בעיית הפליטים הפלסטינים
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > הגל השני: אפריל עד יוני 1948

הגל השני של היציאה התרחש בחודשים אפריל–יוני 1948, כתוצאה ישירה ממתקפת "ההגנה" על פי "תוכנית ד'", שעוצבה במרץ 1948 ונועדה להבטיח את שטחי המדינה היהודית לקראת הכרזת העצמאות שלה והפלישה הערבית הצפויה בעקבותיה. בהתאם לתוכנית, כבשה ההגנה כפרים בפרוזדור ירושלים, סביב קיבוץ משמר העמק ולאורך כביש החוף, ותושביהם ברחו. רוב היוצאים היו תושבי הערים הגדולות שנכבשו על ידי הכוחות היהודים לפני פלישת הצבאות הערביים: טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ויפו. חלק קטן מהם יצאו מכפרים באצבע הגליל, הגליל המערבי ומבואות ירושלים. חלק מהיוצאים בגל הזה עזבו לערים וכפרים בתוך ארץ ישראל.
בני מוריס טוען כי תוכנית ד' "נועדה להשגת יעדים צבאיים, ולא הייתה בגדר תוכנית פוליטית לגירושם של ערביי ארץ ישראל", וכי הערבים "נמלטו מישוביהם לרוב לפני או בעיצומם של הקרבות".
עד אפריל 1948, עדיין נותרו בשטח שקבע האו"ם למדינה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הערבית. אולם לאחר כיבוש הכפר דיר יאסין ליד ירושלים וההרג הרב שהתרחש בו ב-9 באפריל, החל שלב חדש ביציאה ההמונית. הכפרים מלאו שמועות על מעשי זוועה של היהודים וחלק גדול מהאוכלוסייה הערבית נתקף בהלה. במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב מפקד הלגיון הערבי, ג'ון גלאב: "האזרחים הערבים נתקפו בהלה ונסו מנוסה מבישה. לעיתים קרובות נעזבו כפרים עוד בטרם יאיים עליהם מהלך המלחמה".
התקפות ה"הגנה" באפריל והיציאה ההמונית של ערבים בעקבותיהן, הפתיעו את מדינות ערב ואת הוועד הערבי העליון.
ערב המלחמה הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים. לאחר כניעת ההנהגה הערבית ל"הגנה" ב-22 באפריל, הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר. הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית. בתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד.
ב-5 במאי דיווח הכתב של ה"טיימס" הלונדוני בירושלים כי "הרחובות הערביים שוממים להפליא, וכפי הנראה בעליל הייתה, בעקבות הדוגמה העלובה של המעמד המבוסס יותר, יציאה המונית גם מירושלים, אם גם לא באותו היקף כמו ביפו ובחיפה". המנוסה מחיפה, יפו וירושלים ערערה מאוד את המורל בקרב הערבים, בד בבד עם התמוטטות הדרגתית של החוק והסדר ביישוביהם, בגלל כניסתם של המתנדבים הזרים החמושים, שלקחו לידיהם את השליטה בכפרים שישבו בהם, ובגלל הציפייה להתפרקות הקרובה של השלטון הבריטי. בחודש אפריל התגבר תהליך ההתפרקות: שוטרים נטשו עם כלי נשקם, ופקידים רבים נמנעו מלהגיע למקומות עבודתם. המתנדבים הזרים שדדו רכוש, הציקו לנשים, והטילו את אימתם על תושבי הערים, ומאחר שלא הצטיינו כלוחמים, לא הצליחו לטעת בלב המקומיים אמון ביכולתם אפילו רק לבלום את כוחות ה"הגנה". בערים היה לעיתים מחסור במזון, הייתה עליית מחירים גדולה ואבטלה גבוהה.
