stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוקלזיאן
הערות שוליים

↑  אופרות מושרות במלואן היו יחסית נדירות באנגליה בתקופה זו. ״ונוס ואדוניס״, שהולחנה על ידי ג׳ון בלואו ב-1683 והועלתה בחצר המלך צ׳ארלס השני נחשבת לאופרה האנגלית הראשונה. וייתכן והיו גם הפקות נוספות אשר איננו מכירים כיום. לדוגמה ״דידו ואנאיס״ אשר אין עדות ברורה לגבי המקום או העיתוי שבו הועלתה לראשונה.
↑  Price, Curtis Alexander, 1945-, Henry Purcell and the London stage, Cambridge [Cambridgeshire]: Cambridge University Press, 1984, ISBN 0-521-23831-5
↑  Rebecca Herissone, Playford, Purcell, and the Functions of Music Publishing in Restoration England, Journal of the American Musicological Society 63, 2010-08, עמ' 243–290 doi: 10.1525/jams.2010.63.2.243
↑  Curtis Price, Oxford Music Online, Oxford University Press, 2002. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601451105171  GND: 4269559-4  LCCN: n82040744  MusicBrainz work: bb0c2505-d585-4c4e-9e84-845e68fdc23b  VIAF: 186293630   WorldCat (עם VIAF): 186293630
נו, פוגודי!

| --- | --- |
 
 בימוי:  ויאצ'סלב קוטיונוצ'קין, ולדימיר טרסוב, אלכסיי קוטיונוצ'קין 
 תסריט:  פליקס קנדל (קאמוב) ארקדי חייט אלכסנדר קורליאנדסקי
 מדבבים:  אנטולי פפאנוב (זאב) (1-18) קלרה רומיאנובה (ארנב) (1-18) איגור חריסטנקו (זאב) (19-20) אולגה זברבה (ארנב) (19-20)
 מוזיקה:  Tamás Deák 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  סויוזמולטפילם 
 הקרנת בכורה:  1969-1993 2005-2006 2020
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סרט מצויר קצר, סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סדרת סרטים 
 סרט קודם:  Well, Just You Wait! 
 סרט הבא:  I'll Get You! Holidays 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נוּ, פּוֹגוֹדִי! (או "נו, פגודי!"; ברוסית: Ну, погоди! (נהגה ברוסית: נו, פָּגָדִי!); ניתן לתרגום בתור "חכה, חכה!", "חכה עד שאתפוס אותך!" או "נו, תיזהר!") היא סדרת הנפשה שהופקה בברית המועצות על ידי אולפני "סויוזמולטפילם" בין השנים 1969 ל-1993.
בין השנים 1969 ל-1986 הופקו ושודרו 16 פרקים בקצב של כפרק אחד לשנה. נפילת ברית המועצות ומותו של השחקן הראשי אנטולי פפאנוב קטעו את הפקת הסדרה, ושני פרקים נוספים יצאו רק ב-1993, ו-1994 ברוסיה. פרקים אלה ציינו מלאת 25 שנים לצאת הסדרה וכך גם חתמו אותה.
שני פרקים נוספים הופקו כעשור מאוחר יותר על ידי אולפני "קריסמס פילמס" בשנים 2005 ו-2006. בסוף 2020 החלה הפקת ריבוט של הסדרה בדיבובם של גאריק חרלמוב ודמיטרי חרוסטליוב.
מאפייני עלילה ודמויות ראשיות

