stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלרט הקדוש
הגעתו להונגריה

בהגיעו לנמל זארה בדלמטיה בפברואר 1015 עלה על ספינה. אולם בגלל סופה בסמוך לפארנצו נאלץ לרדת ולמצוא מקלט על האי סן אנדראה שליד פולה בחצי האי איסטריה. שם פגש את האב רזינה מפאנונהאלמה שבהונגריה, שהמליץ לו לבקר קודם אצל המלך אישטוואן הראשון של הונגריה ולאחר מכן ייסע לארץ הקודש דרך קונסטנטינופול. יחד עם עוד שני נזירים - אנסטאז-אסטריק מפצ'וואראד (כיום בחבל באראניה בקרואטיה) ומור מפץ', הצליחו לשכנעו לבקר בהונגריה. אכן ב-15 באוגוסט 1015 בחג מרים הקדושה התקבל ג'ררדו בעיר סקשפהרוואר על ידי המלך אישטוואן ובסופו של דבר נשאר בארץ זו. המלך התרשם ממנו כל כך שהחליט לארח אותו בארמונו באסטרגום ולהפקיד בידיו את חינוך בנו, הנסיך אימרה. בנוסף שלח אותו למשימות דיפלומטיות - ככל הנראה בצרפת. כשבן המלך, אימרה היה בן 16, בשנת 1023 החליט ג'ררדו, שבהונגריה כונה גלרט (Gellért), לסיים את תפקידו כמורה ולהתבודד לפי דוגמתו של גונתר הקדוש (1045-955), באמצע היער באקון (Bakony), על יד באקונבל (Bakonybél) ולנהל שם חיי סגפנות ב"הרמיטאז'".
בישוף צ'נאד

בתום שבע שנים של התבודדות, בשנת 1030, התמנה גלרט על ידי המלך אישטוואן לבישוף של היישוב מרושוואר (בלטינית: מוריסנה) או צ'נאד, שנכבשה על ידי חיילי המלך  מידי שליט  מקומי בשם אחטום או איטון. היישוב נקרא צ'נאד לפי שם המפקד המנצח, צ'נאד. בהגיעו בליווי 10 נזירים, מתוכם 7 הונגרים, התחיל גלרט לנהל את המנזר שמצא במקום ושהוקם על ידי השליט  הקודם אחטום. הוא גירש בכוח מהמנזר את הנזירים האורתודוקסים, שנמלטו לאורוסלאמוש (כעת - באנאצקו ארנג'לובו Банатско Аранђелово). גלרט  הקים בעיירה קתדרלה לכבוד מרים הקדושה, חילק את תחום הבישופות לשבעה אזורים, והוביל בהם תהליך של התנצרות המונית. הוא הקים גם שני בתי ספר תאולוגיים, ועוד מספר כנסיות ומנזרים. פעילותו זכתה בהצלחה, אף על פי שהטיף בשפה הלטינית ולא בהונגרית. זאת הייתה הדיוקסיה הקתולית הראשונה שהוקמה בשטחי רומניה של היום.
מעורבותו הפוליטית אחרי מות המלך אישטוואן

בעקבות מות המלך אישטוואן ב-15 באוגוסט 1041 נכנסה הונגריה לתקופה של אי שקט פנימי עם חילופי שלטון תכופים. מפני שהנסיך אימרה נהרג קודם לכן בשעת ציד על ידי פר פרא, את הכתר ירש אחיינו, פטר אורסאולו הוונציאני,(1041-1038). הבישוף גלרט התנגד לאמצעים שנקט המלך החדש נגד אלמנתו של אישטוואן, המלכה גיזלה. לכן בשלב מסוים תמך במחנה שהתנגד למלך ושהצליח לגרשו ולהכתיר מקומו אציל הונגרי בשם שמואל אבא (בהונגרית "אבא שאמואל").
אולם המלך החדש, שמואל אבא, התגלה כמנהיג אכזרי, שהורה להוציא להורג חמישים אצילים מתומכי המלך הקודם וזאת תוך חילול חג הפסחא, בצ'נאד, בנוכחות הבישוף גלרט. כתגובה, סירב גלרט להכתיר את המלך אבא והפך לאחד ממתנגדיו הגדולים. שמואל אבא, שהיה חשוד בנטיות לב פאגאניות, הכעיס את הכנסייה הקתולית גם על ידי ביטול הטבות שניתנו לנזירים הבנדיקטינים בימי המלך אישטוואן ועל ידי הטלת מיסים עליה. לבסוף בשנת 1045 הובס שמואל אבא ונרצח על ידי אנשיו של פטר אורסאולו, שחזר להונגריה בסיוע גרמני.
אולם גם במלוכתו השנייה הכעיס פטר אוסאולו חלקים רבים בעם על ידי הישענותו על גרמנים ועל זרים אחרים ועל ידי גירושו את המלכה גיזלה. גם הוא לא חסך גזרות כלכליות שפגעו בכנסייה.
בנסיבות אלה הצטרף הבישוף גלרט למחנה האצילים ההונגרי שתמך בהבאתם לשלטון של בניו של ואזול, בן דודו המרדן של המלך אישטוואן הקדוש: אנדראש (אנדרה), בלה ולוונטה, שנמצאו בגולת קייב.
מותו