בחודש אפריל המשיכו הכוחות הלא-סדירים והוועדות הלאומיות לעודד את עזיבתם של זקנים, נשים וילדים מאזורי קרבות בפועל או בכוח, ככל הנראה על פי דרישת הוועד הערבי העליון. כך למשל, באפריל צטטה הוועדה הלאומית בירושלים חוזר של הוועד הערבי העליון מ-8 במרס, להוציא את הנשים, הילדים והזקנים "למקומות מרוחקים מהסכנות", תוך אזהרה כי הפרת ההוראה הזאת תיחשב ל"מכשול במלחמת הג'יהאד ובדרכם של הלוחמים ותפריע לפעולתם בשכונות". הוראות דומות ניתנו גם במקומות אחרים בארץ. צבא השחרור הערבי ציווה על תושבי פרדיס להוציא מן הכפר את הנשים והילדים "ולהיות מוכנים לעזבו לגמרי", וגם יחידות הלגיון הערבי הוציאו הוראות לפינוי נשים וילדים, בנימוק שהדבר יסייע בהגנה מפני התקפה יהודית. בחודשים אפריל־מאי פונו יותר מ-20 כפרים ערביים על פי הוראות מטעם מפקדים ערבים מקומיים, ממשלות ערביות או הוועד הערבי העליון. עם זאת, לדברי בני מוריס, לא נמצאה שום עדות מתקופה זו שיכולה להצביע על כך שהיציאה ההמונית של ערבים בחודשים אפריל־מאי נעשתה על־פי הוראתם או בעידודם הישיר של מנהיגי ארצות ערב או של אמין אל-חוסייני.
לדעת בני מוריס, בסוף אפריל כבר הבינו חברי הוועד הערבי העליון ואמין אל-חוסייני בראשם, כי הקרב בין ערביי ארץ ישראל ובין היישוב היהודי היה אבוד, וכי מעתה תלויה המלחמה בהתערבותן של מדינות ערב. מוריס טוען כי אל-חוסייני הבין כי מנהיגיהן אינם ששים להיכנס למלחמה למען הפלסטינים, וסבר כי רק טרגדיה ערבית גדולה תביא את המנהיגים הללו לעמוד בהבטחתם ולהתערב, מכיוון שיגבר הלחץ עליהם מצד דעת הקהל במדינותיהם ומצד מדינות ערב האחרות, בין היתר גם להציל את ה"כבוד" הערבי. בנוסף לכך, הוועד הערבי העליון ראה בדאגה את הסכנה שציבור ערבי גדול ייכנע ויסכים לחיות תחת שלטון יהודי, ולכן העדיפו חברי הוועד שלא לומר ולא לעשות דבר לנוכח הבריחה הגוברת של ערבים במהלך חודש אפריל, ובהיעדר הנחיה ברורה מצד הוועד הערבי העליון או מצד מדינות ערב, נפל נטל קבלת ההחלטות באשר לפינוי יישובים על כתפי המנהיגים המקומיים, האזרחיים והצבאיים, שבמקרים מסוימים החליטו על-פי מה שנראה בעיניהם כרצוי בעיני הוועד הערבי העליון.
אולם יציאת הערבים מארץ ישראל באפריל ובמאי שירתה היטב את התעמולה הערבית, והיא שימשה למנהיגי מדינות ערב צידוק לפלישתם המתוכננת לארץ ישראל. התעמולה הערבית הציגה את היציאה בפני העולם כגירוש המוני ומכוון של הערבים על ידי היהודים, בעוד שמקרים של התפנות מרצון היא בחרה להציג כביטוי לסירובם של הערבים לחיות תחת שלטון יהודי. עם זאת, הסברה בקרב הערבים הייתה שיציאת הערבים היא תופעה זמנית, שכן לאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, יחזרו הפליטים אל בתיהם.
במהלך השבועות שבין אפריל לאמצע יוני 1948 יצאו לגלות בין 250,000 ל-300,000 פליטים פלסטינים. הגורם הראשי שדחף ליציאתם הייתה המתקפה הצבאית היהודית של ההגנה והאצ"ל, ובעיקר החשש ממתקפה כזו: רוב הכפרים והערים התרוקן מיד כשהגיעה לפתחם. לדברי בני מוריס, נפילת הערים הערביות הגדולות והיציאה מהן באפריל ובמאי גרמו לתחושת פחד וייאוש בקרב תושבי הכפרים, שנותרו ללא מנהיגות פוליטית וחיקו את התפנותם של המעמדות הבינוניים. לטענת בני מוריס, נעשו ביוזמת ה"הגנה" וצה"ל מעשי גירוש נקודתיים של ערבים, אולם "לא הייתה תוכנית גדולה או כוללת של גירוש". עם זאת, מתוך שיקול צבאי של מניעת חזרת התושבים והצורך לשוב ולהילחם כדי לכבוש את אותו יישוב, התגבש בתקופה זו דפוס פעולה של כיבוש כפרים והריסתם, והדבר יצר למעשה מצב של גירוש בפועל.