בדומה למספר סדרות מצוירות כמו טום וג'רי של MGM ווייל אי. קויוטי ורוד ראנר של האחים וורנר, הסדרה מתמקדת במרדף הבלתי-פוסק של דמות אחת אחרי האחרת. ב"נו פוגודי!" מדובר בזאב אשר מנסה לתפוס ארנב במגוון של מצבים וסצנות המתרחשות בנופים שמזכירים את ברית המועצות.
שתי הדמויות הראשיות בסדרה הן הזאב (ווֹלְק, Волк) והארנב (זָאיָאץ, Заяц), והן נטולות שמות פרטיים. בנוסף אליהם יש דמויות של חיות אחרות - חזירים, דובים, כלבים ואחרים - שמאכלסות עולם מעין-אנושי ותפקידן בעלילה הוא בדרך כלל להפריע במקרה למזימותיו של הזאב ללכוד את הארנב. מקור שמה של הסדרה, שניתן לתרגום כ"חכה, חכה!", הוא באיום שהזאב מפנה בסופו של כל פרק אל הארנב: "נו ארנב, חכה חכה!". אמרה זו הפכה לשם דבר בכל העולם הדובר רוסית.
במקור דיבב את הזאב אנטולי פפאנוב, והוא הדמות השלילית. עיקר אפיונו בהיותו בעל מראה עברייני - מדבר בקול צרוד, מעשן כבד, מנגן בגיטרה (סמל לתרבות מחתרתית). לעיתים קרובות הורס הזאב כל מה שנקלע לדרכו בניסיון להשיג את הארנב. עם זאת, במהלך הסדרה הוא מפגין גם יכולות רבות מהתחום האמנותי, בהן נגינה על גיטרה, שירה וריקוד. המורכבות שאלמנטים אלה מכניסים בדמותו והמסכנות שלו מחוסר ההצלחה בלכידת הארנב מביאים את קהל הצופים דווקא לאהוד את דמותו. ייתכן שאהדה זו היא שהביאה בסופו של דבר ל"ריכוך" דמותו של הזאב עם השנים – בפרק 20, האחרון, הוא כבר אינו מתואר כמעשן כבד, ובמקום זאת הוא מוצץ סוכרייה על מקל.
הארנב דובב במקור על ידי השחקנית קלרה רומיאנובה. ברוב הפרקים הוא מוצג בשעה שהוא עוסק בעיסוקיו השונים (כגון ביקור במוזיאון או בקרקס), שבמהלכם הוא נאלץ בסופו של דבר להתמודד עם ניסיונותיו של הזאב ללכוד אותו. בזכות פיקחות ומזל מצליח הארנב להימלט מהזאב פעם אחר פעם. יחד עם היותו הדמות החיובית, הארנב הוא לרוב המגיב לסיטואציות שיוזם הזאב, ובאופן כללי הוא דמות מפותחת פחות. במהלך הסדרה עוברת דמותו של הארנב שינוי, והוא הופך לפעיל יותר.
רקע

נפילת מסך הברזל בשנת 1990 אפשרה תחלופת סרטים קלה יותר בין המערב לברית המועצות. הן הקהלים בארצות הברית והן הקהלים בברית המועצות שמו לב לדמיון הרב בין "נו פוגודי" לבין "טום וג'רי". יוצר הסדרה הודה שלמד הרבה מסרטי אנימציה של דיסני שהגיעו לברית המועצות דרך גרמניה, במיוחד במבי. אך למרות זאת הוא אמר שהוא לא ראה את טום וג'רי עד שבנו קנה מכשיר וידאו ב-1987. למעשה נו פוגודי שם דגש על החיים האמיתיים ומצבים שכיחים בשונה מטום וג'רי שמתבסס רק על סצנות המרדף.
בסדרה יש מעט מאוד מלל. המשפט הנפוץ ביותר הוא "נו, פוגודי" (חכה חכה!), הנאמרת על ידי הזאב כאשר תוכניותיו לתפיסת הארנב נכשלות. כל פרק מסתיים בקריאה של הזאב, "נו זייץ, פוגודי!" (טוב ארנב, תחכה ותראה!). הסדרה כוללת גם צחוק רב, הרבה נהמות ושירים.
לאחר מותו של אנטולי פפאנוב בשנת 1987 יצאו מספר נוסף של פרקים עד 1993 והם התבססו על קולו שהוקלט באולפני "סויוזפילם". שני הפרקים שהופקו בשנת 2005 ו-2006 ב"קריסמס פילמס" היו פרי עבודתם של שניים מהכותבים המקוריים של הסדרה ושל המפיק אלכסנדר קוטיונוצ'קין, בנו של הבמאי המקורי של הסדרה ויאצ'סלב קוטיונוצ'קין. בסך הכול הופקו 20 פרקים באורך של כ-10 דקות כל אחד. הפופולריות של הסדרה ברוסיה ובמדינות הגוש המזרחי לשעבר ניכרת עד היום.
ביקורת

הסדרה הייתה במשך שנים רבות פופולרית ביותר בכל ברית המועצות ושלוחותיה. פופולריות זו נמשכת עד היום במדינות חבר העמים לשעבר. אולם, למרות הפופולריות הרבה שלה בציבור, חשף ויאצ'סלב קוטיונוצ'קין, בנו של אלכסנדר קוטיונוצ'קין, יוצר הסדרה, כיצד למרות שאיש לא אמר את זה לאביו, במאים ואנימטורים החשיבו את הסדרה לרדודה וחסרת עומק.
קוטיונוצ'קין האמין בפשטות, הרבה להציג סצנות פשוטות, והתמקד ברעיון לפיו אין החזק יכול לפגוע בחלש. לאורך השנים עלו השערות שהסדרה מייצגת את המאבק בין האליטה האינטלקטואלית (הארנב) לבין מעמד הפועלים (הזאב). קוטיונוצ'קין טען שהפרשנויות הללו חסרות שחר.
אתחול

בנובמבר 2019 אולפני סויוזמולטפילם הודיעו כי תופק סדרת רימייק בת 52 פרקים. דמיטרי חרוסטליוב לוהק לדובב את הארנב בעוד גאריק חרלמוב ידובב את הזאב. ביוני 2020 האולפנים חשפו תמונת תלת־ממד של הדמויות הוותיקות והחדשות. עבודת הדיבוב ועיצוב הסצנות החלה באוקטובר 2020.
הערות שוליים

