדי יום שישי היו קוראים תלמידי הישיבה שיר השירים בציונו של רבי יוחנן הסנדלר, ולאחר מכן מתפללים קבלת שבת בציון רשב"י. את ההבדלה היו עורכים ליד ציונו רבי אלעזר בן רבי שמעון.
היסטוריה > ישיבה טכנולוגית-עיונית

בשנת הלימודים ה'תשכ"ז, בעקבות דרישות מהשטח נפתחה בישיבה מגמה מקצועית בשיתוף רשת אורט (ישיבת בני עקיבא היחידה באותה עת שבה פעלה מגמה מקצועית), וכן נעשו שינויים בהנהלת הישיבה. בשנה זו עזב הרב ברגמן את הישיבה, והחליפו הרב ד"ר משה פיליפ.
בשנת ה'תשמ"א התחדש צוות הישיבה, עת הגיעו ר"מים צעירים בוגרי כולל מר"ץ. בבוא העלייה מאתיופיה, קלטה הישיבה עשרות נערים עולים.
בשנת ה'תשנ"ג הוקמה חטיבת ביניים עיונית, שלימים המשיכה גם למגמה עיונית בתיכון.
בשנת ה'תשע"ד נפתח בישיבה מסלול "כנפי שחר" המכשיר תלמידים למקצועות הטכניים של חיל האוויר. החל מ-2019 מתאפשר לתלמידים במגמות הטכנולוגיות לצבור נקודות זכות אקדמיות בשיתוף עם המרכז האקדמי לב בירושלים.
בעבר פעל בישיבה כולל אברכים בראשותו של הרב אברהם יצחק נריה (בנו של הרב משה צבי נריה).
הישיבה כיום

בישיבה לומדים כמאה תלמידים, ויש בה שני מסלולי לימוד: מסלול חקלאי-סביבתי, ומסלול טכנולוגי, עם אפשרות ללמוד במסלול הכשרה למקצועות הטכנולוגיים בחיל האוויר "כנפי שחר".
המגמות הפועלות בישיבה הן חקלאות, חשמל ואלקטרוניקה, פיזיקה ומכונות.
במתחם הישיבה מתקיימת ה"הדלקה" של הציונות הדתית בהילולת רשב"י, כאשר ראש הישיבה נמנה עם המדליקים. כמו כן, תלמידי הישיבה לקחו חלק בשיפוץ המתחם.
ועדת מירון

לאחר אסון הר מירון ב-2021, העלתה ועדת החקירה הממלכתית כי הישיבה השכירה לגורמים שונים (בהם זרועת שלטון כמשטרת ישראל) שטחים, שאותם חכרה מרשות מקרקעי ישראל ללא תשלום, ורווחיה מהשכרות אלו הסתכמו בכשני מיליוני שקלים בשנה. אחת מהמלצות הוועדה הייתה להעתיק את הישיבה ממקומה, כדי להשתמש בשטחה לצורך הרחבת מתחם ציון רשב"י, המלצה שלא יושמה עד כה.
ראשי הישיבה

הרב משה גולדברג
הרב משה ברגמן - ראש הישיבה בשנים ה'תשי"ג - ה'תשכ"ו
הרב יצחק שמחה מקוביצקי - שימש כמעין ראש ישיבה שני לצד הרב ברגמן.
הרב ד"ר משה פיליפ
הרב אברהם אנגל - כיום משגיח בישיבה בצפת.
הרב יהונתן זומר - ראש הישיבה כיום.
לקריאה נוספת