בתחילת מאי פתחו פתחו מדינות ערב והוועד הערבי העליון במסע הסברה שנועד לבלום את יציאת הפליטים מארץ ישראל ולהביא לשובם של אלה שכבר יצאו, ובמסגרת זו הוצאו הוראות אל מפקדי הכוחות הלא-סדירים והמוח'תארים לעצור את הבריחה. בין 5 ל-15 במאי פרסמו המלך עבדאללה, הוועד הערבי העליון, הוועדות הלאומיות ומזכ"ל הליגה הערבית עזאם פחה, סדרה של הודעות שנועדו לבלום את הבריחה ולגרום לשיבה.
הוועד הערבי העליון, צבא ההצלה והממשלות הערביות הגבירו את המאמץ לבלום את זרם הפליטים באמצעות פינוי נשים, ילדים וזקנים; איומים מטעם קאוקג'י בכרוזים ובשידורים ברדיו רמאללה להחרים את רכוש העוזבים ואף לפוצץ את בתיהם; וניסיונות להחזיר ממדינות ערב פליטים גברים. אלא שלמאמצים אלה הייתה השפעה מזערית וזרם הפליטים רק גבר לקראת 15 במאי. בסוף אפריל הקציבה הליגה הערבית 100 ליש"ט לסיוע לפליטים ובמדינות ערב הוקמו ועדות ממשלתיות לטיפול בבעיה. ב-12 במאי נענתה לבסוף הליגה לבקשת המופתי והחליטה כי מדינות ערב תענקנה מקלט לפליטים, אך לא לגברים המסוגלים לשאת נשק.
פלישת הצבאות הערביים לארץ ישראל ב-15 במאי לא שינתה באופן משמעותי את דפוס התנהגותה של האוכלוסייה הפלסטינית. היא נותרה במקומה רק כאשר נמצאה באזור שליטתו של כוח ערבי חזק דיו אל מול הכוח היהודי.
ב-15 במאי הורה פאיז ביי אל-אידריסי "המפקח על ביטחון הציבור" מטעם הוועד הערבי העליון לאנשי המיליציה הפלסטינים לסייע לצבאות הפולשים ולהילחם ב"מפיצי השמועות, הגורמות לבריחת האוכלוסייה הערבית". מדינות ערב החלו לחסום את דרכם של פליטים שביקשו להיכנס אליהן. בסוף מאי לחצו מדינות ערב והוועד הערבי העליון על הפליטים במחנות לאורך גבולות הארץ לשוב לבתיהם.
חודשים אפריל־מאי היו ימי הגל העיקרי של יציאת הערבים מן הארץ. לדעת בני מוריס, גל זה "לא היה פרי של מדיניות כללית ומתוכננת מראש" של הנהגת היישוב היהודי, שכן הנטישה ההמונית בתקופה זו הפתיעה אותה, וגם את מחברי "תוכנית ד'", אלא שאנשי ההנהגה הבינו כי מדובר בתופעה חיובית עבור היהודים ולפיכך יש לנצלה.
מוריס מסכים עם קביעתו של שירות המודיעין של צה"ל ביוני 1948, שהגורם החשוב ביותר מבין הרבים שהשפיעו על יציאת הערבים בחודשים אפריל עד יוני, היה התקפות היהודים על היישובים הערביים. אך הוא מציין גם כי בפקודות המבצע של ה"הגנה" לקראת ההתקפות על יישובים, לא נכללו הוראות לגרש את תושביהם.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, תיאר מוסא אל-עלמי את גורמי העזיבה: "אם הפלסטינים פינו בסופו של דבר את ארצם, לא היה זה מתוך מורך לב אלא משום שאיבדו כל אמון במערכת ההגנה הקיימת. הם הבינו את חולשתה ואת חוסר השוויון בין משאביהם וארגונם לבין אלה של היהודים. נאמר להם שהצבאות הערביים מגיעים, שהעניין ייושב והכל יחזור למסלולו והם שמו מבטחם ותקוותיהם בזה. יתר על כן, לנגד עיניהם עמד החזיון של דיר יאסין על כל אכזריותו".
במהלך מתקפות ה"הגנה" בחודשים אפריל-מאי פוצצו כפרים ערבים במספר אזורים בארץ. להריסת רובם היו שיקולים צבאיים: השארתם על תלם הייתה מציבה את הסכנה שכוחות ערביים לא-סדירים או צבאות ערב הסדירים העתידים לפלוש, יכבשו אותם וישתמשו בהם כבסיסים להתקפות על היישוב היהודי, שכן ל"הגנה" לא היה כוח אדם מספיק להצבת חיל מצב גדול בכל כפר נטוש.