↑  «НУ, ПОГОДИ!» ОБЗАВЕДЁТСЯ ПРОДОЛЖЕНИЕМ
↑  "Союзмультфильм" представил изображения трех новых героев "Ну, погоди!"
↑  «Союзмультфильм» показал Зайца из нового «Ну, погоди!». От оригинала остались глаза
בול שהוציאה הממשלה הסובייטית המתאר את הסדרה.
בני דלנוקי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1838 סובוטיצה, סרביה 
 פטירה:  28 בינואר 1914 (בגיל 75) טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 בן או בת זוג:  פאני קונטי 
 
ניתן לראות את השחקנים הבאים לפי סדר אגודת שחקני דברצן של 1870 1. רוז'ה סקאל (1848–1926); 2. Szabó Róza (1850–1922); 3. Béla Bercsényi (1844–1901); 4. בלהה לואיזה (1850–1926); 5. אמה מורז'אי (פרסלי) (1844–1923); 6. Gyula Rónai (1828–1894); 7. לורה הטני (1830–1874); 8. Béla Mándoky (1839–1918); 9. István Együd (1838–1882); 10. פאני קונטי (1842–1908); 11. Gyula Vízvári (1841–1908); 12. János Gerecs (1843–1910); 13. Dalfi Lőrinc; 14. Emese Takács (1847–1914); 15. József Szabó (1814–1875); 16. Erzsi Szomolnoki; 17. István Tanner (1828–1878); 18. בני דלנוקי (1838–1914); 19. Vilmos Foltényi (1820–1905); 20. Miklós Zöldi (1821–1876); 21. Amália Szákfy (1830–1901); 22. Julianna Szabó (1812–1886); 23. József Dózsa (1815–1886); 24. אישטוון פיליפוביץ' (1822–1885)
בני דלנוקי (במקור בנימין זינגר, בהונגרית: Dalnoki Béni; סובוטיצה, 3 במאי 1838 – בודפשט, 28 בינואר 1914) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי. בעלה של זמרת האופרה פאני קונטי. שניהם היו בין הזמרים המייסדים של בית האופרה המלכותית ההונגרית ב-1984 (שמה היום בית האופרה של בודפשט). בנם היה ד"ר ויקטור דלנוקי, זמר אופרה (בריטון), במאי, רופא שיניים.
ביוגרפיה

בנימין (ברנאט) זינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל זינגר ושל רוזליה זינגר. הוא היה זמר במקהילה כאשר השחקן והזמר מיהאי הווי, התארח בעיר הולדתו, החתים אותו ללהקתו בשנת 1857 לשלושה חודשים של הופעה בחינם. הוא הצטרף ללהקת אישטוואן רסלר (הו') ב-1860, ובפעם הראשונה תחת ניהולו שר את התפקיד הראשי הראשון שלו, את ליונל באופרה מרתה של פרידריך פון פלוטו. בשנת 1861 אצל ריכרד לוי (גר') בווינה הוא פיתח את "קול הטנור הנרחב" שלו. קרל טראומן (אנ') רצה להחתים אותו, אבל ב-1862 דלנוקי העדיף לקבל את הצעתו של יאנוש פולינוס (הו'), מנהל להקה בקולוז'וואר. שם הוא למד כמאה תפקידים בעזרת דיולה קאלדי (הו') - אז במאי אופרה ומנצח. בשיא הקריירה שלו רצה מוריס סטראקוש (אנ') לקחת אותו לחו"ל, אבל אז הוא התחתן עם פרנציסקה קונטי (שהתגיירה לשם כך) ולא רצה לעזוב את משפחתו. מעונת 1867/1866 עבד עם אשתו בארד, מ-25 בספטמבר 1870 בדברצן, לימים באוראדיה ובקושיצה. בין 1876 לבין 1878 שיחק שוב בקולוז'וואר. ב-17 באפריל 1879, שוב בתור ליונל, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי של בודפשט. דלנוקי קיבל שם חוזה שנה לאחר מכן, משם הצטרף עם אשתו לזמרים המייסדים הראשונים של בית האופרה של בודפשט, שנפתח ב-1884, כזמר טנור בולט. אשתו קיבלה תפקיד רק כחברת מקהלה. בשנת 1904 הוענק לו התואר "חבר כבוד" של האופרה בתום חמישים שנות פעילותו על הבמה. ב-9 במרץ 1907 ערך את הופעת הפרידה שלו, באופרה הקומית בת המערכה האחת של אדולף אדם "בובת נירנברג", בה שר את יונתן ולאחר מכן את סיפורי הופמן של אופנבך. באופרה זו הוא גם שיחק בתפקיד משרתו של פרנסיס. הוא נפטר משיתוק מוחין ב-1914.
במחצית הראשונה של הקריירה שלו, הוא שר תפקידי טנור ליריים, עבר לדמויות בופו בגיל מבוגר. "הוא מעולם לא התפטר מתפקידו בקריירה האמנותית שלו".
כדי שיזכה באזרחות ההונגרית, הוא אימץ בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה את הטנור הצ'כי, קרל בוריאן (אנ'), שהתמחה באופרות של וגנר שהשתמש לאחר מכן גם בשם קארוי בוריאן-דלנוקי.
תפקידיו (מבחר)