יוסף הגלילי, ספר מירון, מירון ה'תשמ"ח, בעיקר בעמ' 16 - 20.
הערות שוליים

↑  ראו אודותיה אצל הגלילי, עמ' 14 - 16.
↑  ראו עוד על שבת זו אצל הגלילי, עמ' 5-6, וראו גם כאן
↑  מנחם בן אריה, מירון - משק והקדש, הַבֹּקֶר, 13 באוגוסט 1954
1 2 3  א. י. ברומברג, משוט בכפרים, הצופה, 17 באוגוסט 1951
↑  אביו של הרב אלנתן הורביץ
↑  אהרן כהן, נתיב מאיר בשכונת בית וגן, הצופה, 21 בספטמבר 1956
↑  הנחת אבן הפינה לבניני ישיבת בני עקיבא במירון, הצופה, 23 במאי 1954
1 2  כתריאל פישל טכורש, שבת במירון, הצופה, 19 במאי 1957
↑  החלה העלייה ההמונית לקבר הרשב"י במירון, הצופה, 10 במאי 1963
↑  התפתחות מתמדת של ישיבת בני עקיבא במירון, הצופה, 14 בספטמבר 1966
↑  מנחם רהט, ציוד ללימודי מקצוע נרכש לישיבת "בני עקיבא" במירון, מעריב, 6 בפברואר 1967
↑  ישיבת ההיי-טק: הלימודים שיקחו אתכם הכי רחוק, באתר "סרוגים", 17 בינואר 2019
↑  יהונתן גוטליב ואיציק ברנדוויין, אלפים השתתפו בהדלקת הציונות הדתית במירון: "תלמידי הרב דרוקמן זצ"ל ימשיכו בכל העוצמה", באתר ערוץ 7, 9 במאי 2023
↑  דביר עמר, התלמידים צבעו את הכיפות שבראש ציון הרשב"י, באתר ערוץ 7, 27 במאי 2024
↑   קים לגזיאל, ישיבת בני עקיבא חכרה מהמדינה בחינם שטח בהר מירון — וגרפה מיליונים, באתר TheMarker‏, 17 במרץ 2024
↑  ראו בהקדמת ספרו  "עתיר פומבי"
מודעה של ישיבת מירון בעיתון הצופה, על שיעורו של הרב משה ברגמן בראש השנה ה'תש"ך לפני התקיעות
צבי יעקב אופנהיים

אין תמונה חופשית
הרב צבי יעקב אופנהיים (ה'תרי"ד, 1854 – כ"ז בשבט ה'תרפ"ו, 11 בפברואר 1926) היה רבה של קלם שבליטא, וממייסדי ישיבת טלז.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1854 בכפר הקטן יאקובסדורף (עכשיו יוקובאוואס (ליט'), מחוז משנה קרטינגה, ליטא). עוד משחר ילדותו בלט בו כישרון יוצא דופן, ובגיל תשע כבר למד גמרא בעיון בכוחות עצמו. הוא היה יתום, וקרובי משפחתו שלחו אותו לטרישיק, שבה למד עם הרב המקומי, הרב לוי שפירא, בנו של הרב אריה לייב שפירא.
בהמשך עבר ללמוד אצל הרב יוסף רוזין, שהיה אז רבה הראשי של טלז. בעת שהיה הרב אופנהיים בטלז, עוד כשהיה בחור צעיר, היה ידוע כבר כתלמיד חכם גדול, הרב שמחה זיסל זיו מינה אותו לראש ישיבת המוסר. לאחר כמה שנים, חזר לטלז ולימד תלמוד לתלמידים בקבוצה שבה הוא עצמו למד פעם. בין 1881 ל-1882 כיהן כרב בציטוביאן.
בשנת 1883, הרב אליעזר גורדון ויתר על רבנות קלם ולאחר תקופה קצרה בסלבודקה, הפך לרב בטלז. באמצעות התערבותו של הרב גורדון, הרב אופנהיים התמנה לרב החדש של קלם בן עשרים ותשע.
הרב אופנהיים כיהן כרב בקלם במשך ארבעים ושלוש שנים עד לפטירתו ביום חמישי, כ"ז בשבט ה'תרפ"ו, בהיותו בן 72.
בתו נישאה לרב משה בנימין טומשוב.
פיירלואיג'י קולינה

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1960 (בן 64) בולוניה איטליה איטליה 
 
פיירלואיג'י קולינה (באיטלקית: Pierluigi Collina; נולד ב-13 בפברואר 1960) הוא שופט כדורגל איטלקי לשעבר, הנחשב לאחד משופטי הכדורגל הטובים בכל הזמנים.
ביוגרפיה