בשנת 1046 פרץ בהונגריה מרד נגד מה שנחשב כ"שלטון הזרים" של המלך פטר אורסאולו. לפי דברי הכרוניקונים, חסידי מסורות פגאניות השתתפו במעשי שוד והרג נגד הכנסיות והמנזרים ונגד הכמרים הזרים, שנשרפו לפעמים חיים ביחד עם הבניינים. גם יועציו של המלך פטר נרצחו ולא הובאו לקבורה. בראש מרד הפאגאנים עמד האציל ואטי או ואטא. הבישוף גלרט השתתף האספת האצילים המורדים באבאויואר שבו הוחלט לתמוך במועמדותו של אנדראש (אנדרה) מבית ארפד לכס הממלכה. המלך פטר נרצח בסקשפהרוואר.
ב 24 בספטמבר 1046 יצאו הבישופים גלרט של צ'נאד, בסטריק Bestrik (בסטרד או ביסטרידוס) - של ניטרה ובד Bőd (בט או בולדוס) לקבל את פני המלך החדש אנדראש. הם נתפסו בדרך, במקום שנקרא קלנפלד, על ידי מורדים פאגאנים, מאנשי ואטי, ונרצחו. הבישוף גלרט נדחף מעל גבעה שעל יד בודה והתגלגל ממעלה הפסגה ועד למי הדנובה. לפי האגדות דחפו אותו בתוך עגלה בעלת שני גלגלים או בתוך חבית ממוסמרת. בהגיעו מטה, הוכה למוות באבנים ובכידונים.
בסופו של דבר, גופתו של גלרט הובאה לכנסיית בלווארושי (מן המצודה) בפסט, קרוב למרחצאות רודאש.
משם הועברה בשנת 1053, בליווי שני בישופים, לצ'נאד ונקברה בתוך סרקופג בקתדרלת מרים הבתולה בעיר. עצמות ושרידים קדושים אחרים מגופתו הגיעו גם למקומות אחרים בהונגריה והפכו ליעד עליות לרגל.
בקתדרלה בצ'נאד נשמרה גם האבן שלפי האגדה נינתה לו המכה הסופית. המקום נהרס בשנת 1241 על ידי המונגולים אבל שוקם על ידי הבישוף בלזיוס בשנת 1243.
הנצחה

הגבעה בבודה שבבודפשט, שממנה נדחף למותו - נקראת כעת גבעת גלרט, עליה הוקמה בשנת 1904 אנדרטה גדולה של הבישוף, הנראית מרחוק.
בשנת 1083 גלרט, יחד עם המלך אישטוואן והנסיך אימרה הוכרזו כקדושים של הכנסייה הקתולית.
שרידים של הגלרט ושל לבושו מוחזקים ומהווים מטרת פולחן בכנסייה באי מוראנו בוונציה,
ספרים שכתב נמצאים בבולוניה, פראג, גייר וסגד.
בית הספר הפיאריסטי של טימישוארה שנפתח מחדש כתיכון רומי-קתולי בטימישוארה,  אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, קיבל לזכרו את השם "גרהרדינום"
ספריו

Deliberatio Gerardi Morosanae Ecclesiae Episcopi supra hymnum trium puerorum ad Isingrimum liberalem
עבודתו העיקרית בתחום התאולוגיה - פורסמה בשנת 1790 על ידי הבישוף- רוזן איגנאץ בתיאני מטרנסילבניה.
יש הסבורים כי גם עצות המלך אישטוואן לבנו, אימרה, (Sancti Stephani primi regis Hungariae de regum praeceptis decem ad Sanctum Emericum ducem) נכתבו על ידי גלרט
לקריאה נוספת

Matthew Bonson, Margaret Bonson, Stephen Bonson Our Sundays Visitor's encyclopedia of saints, Huntington, Indiana, 2003, p.359.,
הערות שוליים

↑  Catalogum sanctorum מאת פייטרו נטאלי, ונציה 1516 - ראה ל. קאנטי
↑  לא יודעים בוודאות אם אכן למד שם. האוניברסיטה - ה"סטודיום" של בולוניה - קיימת לפי התיעוד משנת 1088
↑  Richard Pražak - The Legends of King Stephan Hungarian Studies Nr.2 june 1985, vol.1 p.163-178
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301465305171  PLWABN: 9810691815405606  BIBSYS: 96000097  BnF: cb121714085 (data)  GND: 118538594  ISNI: 0000 0001 1453 2196  LCCN: n82063004  NKC: jn19981001334  NTA: 073772984  RERO: 02-A005497180  SELIBR: 55641  SUDOC: 030260140  VcBA: 495/15  VIAF: 100159465   WorldCat (עם VIAF): 100159465
גרנאש