אדולף אדם : בובת נירנברג - יונתן
בליני : לה סונמבולה (הסהרורית) - אלווינו
פרנץ ארקל : לאסלו הוניאדי - המלך לאסלו החמישי
פרנץ ארקל: באנק באן - אוטו
פון פלוטו : מרתה - ליונל
גונו : פאוסט - תפקיד ראשי
טרילוגיית וגנר - פנטומימה
אופנבך : סיפורי הופמן - פרנץ
רוסיני : הספר מסביליה - הרוזן אלמוויווה
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Dalnoki Béni. In Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. I. kötet (Aágh Endre – Faust). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. [1929]. 313–314. o. בני דלנוקי (אנציקלופדיה למשחק הבמה ודרמה הונגרית. עורך אלאדר שופפלין. כרך א' בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה).
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 173/1914. folyószáma alatt.
1 2 3  Itt a harmadik felvonásra berekedt, s Reszlernek kellett beugrania helyette. Vasárnapi Ujság – 1898. december 11. 3. Élet- és jellemrajzok. Dalnoki Béni (képekkel) 874. oldal
1 2  Schöpflin Aladár (szerk.): Magyar Színművészeti Lexikon 1. (Budapest, 1929), 313. oldal
↑  Magyar Nemzet, 2013. november 9. 305. szám, 36. oldal
האיש שחשב שאשתו היא כובע (אופרה)

כריכת הספר "האיש שחשב שאשתו היא כובע", אשר שימש כמקור השראה ליוצרי האופרה
האיש שחשב שאשתו היא כובע (באנגלית: The Man Who Mistook His Wife for a Hat) היא אופרה שנכתבה בשנת 1986 על ידי המלחין האנגלי מייקל ניימן (Nyman; (אנ')) עבור לברית מאת כריסטופר רולנס (Rawlence). הטקסט חובר על ידי רולנס על בסיס עיבוד שהוא ערך יחד עם ניימן ועם מייקל מוריס (Morris) לספרו בשם זה מאת הנוירולוג אוליבר סאקס (1985), שבו מתוארות, מנקודת מבטו של המטפל, חוויות טיפוליות שונות הנוגעות למטופלים הסובלים מהפרעות נוירולוגיות.
תקציר עלילת האופרה