קולינה נולד בבולוניה, ובשנות העשרה לחייו שיחק כמגן בקבוצת כדורגל מקומית אך משנת 1977, בהיותו בן 17 ובעצת חברו, פנה לשיפוט משחקי כדורגל והפגין כישרון ויכולת רבה בתפקיד.
בד בבד עם תחילת קריירת השיפוט שלו סיים קולינה תואר בכלכלה באוניברסיטת בולוניה ואף שירת בצבא. עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1988 החל קולינה לשפוט בליגה האיטלקית השלישית ולאחר 3 עונות קודם למשחקי הליגה השנייה והראשונה (סריה A).
בשנת 1995 נכנס קולינה לרשימת השופטים של פיפ"א ובשנת 1996 שפט ב-5 משחקים באולימפיאדת אטלנטה, בהם הגמר בין ניגריה לארגנטינה.
קולינה שפט בשני משחקי בית מוקדם במונדיאל 1998, במשחק גמר ליגת האלופות בין באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד וב-3 משחקים ביורו 2000.
בשנת 2002 נבחר קולינה לשפוט בגמר המונדיאל, משחק המהווה את שיא הקריירה שלו.
הוא שפט גם במשחק גמר גביע אופ"א 2004 בין אולימפיק מרסיי לוולנסיה ובטורניר יורו 2004 שהיה הטורניר האחרון הרשמי שלו לפני שפרש בשנת 2005 בהגיעו לגיל 45 - גיל הפרישה המתחייב לשופטי כדורגל. למעשה פיפ"א העלתה את גיל הפרישה ל-46, על מנת לאפשר לו לשפוט עוד עונה, אך חוזה פרסום, שחתם באוגוסט 2005 עם חברת אופל, גרם לסכסוך בינו לבין פיפ"א, שראתה בכך ניגוד אינטרסים (אופל היא הספונסרית של מילאן).
לאחר הפרישה פנה קולינה לשמש כיועץ פיננסי ועובד גם כמשבץ שופטים באופ"א.
חיים אישיים

קולינה נשוי ואב לשתי בנות. הוא מתגורר בויארג'ו, עיירת חוף בטוסקנה. הוא נחשב לאוהד מסור של קבוצת הכדורסל פורטיטודו בולוניה.
הערות שוליים

↑  IFFHS
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb145689994 (data)  GND: 12432102X  ICCU: LIGV000920  ISNI: 0000 0001 1450 4777  LCCN: n2003024012  LNB: 000072329  NDL: 00925503  NKC: xx0014073  NLG: 194326  NTA: 250192578  SUDOC: 079366368  VIAF: 85390709   WorldCat (עם VIAF): 85390709
טובול (כדורגל)

טובול קוסטאנאי הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר קוסטנאי שבצפון קזחסטן. הקבוצה משחקת נכון להיום בליגה הבכירה בקזחסטן. למרות העובדה כי הקבוצה משחקת בליגה הבכירה בקזחסטן מאז הקמתה ב-1992, הקבוצה זכתה פעמיים באליפות קזחסטן.
קבוצה זו, כמו מספר רב של קבוצות מברית המועצות לשעבר, שינתה את שמה מספר פעמים במהלך השנים. בין השמות של הקבוצה, למעט "טובול", ניתן למנות את "אוטומוביליסט", "אנרג'טיק" ו"חימקי".
היסטוריה באירופה

הקבוצה הופיעה לראשונה במפעל אירופי בגביע האינטרטוטו בשנת 2003, אז הגיעה עד השלב השלישי כשהיא עוברת את קבוצות פולוניה ורשה מפולין וסיינט טרויידן הבלגית כאשר היא מפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת SV פסשינג האוסטרית.
בגביע אופ"א בעונת 2006/2007 הקבוצה פגשה כבר בסיבוב המוקדמות הראשון את קבוצת פ.צ. בזל השווייצרית, מולה הפסידה טובול. בגביע האינטרטוטו בעונת 2007 הקבוצה עברה באופן מפתיע את קבוצות זסטפוני הגאורגית וסלובן ליברץ הצ'כית בדרך למשחקי הסיבוב השלישי מול קבוצת OFI כרתים היוונית, כאשר הקבוצה זוכה בסופו של דבר ומוכתרת כאחת מ-11 הקבוצות הזוכות באינטרטוטו ובכרטיס לסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א, אז הוגרלה מול הקבוצה הפולנית דיסקובוליה גרודז'יסק, לה הפסדיה בשני משחקי הגומלין והודחה מהמפעל.
שחקנים מפורסמים

קזחסטן פרחאדבק איריסמטוב
אוזבקיסטן אולוגבק באקאייב
קזחסטן דנייאר מוקאנוב
קזחסטן קאיראט נורדאולטוב
קזחסטן נורבול זומאסקאליאב
קזחסטן סרגיי סקוריח
קזחסטן רוסלאן באלטייב
קזחסטן סרגיי אוסטאפנקו
טורקמניסטן דידרקליש אוראזוב
זימבבואה אפרים מאזארורה
בלארוס אולג סטראחאנוביץ'
תארים