אשכול ענבי גרנאש
גרנאש (בספרדית: Granacha, בקטלונית: Garnatxa) הוא אחד מענבי היין האדומים הנפוצים בעולם. הזן מאופיין בהבשלה מאוחרת יחסית, שהופכת אותו למתאימה לאקלים חם ויבש, כגון זה המצוי בספרד ובדרום צרפת. יינות גרנאש יהיו לרוב רכים, ובעלי אופי של תיבול ושל גרגרי-יער, ותכולת אלכוהול גבוהה יחסית. בדומה לזנים אחרים: לקבלת יינות איכות מזן זה יש צורך בבקרה על היבולים, שכן יבולים גדולים מדי עשויים להניב יינות עניים בטאנין וללא חומציות מספקת. לעיתים קרובות משמש הגרנאש כחלק מממסך ביחד עם זנים אחרים כגון סירה, קריניאן וסינזאו. הגרנאש הוא זן דומיננטי ברוב יינות עמק הרון שבצרפת, שם הוא מרכיב לרוב מעל 80% מהממסך. באוסטרליה הזן משמש לעיתים קרובות בממסך המכונה GSM - על שם שלושת הזנים המרכיבים אותו: גרנאש, סירה ומורבדה. הגרנאש משמש גם לייצור יינות רוזה בצרפת ובספרד, כאשר המפורסם שבהם הוא הרוזה ממחוז טאוול (Tavel) שבקוט דו רון. מקור הזן הוא ככל הנראה באראגון שבספרד, אולם לפי תאוריה אחרת מקורו באי האיטלקי סרדיניה.
אשכולות ענבי גרנאש
גרנאש בישראל

בדומה לקריניאן, גם לגרנאש היסטוריה בעייתית בישראל - ובשנות השבעים היה הגרנאש נפוץ ביינות רוזה פשוטים ופופולריים שקשרו בתודעה בין הזן לבין יינות נחותים. במאה העשרים ואחת החלו מספר יקבים בארץ להשתמש בזן ביינות איכות. בין היתר, יוצרו יינות גרנאש זניים על ידי יקב אבידן, יקב פלדשטיין ויקב שורק, ויינות ממסך מסגנון GSM על ידי יקב שאטו גולן ויקב סוסון ים. יקב ויתקין, המתמחה בייצור יינות מזנים ים תיכוניים, מייצר יין לבן יבש זני מגרנאש לבן ויין רוזה מבוסס גרנאש נואר.
אורי חץ, יינן יקב שאטו גולן כתב שהגרנאש בישראל ביחס לזנים פופולריים אחרים מאופיין בגידול קל ונוח, ביבולים גבוהים (יחסית לזני איכות), בצבע אדום בהיר, בכמות חומצה נמוכה ובארומות שונות מזנים אחרים.
הערות שוליים

↑  שגיא קופר, עושים לכם בית ספר: יינות חדשים ליקב שורק, באתר ynet, 27 בנובמבר 2008
↑  אורי חץ, "אורי חץ, שאטו גולן, על: גרנאש", "בקבוק", 29 ביוני 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402017205171  LCCN: sh2016002676 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דב מאיר קרויזר

| --- | --- |

הרב דב מאיר קרויזר
 לידה:  אפריל 1922 כ"ו בניסן תרפ"ב ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  יולי 2007 (בגיל 85) ז' באב תשס"ז
 כינוי:  בערל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – יולי 2007 
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה
 תפקידים נוספים:  ההדרת ספרים תורניים וחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית
 חיבוריו:  דבר המלך
 