האופרה עוסקת בעיקר במחלתו הנוירולוגית של ד"ר P, זמר בעל שם עולמי ו"פרופסור של קול" (דמותו של ד"ר P מבוססת על אדם אמיתי). האופרה כוללת 3 דמויות: ד"ר P, אשתו וד"ר S (דמות המבוססת על אוליבר סאקס).
ביצירה שתי מערכות: המערכה הראשונה מתרחשת במשרדו של ד"ר S, ואילו המערכה השנייה מתרחשת במגורים של ד"ר P.
בתחילת האופרה, ד"ר S מציג את הבסיס האנושי המקיף של עבודתו הנוירולוגית, ומסביר איך הוא מאבחן את החולים. אחרי כן, הוא עורך לקהל היכרות עם בעיותיו הטריות של ד"ר P: לאחרונה, ד"ר P נתקל בכמה תקריות שהן התעורר בו ספק מסוים לגבי חפצים ואנשים.
במערכה הראשונה, ד"ר S עורך בדיקה שגרתית לד"ר P בנוכחות אשתו של האחרון. בין השאר, הוא מציג לו מספר שקופיות של נשיונל ג'יאוגרפיק ומבקש ממנו לזהות אותן. ד"ר. P אינו מצליח לבצע את המשימה כהלכה. לפני שד"ר P ואשתו יוצאים מהמרפאה, ד"ר P מתכוון להרים את כובעו ממתלה הכובעים, אבל במקום זאת מגיע לראשה של אשתו. זוהי התייחסות לשם האופרה.
במערכה השנייה, ד"ר S מבקר בדירתו של ד"ר P. בדירתו מצויים עותקי "אהבת משורר" (אנ') של שומאן, והוא ואשתו שרים את האריה "Ich grolle nich". מכאן מזהה ד"ר S את יכולתו המוזיקלית של ד"ר P.
ד"ר S מבצע סדרה של בדיקות חזותיות לד"ר P, כשהוא מתחיל בהצגת דימויים של עצמים מוצקים בצורות גאומטריות שונות, ואחר כך מציג לו תמונות ברחבי הבית. תוצאת האבחון היא שיש לד"ר P יכולת לזהות מוצקים גאומטריים, אך לא פנים. בהמשך האבחון, ד"ר S מעביר לד"ר P ורד וכפפות ומבקש ממנו לזהות את האובייקטים. לאחר מכן, ד"ר S וד"ר P משחקים שחמט, וד"ר P מנצח את ד"ר S. מכאן מסיק ד"ר S כי הזיכרון החזותי של ד"ר P שלם ואינו פגוע.
אחרי הבדיקות, מתברר לד"ר S כי ד"ר P הוא צייר חובב. בזמן שד"ר P שותה תה, ד"ר S ואשתו של ד"ר P מדברים על הציורים שהאחרון צייר. ד"ר S מבחין כי עם הזמן, ד"ר P עבר מציור פיגורטיבי לציור מופשט. הוא מציע כי שינוי זה בסגנון הציור משקף את מחלתו של ד"ר P. בתגובה, אשתו של ד"ר P מתרגזת וטוענת כי השינוי מבטא את התפתחותו האומנותית של בעלה, ולא את מחלתו ההולכת ומתגברת. אשתו של ד"ר P מסבירה לד"ר S כיצד בעזרת המוזיקה, בעלה מצליח להתמודד עם חיי היומיום למרות בעיותיו התפיסתיות.
ד"ר S מאבחן את ד"ר P כמי שסובל מאגנוזיה חזותית. ד"ר S לא יכול להציע תרופה לד"ר P, אך הוא מציע לו שישתמש במוזיקה ובסיוע מאשתו כדי לפצות על לקות הראייה שלו וכדי לאפשר ארגון של חייו. במונולוג המשקף את ההקדמה ד"ר S שוב מחדש שד"ר P צריך לפצות על ליקויי הראייה באמצעות המוזיקה, ומציין שאסטרטגיה כזו תאפשר לד"ר P להמשיך חיים מלאים ולעסוק בהוראה עד יום מותו.
יצירתה של האופרה

האופרה "האיש שחשב שאשתו היא כובע" עלתה לראשונה על במה כשנה בלבד לאחר פרסום הספר של סאקס - ספר אשר שימש כמקור ההשראה העיקרי עבור יוצר האופרה, מייקל ניימן. היצירה החלה להירקם כאשר הבמאי כריסטופר רולנס לקח את הרעיונות העיקריים מהמחקר שפורסם והתאים אותם לתבנית אופראית.
בעוד סאקס קיבל בברכה את האדפטציה של מחקרו לאופרה, אשתו של האדם שדמותו של ד"ר P בוססה עליו, התנגדה בתחילה להעלאת האופרה: היא חשבה שהאופרה תלעיג את חיי בעלה ואת ההתמודדות שלו עם מחלתו. לאחר שסאקס וכריסטופר רולנס פגשו אותה היא שינתה את דעתה. במהלך השיחה, רולנס התרשם מכך שתמיכתה הרגשית של האישה הייתה חיונית לשם התמודדותו של בעלה עם מחלתו. מאוחר יותר, הוא הסתמך על התרשמות זו כדי לעצב את דמותה באופרה.
בשנת 1986, הבמאים מייקל מוריס וכריסטופר רולנס עבדו עם המלחין מיקל ניימן על עיבוד היצירה. על בסיס עיבוד זה, רולנס יצר טקסט לברית, שעבורו הלחין ניימן את האופרה. זאת הייתה האופרה הראשונה שהכילה 2 כינורות ויולה, 2 צ'לו, פסנתר ונבל.
ניימן הסתקרן מספרו של סאקס, ובמיוחד מכך שבתחילה לא מוסבר בספר מהי המחלה של ד"ר P, והקורא מובל לפתרון חידה זו דרך תהליך האבחון. הוא ארגן את האופרה לאורך אותם קווים ותרגם את האבחון לתוך מה שהוא מכנה "זרם אירועים". מאחר שהאבחון של סאקס לא מהווה דרמה במובנה הקלאסי, ניימן עיבד אותו לכדי נרטיב תואם. הוא הצמיד לו משמעות מוזיקלית, והתייחס לנקודות מבט כמו נקודת המבט של ד"ר P בתור אדם הסובל מאגנוזיה חזותית.
הייצוג המוזיקלי של דמותו של ד"ר P מתבסס על הניגוד בין המוכר לבלתי מוכר. המלחין בנה מה שכונה על ידיו "זהות הרמונית" עבור ד"ר P; כלומר, התקדמות מאקורד אשר שימש בתור הבסיס לעבר קבוצת וריאציות. הצורות השונות שד"ר P חווה על תוכנן, צבען, מרקמן וכו' מתורגמות למוזיקה שאינה מוכרת לו. התהליך מייצג את המעבר מהמוכר אל הלא מוכר, תהליך שאותו ניימן מכנה "הזרה". במקביל, המוזיקה של שומאן מצוטטת שוב ושוב לאורך היצירה, על מנת להמחיש את השפעתה על החיים של ד"ר P.
ניימן, כריסטופר וסאקס עבדו כולם ביחד כדי ליצור אופרה מקורית עם מסר חיובי שיעבור דרך המוזיקה. האופרה של ניימן שייכת לקאנון של האופרה המינימליסטית של המאה העשרים. היא מבצעת שינוי צורה ייחודי של הז'אנר, כדי להכיל סיפור המבוסס על תהליך האבחון.
בשנת 1987, רולנס יצר עבור האופרה עיבוד קולנועי.
זרים (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Stranger than Paradise 
 בימוי:  ג'ים ג'ארמוש
 הופק בידי:  שרה דרייבר
 תסריט:  ג'ים ג'רמוש
 עריכה:  ג'ים ג'ארמוש 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון לורי, אסתר באלינט, ריצ'רד אדסון
 מוזיקה:  ג'ון לורי, דרו קונין
 צילום:  טום דיסיליו
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה 
 חברה מפיצה:  חברת סמואל גולדווין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1984
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית והונגרית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט מסע 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, קליבלנד, פלורידה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 תקציב:  100,000 דולר אמריקאי
 הכנסות באתר מוג'ו:   strangerthanparadise
 פרסים:  פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן
 דף הסרט ב־IMDb
 