אליפות הסופר-ליג הקזחי (2): 2010, 2021
גביע האינטרטוטו (1): 2007
אקים וולינסקי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1863 ז'יטומיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 ביולי 1926 (בגיל 63) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1889 
 בן או בת זוג:  אולגה ספסיבצבה 
 
אקים וולינסקי
אקים וולינסקי (רוסית: Аким Волынский;‏ נולד בשם חיים לייבוביץ' פלקסר, רוסית: Хаи́м Ле́йбович Фле́ксер; ‏ 3 במאי 1863 ז'יטומיר - 6 ביולי 1926 לנינגראד) היה עיתונאי, מבקר ספרות, היסטוריון, עורך וטאורטיקן אומנותי (בעיקר של הבלט).
ביוגרפיה

הוא נולד ב-1863 בשם חיים פלקסר. אביו היה מוכר ספרים. בהיותו ילד הוריו התגרשו, לאחר גירושיהם אמו התנצרה ועברה יחד עם אקים לסנקט-פטרבורג. בזמן לימודיו באוניברסיטה הוא החל לכתוב בשביל עיתונים יהודים-רוסיים, הוא כתב בשביל רזסוויט, רוסקי ייבראי וווסחוד. ב-1884 הוא הוציא יחד עם זאב ברמן חוברת "פלשתינה" (Палестина).
ב-1888 הוא עבר לכתוב בעיתונות רוסית לא-יהודית והפסיק לכתוב על נושאים יהודיים. החל מ-1892 היה עורך של כתב העת סברני וסטניק (עברית: המודיע הצפוני).
וולינסקי התפרסם בזכות עבודותיו הביקורתיות על הספרות הרוסית. ב-1900 הוא פרסם עבודה אודות לאונרדו דה וינצ'י שהתקבלה בהערכה רבה באיטליה והוא קיבל מעמד של תושב כבוד מעיר מילאנו.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא התמנה למנהל של בית הספר לכוריאוגרפיה בפטרוגראד.
משפחה

זמן קצר לפני פרוץ מהפכת אוקטובר הוא התחתן עם רקדנית בלט מפורסמת אולגה ספסיבצבה שעליה השפיע רבות. הם נפרדו לאחר.
הערות שוליים

↑  על אקים וולינסקי ברדיו אירופה החופשית
↑  אקים וולינסקי, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית).
↑  ביוגרפיה של אולגה ספסיבצבה (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305695905171  PLWABN: 9810579048405606  BnF: cb15098237j (data)  GND: 121645096  ISNI: 0000 0001 1867 4853  LCCN: n85348669  LNB: 000283886  NKC: jo20000082802  NTA: 177259213  SELIBR: 100212  SUDOC: 112705235  Trove: 1189117  VIAF: 72254511   WorldCat (עם VIAF): 72254511
אנטאו זמבוני

| --- | --- |

תמונת אנטאו זמבוני בגיל שבע לערך
 לידה:  11 באפריל 1911 בולוניה, איטליה 
 נהרג:  31 באוקטובר 1926 (בגיל 15) בולוניה, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  מנזר בולוניה (בית עלמין) 
 
אנטאו זמבוני (Anteo Zamboni;‏ 11 באפריל 1911 – 31 באוקטובר 1926) היה נער בן 15, אנרכיסט, אשר ניסה להתנקש בחיי ראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני ונהרג על ידי המון זועם מיד לאחר מכן.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביוגרפיה > ניסיון ההתנקשות במוסוליני

ניסיון ההתנקשות התרחש במהלך מצעד פשיסטי שהתקיים בעיר בולוניה בהשתתפות מוסוליני ב-31 באוקטובר 1926, לציון המצעד על רומא, שהתקיים ארבע שנים לפני כן. זמבוני ירה ירייה אחת לעבר מוסוליני, אשר החטיאה. הוא נעצר ומיד לאחר מכן הותקף על ידי פעילים פשיסטים שהשתתפו במצעד והרגו אותו.
מאוחר יותר דן בית משפט צבאי את אביו של זמבוני ואת דודתו ל-30 שנות מאסר כל אחד באשמה שהשפיעו על זמבוני לבצע את ההתנקשות.
ממשלת מוסוליני ניצלה את האירוע כמנוף תעמולתי כדי להרחיב את דיכוי חירויות האזרח ומפלגות האופוזיציה באיטליה.
היה זה ניסיון ההתנקשות השני נגד מוסוליני בתוך חודשיים: ב-11 בספטמבר 1926 השליך האנרכיסט ג'ינו לוסטי (Gino Lucetti) פצצה לעבר מכוניתו של מוסוליני ברומא, אך הוא לא נפגע.
שלט זיכרון לזמבוני נקבע במקו מותו בבולוניה ורחוב בה נקרא על שמו. בשנת 1978 הופק באיטליה סרט אודות ניסיון ההתנקשות שעשה.
הערות שוליים