הרב דב מאיר קרויזר (ר' בערל, כ"ו בניסן תרפ"ב, אפריל 1922 - ז' באב תשס"ז, יולי 2007) היה ראש ישיבה ירושלמי. מחבר הספר "דבר המלך" על הרמב"ם.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, לרב אליהו צבי ולטייבא פייגא לבית אייזנשטיין. אחיו היה הרב זונדל קרויזר, רב חרדי ירושלמי, ומחבר ספרי "אור החמה". שמו ניתן לו בהוראת הרב יוסף חיים זוננפלד באומרו שה"בערל" (דב) יאיר כשמש. למד בתלמוד תורה עץ חיים והיה מתלמידם של הרב אברהם חיים הקלמן והרב איסר זלמן מלצר. בימי נערותו נפטר "הרוגוטשובר", והרב מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, הספידו ואמר שעל כל אחד מוטלת החובה להיות "רוגטשובר קטן". הרב קרויזר סיפר לימים שהספד זה השפיע על שקידתו בתורה. הוא נודע בהתמדתו, ובימי בחרותו למד 18 שעות ביממה. נודע גם בכישרונו. כישרון מיוחד היה לו לייצור גימטריות.
נישא לבאשע פייגא, בת יונה זאב צוובנר, צאצא של הרב אברהם שאג. לאחר נישואיו היה אחד מעשרת התלמידים הראשונים של ישיבת מיר, יחד עם אחיו הרב זונדל. הוא למד בקבוצה הירושלמית של הרב משה יהושע לנדא, הרב חיים ברים, הרב מנדל אטיק ואחיו. בחבורה זו היה נהוג שמדי שבוע אומר אחד החברים חבורה. בהוראת ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל, היה הרב קרויזר ממלא המקום כשאחד החברים החסיר. היה מקורב לרב זליג ראובן בנגיס, ושימש כבעל קורא בבית הכנסת שלו.
שימש כראש ישיבת פרשבורג. בשנת תשל"ח, הוזמן לכהן כראש ישיבת סקווירא בניו יורק, והרב חיים ברים, שכיהן עד אז כראש ישיבת סקווירא, החל לכהן כראש ישיבת פרשבורג.
ההדיר ספרים תורניים ועבד במכון הרי פישל. הוא ההדיר את כתביו של הרב מיכאל פורשלאגר, תלמידו של ה"אבני נזר", אשר כתביו נחשבו לקשים וסבוכים, הן מבחינת קריאת ההגהות בכתב יד קטן והן מחמת קיצורם והיקפם בכל רחבי התורה. בעקבות עבודה זו איבד את ראייתו ועבר ניתוחים להשבת ראייתו. הוא היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית והשתתף בכתיבת ערכים רבים, ביניהם ערכי ה"חזקות".
הוציא את ספרו "דבר המלך" בשנת תשכ"א. ספר זה זכה לשבחים מהרב מטשעבין ומהרבי מסאטמר. כמו כן הוציא פירוש למסכת עירובין, במהדורת סטנסיל, שלושה כרכים. כמו כן פרסם מערכה בנושא עירובין בקובץ התורני "נועם".
לקריאה נוספת

מרדכי ברנשטיין, למשפחותם, קהילות המבשר ב' בטבת תשע"ה
הערות שוליים

↑  כך למשל, פעם היה אצל הרב יוסף צבי דושינסקי, ואביו סיפר לרב דושינסקי שהילד מוכשר בגימטריות. שאלו הרב דושינסקי אם יכול לומר גימטריא על שמו. הילד אמר לו "יוסף צבי דושינסקי" בגימטריא "רב ירושלים" (=798).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299430505171  ISNI: 0000 0000 6977 1605  VIAF: 97393998   WorldCat (עם VIAF): 97393998
גרהאם טיילור

גרהאם טיילור (באנגלית: Graham Taylor;‏ 15 בספטמבר 1944 – 12 בינואר 2017) היה כדורגלן ומאמן אנגלי ששיחק בעמדת המגן.
טיילור החל את קריירת האימון בגיל צעיר יחסית, לאחר קריירת משחק בליגות הנמוכות שהסתיימה עקב פציעה. הוא רשם קריירת אימון מוצלחת במיוחד בווטפורד, אותה העלה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים, והביא את הקבוצה עד לסגנות אליפות אנגליה וגמר הגביע האנגלי. שני עשורים אחר כך העלה אותה שתי ליגות עד לפרמייר ליג בתוך שנתיים. בנוסף, הוביל את אסטון וילה בשתי קדנציות שונות, כשבראשונה שבהן הביא אותה עד למקום השני בליגה הבכירה.
בתחילת שנות ה-90 כיהן במשך שלוש וחצי שנים כמאמן נבחרת אנגליה, והוא חתום במדיה בעיקר על כישלונות - המקום האחרון בשלב הבתים ביורו 1992 ללא ניצחון, ואי העפלה ממוקדמות מונדיאל 1994, שקטע רצף של שלושה מונדיאלים אליה העפילה הנבחרת.
ב-12 בינואר 2017 הלך לעולמו.
קריירת משחק

טיילור החל את קריירת המשחק בקבוצת גרימסבי טאון בעונת 1962/1963. הוא רשם 189 הופעות ליגה במדי הקבוצה, אך בשש העונות בהן שיחק בקבוצה ירד עמה פעמיים עד לליגה הרביעית באנגליה.
בתום עונת 1967/1968 בה ירד עם הקבוצה בפעם השנייה, עבר טיילור ללינקולן סיטי מהליגה הרביעית. ב-1972 נאלץ לפרוש בגיל 28 בלבד עקב פציעה חמורה בירך. בסך הכול במהלך הקריירה שותף טיילור ב-339 משחקי ליגה, וזכה שלוש פעמים בגביע המקומי של מחוז לינקולנשייר, פעם אחת במדי גרימסבי ופעמיים במדי לינקולן סיטי.
קריירת אימון > לינקולן סיטי