זרים (באנגלית: Stranger Than Paradise) הוא סרטו של הבמאי האמריקני ג'ים ג'ארמוש משנת 1984. הסרט, מעין קומדיה, המציגה את קורותיהם של טיפוסים בשולי החברה, מהגרת הונגריה, בן דודה וידידו, היה הצלחתו החשובה הראשונה של ג'ארמוש כבמאי, זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן, והשפיע רבות על תנועת "הקולנוע האמריקני העצמאי" במהלך שנות ה-80.
הפקת הסרט

הפקת הסרט התאפשרה לאחר שלבמאי וים ונדרס, שסיים את צילום סרטו "מצב הדברים" בשנת 1982 נותר עודף של פילם גולמי, והוא העניק אותו לג'ארמוש על מנת שיצלם את סרטו. הסרט החל כסרט קצר בן 30 דקות, שהוצג בפסטיבל סרטים ברוטרדם ב-1983 ולאחר מכן הוארך לכלל סרט בן 95 דקות בשלוש מערכות.
הבמאי, ג'ארמוש, היה אחד מאנשי תנועת "הקולנוע האמריקאי העצמאי" שניסתה ליצור סרטים הרחק מהמסגרת שהוכתבה על ידי אולפני הקולנוע הגדולים. הקולנוע האמריקאי של תחילת שנות ה-80 התאפיין בהפקות גדולות ויקרות, בנוסח סרטיהם של סטיבן ספילברג או ג'ורג' לוקאס. ג'ארמוש רצה ליצור קולנוע אישי, מינימליסטי, ואף אוונגרדי. הסרט צולם בתקציב מינימלי, כאשר חברתו לחיים של ג'ארמוש, שרה דרייבר, משמשת כמפיקה. בתפקידים הראשיים לוהקו המוזיקאי ג'ון לורי, השחקן ריצ'רד אדסון והתגלית שרה באלינט שהייתה בת 16 כשהתחילו צילומי הסרט. הצלם היה טום דיסיליו, שהתפרסם לאחר מכן כבמאי בזכות עצמו עם סרטים כ"ג'וני סווייד".
סגנונו של הסרט הוא מיוחד, ואופייני לסרטיו של ג'ארמוש. הסרט מצולם בשחור-לבן, בסצנות ארוכות המצולמות בתנועת מצלמה (טייק) אחת. בין הסצנות ישנן כמה שניות של מסך שחור. גיבורי הסרט נראים כתלושים מזמנם ומהחברה בה הם חיים. הגיבורה, אווה, היא מהגרת מהונגריה, שאינה מוצאת את מקומה בחברה האמריקאית. הגיבור הראשי, ויל, וידידו אדי, הם בטלנים, החיים מעבודות מזדמנות, ומהימורים. לבושם וסגנון דיבורם אינו תואם את הלבוש וסגנון הדיבור שרווח בעת שצולם הסרט, בראשית שנות ה-80. סגנון המשחק הוא סגנון המכונה באנגלית "Deadpan Comedy". המדובר בסגנון בו נאמרות שורות מצחיקות או אבסורדיות בפנים חתומות, בנוסח באסטר קיטון.
הפסקול של הסרט כלל מוזיקה מאת ג'ון לורי ודרו קונין, אך במהלך הסרט מושמע מספר פעמים השיר "I Put a Spell on You" בביצוע המקורי של הזמר סקרימינג ג'יי הוקינס משנות החמישים. השיר הפך להיות לאחד מסימני ההיכר של הסרט. גיבורי הסרט מתייחסים אל השיר, והשמעת השיר תואמת את האווירה שיוצר הסרט.
עלילת הסרט > מערכה ראשונה - "העולם החדש"