↑  ראו כאן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb144191211 (data)  GND: 123440300  ICCU: VIAV096192  ISNI: 0000 0000 3428 8007  LCCN: n2001034383  SUDOC: 059758961  VIAF: 69835429   WorldCat (עם VIAF): 69835429
לוטה בלוקר

| --- | --- |

 לידה:  1980 (בת 44 בערך) אמסטרדם, הולנד 
 תחום יצירה:  פיסול 
 הושפעה על ידי:  אוגוסט רודן, קאמי קלודל 
 www.lottablokker.com
 
לוטה בלוקר בעבודה
לוטה בלוקר (בהולנדית: Lotta Blokker; נולדה בשנת 1980) היא פסלת הולנדית.
ביוגרפיה

בלוקר נולדה באמסטרדם. כבר בלימודיה בבית ספר תיכון החליטה להיות פסלת. בגיל 19 יצאה ללמוד ב'אקדמיה לאומנות בפירנצה', למדה 3 שנים, ולימדה - 4. לאחר מכן חזרה לאמסטרדם. במשך 5 שנים עבדה על הסדרה 'שעת הזאבים', הכוללת 10 פסלי ברונזה בגודל אדם, שבהם התנוחה ומבע הפנים ממלאים תפקיד מרכזי. ב־2015 מוקם פסלה בככר המרכזית בעיר רורמונד (Roermond), הולנד.
יצירה

עבודת הפיסול של בלוקר עוסקת באהבה, מוות, אושר וכאב. היא מושפעת מיצירותיהם של הפסלים הצרפתים: אוגוסט רודן, קאמי קלודל, והאמנית הגרמניה קתה קולוויץ וכן מיצירותיהם של הציירים וינסנט ואן גוך, לוסיאן פרויד, ומרלן דומא (Marlene Dumas), אותן בלוקר מתרגמת לפיסול.
תערוכות

'שעת הזאבים' במוזיאון "די פאנדטי" (Museum de Fundatie), זוולה, הולנד, 2014.
מוזיאון קטה קולוויץ (Käthe Kollwitz Museum), קלן, גרמניה, 2015.
ספרים

Iris Bendt: Lotta Blokker: the hour of the wolf; sculptures - sculptures – sculptures. Free Publishers, 2014.
Catalogue Lotta Blokker, The Hour of the Wolf. Waanders Publishers, 2014.
הערות שוליים

↑  Diep onder de indruk van Lotta Blokker , באתר Twistit (בהולנדית)
↑  לוטה בלוקר באתר Online Galerij (בהולנדית)
↑  Beeldhouwkunst: Lotta Blokker, באתר Residence,‏ 10 באפריל 2012 (בהולנדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1060990148  ISNI: 0000 0004 4406 6431  LCCN: no2015030553  NTA: 380682850  RKD: 352693  VIAF: 312620093   WorldCat (עם VIAF): 312620093
יחסי הודו–פיג'י

| יחסי הודו–פיג'י |
| --- | --- |
הודו: פיג'י


הודו: פיג'י
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 18,274
אוכלוסייה
1,455,280,125: 930,254
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 5,495
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,439: 5,907
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: דמוקרטיה פרלמנטרית

ראש ממשלת פיג'י פרנק ביינימרמה (מימין) נפגש עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי, 2014
יחסי הודו–פיג'י הם יחסי החוץ בין פיג'י להודו.
ישנם קשרים תרבותיים חזקים בין המדינות שכן 38 אחוז מאוכלוסיית פיג'י היא ממוצא הודי. הודו השתמשה בהשפעתה בפורומים בינלאומיים כמו חבר העמים הבריטי והאו"ם למען הודים אתניים בפיג'י, תוך שתדלנות לסנקציות נגד פיג'י בעקבות ההפיכות של 1987 וההפיכה של 2000, ששניהם הדיחו את הממשלות המכהנות. במקרה הראשון הממשלה נשלטה על ידי הודו-פיג'ים ואילו במקרה השני היא הובלה על ידי הודו-פיג'ים.
היסטוריה