בדצמבר 1972, זמן קצר לאחר פרישתו ובגיל 28 בלבד, התמנה טיילור לתפקיד המאמן בקבוצה במדיה פרש מכדורגל, לינקולן סיטי, והיה למאמן הצעיר ביותר באנגליה. בעונת 1974/1975 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע לינקולנשייר, ובעונת 1975/1976 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה הרביעית. באותה עונה שבר טיילור עם הקבוצה שיאי ליגה רבים, בהם מספר הניצחונות הרב ביותר (32), מספר ההפסדים הנמוך ביותר (4) ומספר הנקודות הגבוה ביותר (74, בתקופה בה ניתנו שתי נקודות לניצחון ולא שלוש כנהוג היום).
קריירת אימון > קדנציה ראשונה בווטפורד

ב-1977 התמנה טיילור בן ה-32 לתפקיד מאמן ווטפורד. הקבוצה שיחקה אז בליגה הרביעית, ונרכשה לא מכבר על ידי הזמר אוהד הקבוצה אלטון ג'ון. קודם למינויו, צדו הישגיו של טיילור הצעיר את עיניהן של מספר קבוצות בליגות גבוהות יותר בהן וסט ברומיץ' אלביון, וההחלטה להתמנות למאמן ווטפורד התקבלה בהפתעה רבה.
ההצלחה של טיילור בווטפורד הייתה מהירה. כבר בעונת 1977/1978, העונה הראשונה שלו בקבוצה, הוביל אותה טיילור לזכייה באליפות הליגה הרביעית בפער של 11 נקודות, תוך שהוא צובר חמישה הפסדים בלבד ב-46 מחזורים. עונה אחר כך רשמה הקבוצה העפלת ליגה שנייה ברציפות, לאחר שסיימה כסגנית אלופת הליגה השלישית בפער נקודה בלבד מהמקום הראשון.
עונת 1979/1980 בליגת המשנה, העונה השלישית של טיילור בקבוצה, הייתה קשה יותר מקודמותיה. הקבוצה סיימה במקום ה-18 בלבד, ונחלצה מירידת ליגה על אף שצברה 12 ניצחונות בלבד במהלך העונה. עונה אחר כך הצליח טיילור לייצב את הקבוצה, שסיימה במקום התשיעי בטבלה, הרחק מקרבות ההישרדות. בעונת 1981/1982 המשיכה הקבוצה במגמת השיפור, סיימה במקום השני בטבלה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה. טיילור רשם הישג מרשים, כשהביא את הקבוצה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים בלבד.
ווטפורד, עם טיילור על הקווים, לא הסתפקה בהעפלה. בעונתה הראשונה אי פעם בליגה הבכירה, עונת 1982/1983, הוביל טיילור את ווטפורד למקום השני בליגה, תוך שהיא רושמת באותה עונה את הניצחון הגבוה בתולדותיה (8:0 על סנדרלנד, ותוצאות מרשימות נוספות שבהן שני ניצחונות על ארסנל, ניצחון חוץ על טוטנהאם הוטספר וניצחונות ביתיים על אברטון ועל ליברפול, היחידה שהקדימה את ווטפורד בטבלה בסיום העונה. עונה אחר כך, במקביל להשתתפות בגביע אופ"א, הוביל טיילור את ווטפורד לגמר גביע ה-FA הראשון (והיחיד, נכון ל-2015) בתולדותיה, בו נוצחה 2:0 על ידי אברטון.
בסיום עונת 1986/1987, לאחר עשר שנים בקבוצה, סיים טיילור את דרכו בווטפורד לטובת אתגר חדש.
קריירת אימון > קדנציה ראשונה באסטון וילה

לקראת עונת 1987/1988, התמנה טיילור לתפקיד מאמן אסטון וילה, שירדה לליגת המשנה עונה קודם לכן. ירידת הליגה היוותה ירידה תלולה עבור המועדון, שזכה באליפות אנגליה שש שנים קודם לכן ובגביע אירופה לאלופות שנה אחר כך.
כבר בעונתו הראשונה במועדון, החזיר טיילור את אסטון וילה לליגה הבכירה מהמקום השני בליגה. בעונת 1988/1989 הצליח טיילור להשאיר את הקבוצה בליגה בזכות ניצחון במחזור הנעילה. הקדנציה הראשונה של טיילור במועדון הגיעה לשיא בעונת 1989/1990, בה הביא את הקבוצה עד למקום השני בליגה. אסטון וילה הובילה את הטבלה במשך חלקים גדולים של העונה, אך איבדה את הבכורה בשבועות האחרונים של העונה לטובתה של ליברפול.
קריירת אימון > וולברהמפטון וונדררס