בלה, המכונה וילי (ג'ון לורי), הוא מהגר ותיק מהונגריה החי בניו יורק. הוא בטלן המתפרנס מהימורים, ואוהב להתבטל בחברת ידידו אדי (ריצ'רד אדסון). דודתו של וילי מוסרת לו כי היא חולה, ובשל כך לא תוכל לארח קרובת משפחה המגיעה מהונגריה, ויהיה עליו לארח אותה במשך עשרה ימים. הקרובה, אווה (אסתר באלינט) היא בת עשרה הונגריה, שהחיים בניו יורק נראים לה זרים ומוזרים. וילי, לעומת זאת, אוהב לשמור על אורח חייו הבטלני, ואינו אוהב את הביקורת של אווה. לאחר שהוא מציג בפניה את אורח החיים האמריקני, המתבטא באכילת ארוחות טלוויזיה ועישון סיגריות, נפגשת אווה עם אדי, והשלושה מתחבבים זה על זה, עד שמגיע זמנה של אווה לנסוע לקליבלנד לגור עם דודתה.
עלילת הסרט > מערכה שנייה "שנה לאחר מכן"

שנה לאחר מכן זוכים וילי ואדי בסכום צנוע בהימורים, ומחליטים לבקר את אווה בקליבלנד. הם מוצאים שהיא עובדת במסעדה מקומית למזון מהיר, וחיה חיים משעממים למדי עם דודתה. יש להם כמה ימים לבלות ביחד, אך הם אינם מוצאים מה לעשות, שכן המדובר בעונת החורף בה הכל קפוא, ולא ניתן לבלות. השלושה מחליטים לנסוע לפלורידה ולנסות להרוויח כספים נוספים בהימורים.
עלילת הסרט > מערכה שלישית "גן העדן"

השלושה מגיעים לפלורידה ומשתכנים בחדר במלון דרכים. אדי ווילי מהמרים על מרוצי כלבים, ואווה נשארת בחדר המלון ומשתעממת. כאשר אדי ווילי שבים אל החדר, מסתבר שהם הפסידו את כל כספם. למחרת מתעוררת אווה ואינה מוצאת את וילי ואדי. היא יוצאת מהחדר, ורוכשת לעצמה כובע. היא נפגשת באדם שסבור שהיא אישה שעמה היה עליו להיפגש, שאמורה הייתה לחבוש כובע דומה. האדם, כנראה עבריין, מוסר לאווה מעטפה ובה סכום כסף גדול במזומן. היא שבה אל החדר, משאירה כסף לאדי ווילי, ופתק בו היא אומרת כי בכוונתה לטוס לאירופה. היא יוצאת אל נמל התעופה ורוכשת כרטיס בחזרה להונגריה. אדי ווילי שבים מהמרוצים, מוצאים את הפתק ויוצאים לעצור אותה. וילי עולה על המטוס להונגריה על מנת לחפש את אווה, אך אווה התחרטה ברגע האחרון וירדה מהמטוס.
הצלחת הסרט בביקורת ובקופות

הסרט זכה להצלחה ביקורתית רבה. הוא זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן בשנת 1984, וכן בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס, ובפרסים נוספים. הביקורות היו לרוב חיוביות, והן ציינו לטובה את סגנונו המיוחד של הסרט. הסרט הכניס כשני מיליון וחצי דולר בארצות הברית הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים המגדירים והמשפיעים של תנועת הקולנוע העצמאי בארצות הברית, והצלחתו איפשרה את המשך הקריירה של הבמאי ג'ארמוש, שהמשיך ליצור סרטי קולנוע "עצמאיים" במהלך שנות השמונים ולאחריהן. הסרט נחשב ל"סרט פולחן" ועודו מוקרן בסינמטקים ובערוצי הטלוויזיה, וצבר במהלך השנים קהל אוהדים נאמן. בשנת 2003 נבחר הסרט על ידי המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" כאחד מחמישים "סרטי הפולחן" הגדולים של כל הזמנים
הערות שוליים

↑  זרים אתר מוג'ו
↑  חמישים סרטי הפולחן הגדולים של כל הזמנים אנטרטיינמנט ויקלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 3086185  BNE: XX4186721  BnF: cb142942860 (data)  CANTIC: a12018247  GND: 4433621-4  LCCN: no2010105576  SUDOC: 177447125  VIAF: 316751874   WorldCat (עם VIAF): 316751874
ארווין גלשאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביוני 1923 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1976 (בגיל 53) הרובע החמישי של בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1974) 
 