ב-15 באוגוסט 2005 אמרה ראש הממשלה לייסניה קאראסה כי ממשלת הודו הלוותה 86 מיליון דולר פיג'י לשדרוג מפעלי הסוכר של פיג'י, שיושלם בזמן לעונת הריסוק 2007–2008. זה היה כדי לאפשר לפיג'י לגוון את תעשיית הסוכר שלה לדלק ביולוגי. הנציב העליון של הודו אג'אי סינג אמר כי ארצו הציעה גם מומחיות טכנית עם ארגון מחדש של התעשייה. הוא דיבר בחגיגות היום הלאומי של הודו בסובה.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-5 בדצמבר 2006, מדיניות ממשלת הודו הייתה לתקשר עם הממשל הזמני של פיג'י במקום לבודד את המדינה.
בפסגה השנייה של מדינות איי האוקיינוס השקט, שנערכה בג'איפור באוגוסט 2015, הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי על תוכניות לפתוח תחנת מחקר וניטור לוויינים בפיג'י. התחנה תאפשר להודו את היכולת לעקוב אחר לוויינים באופן עצמאי. הודו הסתמכה בעבר על ארצות הברית ואוסטרליה שיסייעו לה בניטור הלוויינים שלה מעל האוקיינוס השקט.
ביקורו הממלכתי של קראסה בהודו, 2005

קראסה ושר החוץ שלו, Kaliopate Tavola, החלו בביקור ממלכתי בן שבוע בהודו ב-8 באוקטובר, כדי לפתוח את הנציבות העליונה החדשה של פיג'י בניו דלהי. הנציבות העליונה פעלה עד אז מתוך בית מלון. כ-50 אנשי עסקים מקומיים ליוו את ראש הממשלה.
ב-10 באוקטובר, קראסה ועמיתו ההודי, מאנמוהאן סינג, חתמו על ארבעה הסכמים. החשוב ביותר הוא הסכם שיתוף פעולה לשלוש שנים בניו דלהי. ההסכם, שרובו עוסק בשיתוף פעולה בפיתוח, ניתן להארכה בהסכמה הדדית. הם גם חתמו על הסכם שותפות לשירותי בריאות, בעוד טאבולה ושר התיירות של הודו, רנוקה צ'ודהורי, חתמו על הסכם תיירות.
סינג דחק בפיג'י לאמץ את הרב-תרבותיות כחלק קבוע מזהותה. קראסה אמר שסינג אמר לו שהוא מבין את הקושי לגבש אחדות במדינה רב-גזעית מכיוון שהודו נמצאת במצב דומה. הוא אמר שסינג הכחיש את הרמז הקודם של מנהיג האופוזיציה, מהנדרה צ'אודרי, לפיו הודו לא תעזור לפיג'י אם תעביר את חוק הפיוס, הסובלנות והאחדות השנוי במחלוקת שלה, טענה שהעלה צ'אודרי עם שובו לפיג'י בספטמבר.
בנאום בסידני, אוסטרליה, ב-16 באוקטובר, קראסה קבע את ביקורו ההודי שזה עתה הסתיים כהצלחה. הוא אמר שאחד מרגעי השיא מבחינתו היה ביקורו במפעל הסוכר בנריהמן במייסור. הוא אמר שפיג'י יכולה ללמוד הרבה מתעשיית הסוכר ההודית.
סיוע של פיג'י להודו ולפקיסטן

ב-14 באוקטובר 2005, הקבינט של פיג'י אישר חבילת סיוע שהציע שר החוץ טאבולה כדי לסייע להודו ולפקיסטן השכנה במאמצי סיוע בעקבות רעידת האדמה בקשמיר שהרסה את האזורים הצפוניים של שתי המדינות, במיוחד פקיסטן, ב-8 באוקטובר. שרת החוץ בפועל, פיטה נקובה, אמרה כי פיג'י תתרום 30,000 ו-60,000 דולר פיג'י לממשלות הודו ופקיסטן בהתאמה. בהצהרת הקבינט הכריזה, "רעידת האדמה גרמה לאובדן חיים עצום ולנזקים בשתי המדינות ולכן ראוי שפיג'י תפגין את הסולידריות שלה לשתי הממשלות ואנשיהן בתקופה זו של כאב וסבל לאומיים. התרומות הן גם דרך להראות הדדיות שכן שתי הממשלות תמיד סייעו במאמצי הסיוע שלנו בתקופות של אסונות טבע".
הסנאטור חאפיז חאן שמונה על ידי הממשלה, שהוא גם נשיא הליגה המוסלמית של פיג'י, פתח בפנייה לאומית לגייס כספים לסיוע באסון.
שיתוף פעולה צבאי