במרץ 1994, ארבעה חודשים לאחר התפטרותו מהנבחרת, חזר טיילור לאימון מועדונים כשהתמנה לתפקיד מאמן וולברהמפטון וונדררס מליגת המשנה, על אף הפיכתו לדמות לא פופולרית בכדורגל האנגלי בעקבות כישלונו עם הנבחרת. הוא פתח עם הקבוצה את עונת 1994/1995 והוביל אותה למקום הרביעי ולשלב הפלייאוף, מיקום הליגה הגבוה ביותר של הקבוצה מזה 11 שנים, והפסידה בפלייאוף לבולטון וונדררס.
טיילור פתח עם וולברהמפטון את עונת 1995/1996 עם יכולת חלשה מאוד, וקבוצתו רשמה ארבעה ניצחונות בלבד ב-16 מחזורי הפתיחה. הוא פוטר מתפקידו בנובמבר 1995, לאחר לחץ גובר מצד האוהדים, שהתקוממו כנגד המאמן. עד לפיטוריו גבר הקרע בין המאמן לאוהדים, כאשר במקרה אחד אף ניסה טיילור לבצע מעצר אזרחי באחד האוהדים אשר תקף אותו פיזית וירק עליו.
קריירת אימון > קדנציה שנייה בווטפורד

בפברואר 1996, זמן קצר לאחר שאלטון ג'ון רכש בשנית את ווטפורד, הוא חזר לשתף פעולה עם המאמן שהוביל את קבוצתו להישגים מרשימים כעשור קודם לכן כשמינה את טיילור לתפקיד המנהל המקצועי בקבוצה. עד לסיום אותה עונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית, ולאחר שכשלה להעפיל חזרה בעונת 1996/1997, בחר טיילור לעזוב את תפקיד המנהל ולהתמנות בעצמו למאמן הקבוצה במקומו של קני ג'אקט, שקיבל תפקיד בצוות המקצועי.
ההצלחה של טיילור הייתה מיידית, והוא הביא את קבוצתו למקום הראשון בליגה בעונת 1997/1998, תוך שקבוצתו צוברת שישה הפסדים בלבד, ומעפילה בחזרה לליגת המשנה. תוך עונה אחת, בעונת 1998/1999, הצליחה הקבוצה לעלות ליגה פעם נוספת. ווטפורד, עם צמד הישראלים אלון חזן ורוני רוזנטל, סיימה במקום החמישי בליגת המשנה והעפילה לשלב הפלייאוף. לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ברמינגהאם סיטי, העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף שם גברה 2:0 על בולטון. בזכות הניצחון, היא זכתה במקום בפרמייר ליג לראשונה מאז הקמת הליגה ב-1992.
ווטפורד לא הצליחה להחזיק מעמד בפרמייר ליג, וירדה תוך עונה אחת בחזרה לליגת המשנה. היא סיימה במקום האחרון בליגה תוך שהיא משיגה שישה ניצחונות בלבד לאורך כל העונה. בעונת 2000/2001 היא ניסתה לחזור לפרמייר ליג ופתחה את העונה בצורה מוצלחת, עם 15 משחקים ללא הפסד, אך אז חלה ירידה תלולה ביכולתה והיא סיימה במקום התשיעי. בסיום העונה הודה טיילור כי איבד את יכולת המוטיבציה שלו, ובחר לפרוש מאימון.
במהלך עונתו האחרונה בווטפורד היה טיילור למאמן השלישי בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי שמגיע לאלף משחקי ליגה כמאמן.
קריירת אימון > קדנציה שנייה באסטון וילה

טיילור חזר מפרישה בפברואר 2002, כשהתמנה לתפקיד מאמן אסטון וילה בפעם השנייה בקריירה, והחליף בתפקיד את המאמן המתפטר ג'ון גרגורי. כמו בווטפורד, טיילור זכה להצלחה כמאמן הקבוצה בקדנציה הקודמת. בסיום העונה ניצבו טיילור ואסטון וילה במקום השמיני בפרמייר ליג, ובעונת 2002/2003 הוביל טיילור את הקבוצה למקום ה-16 בלבד, שלוש נקודות מעל לקו האדום. בסיום העונה פרש טיילור מאימון בפעם השנייה.
קריירת אימון > לאחר הפרישה

עם סיום קריירת האימון ב-2003, התמנה טיילור לתפקיד סגן-נשיא קבוצת סקנת'ורפ יונייטד מהליגה הרביעית, שבה התלמד ככדורגלן בתחילת דרכו. במקביל החל לשמש כפרשן שנה אחר כך. בתקופתו עשה המועדון הצנוע התקדמות גדולה, לאחר שבעונה הראשונה מאז מינויו של טיילור הקבוצה ניצלה מירידה לליגה החמישית העפילה הקבוצה לליגה השלישית שנה בלבד לאחר מכן. בעונת 2006/2007, לאחר שנתיים בלבד בליגה השלישית, העפילה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית.
ב-23 בינואר 2009 חזר טיילור לווטפורד, וקיבל מקום בדירקטוריון הקבוצה. בסוף אותה שנה, ב-16 בדצמבר, התמנה לנשיא הקבוצה, תפקיד בו כיהן עד להתפטרותו ב-30 ביוני 2012. גם לאחר ההתפטרות זכה טיילור בתפקיד נשיא של כבוד במועדון לכל חייו. ב-2014 שינתה ווטפורד את שמו של יציע רוס באצטדיון הבית של הקבוצה, ויקארג' רואד, שנקרא עד אז על שמו של נשיא פיפ"א לשעבר סטנלי רוס, ליציע גרהאם טיילור, כאות הוקרה על הישגיו בשתי הקדנציות שלו כמאמן הקבוצה.
סטטיסטיקות > סטטיסטיקות כמאמן