ארווין גלשאי (במקור גרוס, בהונגרית: Galsay Ervin; בודפשט, 9 ביוני 1923 – בודפשט, 15 בדצמבר 1976) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס), זוכה פרס האמן המצטיין (1974). בשל כישרונו הוא היה מאוד מבוקש עוד מצעירותו. הוא היה זמר אופרה שהופיע במספר עצום (33) של הצגות בכורה של אופרות מן המפורסמות שבהן.
קורות חיים

ארווין גרוס נולד במשפחה יהודית כבנם של בנם של ינה גלשאי (גרוס) (1886–1965), סוחר ושל אירן באואר. במהלך שנות התיכון שלו, לימד אותו לשיר המורה לשירה המפורסם גזה לאסלו. בין 1942 לבין 1944, לא נקרא לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). כיהודי הוא גם לא יכול היה להופיע, אלא במופעי האופרה בפני קהל יהודי בלבד בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. בראיון לעיתון אוי אלט - עיתון הקהילה היהודית של בודפשט סיפר כך:
קורות חיים > קריירה

"הופעתי הראשונה באומיקה – ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך הייתה ב-19 באוקטובר 1942, בתפקיד הרוזן צ'פרנו בריגולטו. עדיין הייתי אז מתחיל בן 19. סיימתי בדיוק את לימודי הווקאלים אצל ד"ר גזה לאסלו. פניתי לד"ר גזה ריבארי שסידר לי אודישן אצל וילמוש קומור וכך קיבלתי את התפקיד הראשון בחיי - כי באותה תקופה לא יכולתי אפילו לחשוב על הופעה במקום אחר בגלל יהדותי. עד סוף חיי אחשוב על וילמוש קומור בהכרת תודה. הוא קרא לי הצידה בזמן החזרה והזהיר אותי: תדאג להגייה ברורה של הטקסט, כי גם מי שיושב בשורה האחורית חייב להבין את השחקן. אני גם חושב גם על דז'ה ארנסטר בהכרת תודה. בשנת 1943 הוטל עלי תפקיד המלך באאידה. את הכהן הגדול גילם דז'ה ארנסטר. באחת החזרות הבחין ארנסטר שאני מסתכל על עצמי בייאוש. שאל אותי "איפה לוחצת הנעל?" אמרתי לו שאני חושש מהביצוע, שכן הוא, ארנסטר, יעלה לבמה מיד אחרי ומי שישמע ממנו את אריה של הכהן הגדול לא יזכור את הזמר המתחיל ששר לפניו. ארנסטר טפח לי על השכם ואמר: 'זה יסתדר איכשהו, אל תפחד'".
הופעתו הראשונה על הבמה בתיאטרון גולדמרק ב-1942, הייתה למעשה משהו קטן ב"ליצנים", ואחריו אכן ההופעה המשמעותית בריגולטו ובמאדאם באטרפליי. בין 1942 ל-1944 הוא שר בסיפורי הופמן, לה טרוויאטה, נשות וינדזור העליזות, נישואי פיגארו, מלכת שבא ופאוסט.
קורות חיים > אחרי המלחמה

אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1946 החתים אותה אלדאר טוט בבית האופרה של בודפשט ובמקביל הוא שר עם להקת "האופרה קומדיה" של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט עד 1948. בינתיים, המשיך את לימודיו אצל ינה רווס ואצל פרנץ סקייהידי (Ferenc Székelyhidy). הוא פרש בסתיו 1973.
ב-1947, לפי הניסוח של התיאטרון, הוא שר את אחד התפקידים האהובים עליו, דוקטור ברטולו, בהופעה האופראית של "הספר מסביליה". התפקיד הזה הפך אצלו מרכזי כל כך שהרבה שנים מאוחר יותר, ב-1959, כשחגג את הופעתו ה-1000 בבית האופרה, הוא חגג גם את ההופעתו ה-125 בתפקיד זה. הוא התחתן עם הפסנתרנית היהודייה קלרה בנדיקט, שגם היא הופיעה במסגרת אומיקה.
הוא נודע בזכרונו ובכך שלמד תפקיד תוך שעות. זה גרם לו להיות מסוגל ל"דרופ-אין" וירטואוזי. בנוסף, הוא ניחן גם בווירטואוזיות שירה, לשיר נפלא את האריה הצבאית של ברטולו, או את הדואט הקשה של דון פסקואלה. היה לו עוד "תפקיד": הוא היה הסטטיסטיקאי החי, המחשב של בית האופרה. הוא שמר הכל ברשימותיו על חבריו האמנים ועל ההופעותיו.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (4א).