להודו יש את תחנת המעקב והמודיעין של ISRO בפיג'י. בשנת 2017, הודו ופיג'י חתמו על הסכם הגנה לחיזוק היכולות הימיות של פיג'י, אימונים וייצור נשק וכו'.
נציגויות דיפלומטיות

פיג'י מחזיקה בהודו נציבות עליונה בניו דלהי.
הודו מחזיקה בפיג'י נציבות עליונה בסובה.
לא יהיה לנו לאן לחזור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יובל שטייניץ 
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מותחן מדעי-בדיוני
 מקום התרחשות:  האלפים הצרפתיים, החלל החיצון
 תקופת התרחשות:  2037–2045
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת, זמורה, דביר
 תאריך הוצאה:  ספטמבר 2023
 מספר עמודים:  208
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-574-686-0
 הספרייה הלאומית:  997012432353905171
 
לא יהיה לנו לאן לחזור הוא מותחן מדעי-בדיוני מאת הפילוסוף והפוליטיקאי לשעבר יובל שטייניץ. הספר נכתב לאחר פרישתו של שטייניץ מהמערכת הפוליטית, ויצא לאור בספטמבר 2023 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
רקע

יובל שטייניץ כיהן בתפקידים בכירים במערכת הפוליטית למעלה משני עשורים. בין היתר שימש כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, כשר האוצר, כשר האנרגיה וכשר למודיעין ולנושאים אסטרטגיים. את הספר החל לכתוב שעות אחדות לאחר הודעתו על פרישתו מהחיים הפוליטיים, והוא שונה מכל ספריו הקודמים, אשר היו ספרי עיון. עם זאת, לדבריו של שטייניץ, מטרת הספר להזהיר מכך שבכל ציוויליזציה יש מנגנוני השמדה עצמית – והספר אמור להעלות את הנושא למודעות הציבור, לא כדי לעצור את הקידמה המדעית והטכנולוגית, אלא כדי ליצור מנגנונים שיאפשרו למזער את הסיכון של השמדה עצמית.
עלילה