| קבוצה> משחקים | מ-> ניצחונות | עד> תיקו | מאזן> הפסדים | מאזן> % ניצחונות | מאזן>  | מאזן>  | מאזן>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| לינקולן סיטי | דצמבר 1972 | יוני 1977 | 211 | 97 | 61 | 53 | 0.460 |
| ווטפורד | יוני 1977 | מאי 1987 | 466 | 210 | 114 | 142 | 0.451 |
| אסטון וילה | מאי 1987 | יולי 1990 | 142 | 65 | 35 | 52 | 0.458 |
| נבחרת אנגליה | יולי 1990 | נובמבר 1993 | 38 | 18 | 13 | 7 | 0.474 |
| וולברהמפטון וונדררס | מרץ 1994 | נובמבר 1995 | 87 | 36 | 27 | 24 | 0.414 |
| ווטפורד | פברואר 1996 | יוני 2001 | 275 | 104 | 80 | 91 | 0.378 |
| אסטון וילה | פברואר 2002 | מאי 2003 | 60 | 19 | 14 | 27 | 0.317 |
הערות שוליים

↑  ynet, אנגליה: גרהאם טיילור מונה למנג'ר אסטון וילה, באתר ynet, 5 בפברואר 2002
| נבחרת אנגליה – יורו 1992 |
| --- | --- | --- |
|  1 וודס •  2 קרל •  3 פירס •  4 קיאון •  5 ווקר •  6 רייט •  7 פלאט •  8 סטיבן •  9 קלאף •  10 ליניקר •   11 סינטון •  12 פאלמר • 13 מרטין •  14 דוריגו • 15 ווב • 16 מרסון • 17 סמית' • 18 דיילי • 19 באטי • 20 שירר • מאמן: טיילור |  1 וודס •  2 קרל •  3 פירס •  4 קיאון •  5 ווקר •  6 רייט •  7 פלאט •  8 סטיבן •  9 קלאף •  10 ליניקר •   11 סינטון •  12 פאלמר • 13 מרטין •  14 דוריגו • 15 ווב • 16 מרסון • 17 סמית' • 18 דיילי • 19 באטי • 20 שירר • מאמן: טיילור | אנגליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90084728  BnF: cb12570493p (data)  GND: 1126760889  ISNI: 0000 0003 8363 2101  LCCN: nb91346924  LNB: 000001799  NTA: 071817042  SUDOC: 03501654X  VIAF: 270745693   WorldCat (עם VIAF): 270745693
גוסטב שרדר

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1885 Haderslev Municipality, דנמרק 
 פטירה:  10 בינואר 1959 (בגיל 73) המבורג, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ניינשטטן 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  ספן, לוחם מחתרת, איש צבא 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1957)  חסיד אומות העולם (11 במרץ 1993) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  גוסטב שרדר
 
רב החובל גוסטב שרדר במשא ומתן על היתרי כניסה בנמל אנטוורפן
גוסטב שרדר (בגרמנית: Gustav Schröder; ‏27 בספטמבר 1885 – 10 בינואר 1959) היה רב חובל גרמני שהתפרסם בשל פיקודו על אוניית הפליטים הגרמנית סנט לואיס. בשנת 1993 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

גוסטב שרדר נולד בשנת 1885 בצפון גרמניה באזור הגבול עם דנמרק. בשנת 1902, בהיותו בן 17, עזב את לימודיו התיכוניים ועלה בנמל המבורג כימאי מתלמד על ספינת אימונים. בסיום אימוניו נתקבל כימאי בספינה "גרמניה", שהפליגה בקביעות בקו המבורג–ארצות הברית. לאחר מכן קיבל תפקיד של קצין שני בחברות ספנות שפעלו מהונג קונג. במשך השנים עבד כקצין ספנות בחברות שונות, ביניהן שש שנים בכלכותה.
בשנת 1921 החל לעבוד בחברת הספנות "המבורג–ארצות הברית". בשנת 1936 קיבל מינוי של רב חובל והפליג על ספינות שפעלו עבור ארגון הנופש הנאצי "כוח באמצעות שמחה", שסיפק הפלגות נופש במחירים זולים לפועלים. במסגרת זו ביצע הפלגות לים התיכון ולסקנדינביה, אף כי הוא עצמו לא היה חבר המפלגה הנאצית.
היה נשוי עם ילדים.
אוניית הפליטים סנט לואיס

ב-13 במאי 1939 יצאה הספינה "סנט לואיס" בפיקודו של שרדר מנמל המבורג לכיוון קובה כשעל סיפונה 936 פליטים יהודים שחיפשו מקלט מגרמניה הנאצית. רב החובל שרדר נטל על עצמו סיכון רב בנסיבות התקופה והעניק לנוסעיו היהודים יחס אנושי ומגונן. הוא איפשר לנוסעיו לקיים תפילות וטקסי דת יהודיים.
הנוסעים היהודים, לאחר שש שנות רדיפות וגזרות תחת המשטר הנאצי, לא האמינו כי יזכו ליחס כזה בספינה שמעליה התנוסס דגל צלב הקרס ותמונתו של היטלר הייתה תלויה באולם האירוח של הספינה. שרדר הזהיר את 231 אנשי הצוות באזהרה חמורה שעליהם להעניק לנוסעים את מלוא השירות ותנאי הנוחות, המקובלים כלפי כל הנוסעים בשיט תענוגות בקו ספנות זה. רוב אנשי הצוות נענו לדרישת הקברניט.
ביומנו כתב שרדר:
"קיימת תחושת עצבנות בקרב הנוסעים. למרות זאת כולם משוכנעים שלא יראו את גרמניה יותר. פרידות מרגשות התרחשו. נראה כי לרבים הוקל על הלב בעוזבם את בתיהם. אחרים מקבלים את הדבר קשה. אבל מזג האוויר הנהדר, אוויר הים הצח, מזון טוב ושירות מתחשב יביאו במהרה לאווירה נטולת הדאגות של הפלגה ימית ממושכת. חוויות כואבות שחוו על היבשה יעלמו במהרה על הים ויראו רק כחלום."
הנוסעים החזיקו בידיהם רישיונות שאישרו את כניסתם לקובה, ואולם רישיונות אלו ניתנו באופן לא חוקי על ידי המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, וב-15 במאי 1939 החליטה ממשלת קובה כי הרישיונות יהיו בתוקף רק עד 6 במאי. נראה שהן נוסעי הספינה והן חברת הספנות ידעו על ביטול הרישיונות, אך הם הניחו כי הרישיונות אשר הונפקו זמן רב לפני קבלת ההחלטה על הביטול יכובדו. רק 22 מנוסעי הספינה מילאו אחרי הדרישות החדשות של קובה באשר לרישיונות.
בשבת, 27 במאי, הגיעה הספינה להוואנה שבקובה, ואולם נשיא קובה פדריקו לרדו ברו התערב בעצמו בעניין והכריז כי קובה לא תיתן מקלט לפליטים, וכי הם אינם רשאים לרדת לחוף. לאחר מסע ומתן בין נציגי הג'וינט היהודי לבין שלטונות קובה, שלא צלח, ולאחר הגשת בקשה לחניה בארצות הברית שלא אושרה, נאלצה הספינה לחזור לאירופה.
רב החובל שרדר האט את מסע הספינה, בסרבו לחזור לגרמניה עד אשר יימצא מקום מבטחים לנוסעיו היהודים. הוא אפילו תכנן לתת לספינה להיגרר אל חופי אנגליה ולהתנפץ עליהם, בכוונה לאלץ את השלטונות הבריטיים לקלוט את הפליטים בארצם. לבסוף נמצא פתרון, ונוסעים הורשו לרדת לנמל אנטוורפן שבבלגיה. רוב הנוסעים ירדו בבלגיה וחלקם באנגליה (אלה מהם שהיו בעלי רישיונות תקפים נשארו בקובה). מבלגיה עברו חלק מן הנוסעים להולנד ולצרפת, וחלקם נשארו בבלגיה. חלק מהנוסעים נשלחו למחנות ההשמדה לאחר הכיבוש הגרמני. על פי מחקר שנערך בשנת 2007, כ-254 מנוסעי הספינה נספו בשואה.
אותות והנצחה

בשנת 1957 הוענק לגוסטב שרדר על ידי ממשלת מערב גרמניה צלב ההצטיינות הפדרלי על פועלו למען נוסעי הספינה. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1959, הלך גוסטב שרדר לעולמו. לאחר מותו הוענק לו ב-11 במרץ 1993 התואר חסיד אומות העולם על ידי ארגון יד ושם.
בסרט הקולנוע העלילתי "מסע הארורים", שהופק בשנת 1976 אודות מסע התלאות של הספינה, מגלם את דמותו של רב החובל שרדר השחקן מקס פון סידוב.
בשנת 2000 נקרא רחוב על שמו של גוסטב שרדר בהמבורג.
הערות שוליים

↑   "Voyage of the Damned", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283541005171  GND: 128406186  ISNI: 0000 0000 4548 5268  LCCN: no2003020785  NTA: 15506035X  SUDOC: 077706102  VIAF: 13361037   WorldCat (עם VIAF): 13361037
דווייט יורק

דווייט אברסלי יורק (נולד ב-3 בנובמבר 1971 בטרינידד וטובגו) הוא כדורגלן עבר טרינידדי ששיחק בעמדת החלוץ.