עלילת הספר מתרחשת בשנת 2037, כאשר אותות מסתוריים מהחלל החיצון נקלטים בטלסקופי רדיו. משימת פענוח האותות מוטלת על פרופ' ויליאם ווגמן, פיזיקאי יהודי-אמריקאי העומד בראש מרכז המחקר CERN, ואשר עשה את הונו המדעי מתאוריה הגורסת כי ניתן לייצר תקשורת בין כוכבית באמצעות מאיצי חלקיקים. צוות בינלאומי ורב-תחומי בראשותו של ווגמן מצליח להתחקות תוך זמן קצר אחר מקור האותות: כוכב הלכת פורבס שנמצא במערכת פרוקסימה, המרוחקת כ-4.2 שנות אור מכדור הארץ.
הגעת האותות מישות חוצנית מתקבלת בתדהמה. אל הצוות מצטרף מומחה לצפנים, פרופ' ניסן שלח מישראל, אשר מצליח לזהות את דפוסי האותות. מתברר שיושבי פורבס הצליחו להקים מאיץ חלקיקים משוכלל, המקדים את ההתפתחות המדעית בכדור הארץ, והם משתמשים בו על מנת לתקשר עם האנושות. תוכניות הבנייה של המאיץ נשלחות אף הן, ובכך האנושות מקבלת הזדמנות לבצע קפיצת דרך מדעית.
משניכר כי החוצנים הם בעלי כוונות טובות, ובאין יכולת לתקשר עמם בחזרה – מחליט האו"ם לשגר כוח משימה אל כוכב הלכת המרוחק, זאת במקביל להקמת מאיץ חלקיקים חדש ב-CERN, זהה לזה שבפורבס. הצוות המדעי בראשותו של ווגמן ממריא לפורבס בחללית משוכללת שמסוגלת להאיץ למהירות של עד 98% ממהירות האור, ובכך להשלים מסע אל כוכב הלכת תוך ארבעה חודשים בלבד; בינתיים, בכדור הארץ אמורות לחלוף שמונה שנים תמימות, כאשר הפער בין הזמנים נובע מתורת היחסות.
תוך עמידה בלוחות זמנים דחוקים, מצליחים מדעני CERN בהובלתו של המנהל החדש, פרופ' פון ליידר, להתקדם במשימת הקמת המאיץ החדש – כאשר המטרה שניצבת לנגד עיניהם היא הקמתו במועד שבו יחודש הקשר עם המשלחת, אשר באופן מתוכנן, במהלך מחצית מדרכה לא תוכל ליצור קשר עם כדור הארץ. במהלך הקמת המאיץ מתעוררים קשיים לנוכח התקוממות אנרכיסטית חובקת עולם, אשר מתנגדת ליצירת קשר עם ישויות חוצניות – הן מטעמים דתיים, הן מטעמים של פחד מהבלתי נודע. קשיים אלה, שמגיעים לכדי פגיעה פיזית במתקני CERN ובעובדיו, מעכבים במקצת את הקמת המאיץ, מה שיתברר כקריטי. כמו כן, במחציתו הראשונה של המסע, מודיעים אנשי ועדת פרס נובל לפרופ' ווגמן השוהה בחללית, כי הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה, והוא יוענק לו עם חזרתו לכדור הארץ.
בהגיעם לאזור כוכב הלכת פורבס, מתגלה לעיניהם של חברי המשלחת דבר מזעזע: כוכב הלכת נעלם כלא היה. לאחר בירור מעמיק ונחיתה על ירחו של פורבס, גלילאו, מבינים חברי המשלחת שהפעלתו של המאיץ על פני פורבס לוותה ביצירתו של חור שחור. החור השחור שאב לתוכו את כוכב הלכת ולא נותר ממנו דבר. חברי המשלחת מבינים מיד, שאסור בשום פנים ואופן להפעיל מאיץ דומה על פני כדור הארץ, מחשש שגורלה של האנושות יהיה זהה.
בתושייה רבה, תוך שיגור טיל המכוון למרכזו של החור השחור ותוך שימוש בתהליך פנרוז, הם מצליחים לנצל את שדה הכבידה העוצמתי של החור השחור כדי להאיץ למהירויות גבוהות אף יותר. הם מחליטים שאם יצליחו להזהיר בזמן את יושבי כדור הארץ ולהצילו, הרי שעל האנושות לקבוע ולגבש מעתה והלאה מנגנוני הגנה סדורים מפני ניסויים בעלי תוחלת נזק גבוהה, בדגש על אלה המגלים טפחים חדשים בטבע. זאת, תוך פגיעה מינימלית ככל האפשר בהתקדמות המדעית.
במחצית דרכם חזרה לכדור הארץ, מצליחה המשלחת לחדש את התקשורת עם CERN, רגעים אחדים לפני הפעלת המאיץ, וזאת באמצעות מכשיר קשר המבוסס על שזירה קוונטית. על אף התנגדויות מצד מנהיגי העולם שנוכחים בטקס וחוששים שמא מדובר בהונאה מצד ההתקוממות האנרכיסטית, מורה פרופ' פון ליידר על השבתת המאיץ כליל. כדור הארץ ניצל, ופון ליידר זוכה בפרס נובל לשלום. עם חזרת המשלחת לכדור הארץ, מתקיים טקס הענקת פרס נובל לווגמן ולפון ליידר.
מבנה ואלמנטים מציאותיים

כל אחד מפרקי הספר נפתח בתקציר. הספר כולל 15 פרקים, וכן אחרית דבר ותודות. קוראיו הראשונים של הספר היו עמית סגל ודב חנין, ולצורך כתיבתו הסתייע שטייניץ בגיסו, פרופ' נעם ניסן (אשר על דמותו מבוסס ניסן שלח), וכן בפרופ' ניר שביב.
הספר כולל התייחסויות רבות למדענים ישראלים ולתפקידם המשמעותי בהצלחת המשימה המאתגרת. כמו כן, מסופר כי מערכת ההגנה של החללית לפורבס מבוססת על טילים תוצרת רפאל, החברה בראשה עומד שטייניץ. על אף שהספר מוגדר כמותחן מדעי-בדיוני, הוא כולל התייחסויות לדמויות מדעיות מציאותיות, וכן מספר על אירועי עבר, דוגמת מגפת הקורונה והחששות מפני יצירתם של חורים שחורים זעירים במהלך הפעלת המאיץ ב-CERN.