stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חאפיז מוחמד סעיד

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1950 (בן 74) Jaranwala Tehsil, פקיסטן 
 מדינה:  פקיסטן 
 השכלה:  אוניברסיטת המלך סעוד 
 
חאפיז מוחמד סעיד (באורדו: حافظ محمد سعید, נולד ב-1948) הוא פעיל טרור פקיסטני, ממייסדי לשקאר-א-טייבה ומשמש כאֶמיר של ג'מאעת-א-דעוואה, הפועלת בעיקר מפקיסטן ואשר כנגדה ישנן סנקציות על ידי האו"ם בשל היותה מוגדרת כארגון טרור. אף שסעיד אישיות משפיעה בתחום הדתי ובמרחב הפוליטי בפקיסטן, הוא מוגדר כטרוריסט על ידי מדינות וגופים רבים. באפריל 2012, הכריזה ארצות הברית על פרס של 10 מיליון דולר על סעיד, על תפקידו במתקפת הטרור של 2008 במומבאי שבה נרצחו 164 אזרחים, כולל 6 אזרחים אמריקאים. הצעת הפרס גררה מחאות נרחבות בפקיסטן מגורמים התומכים בפעילותו.
הודו רואה אותו בתור אחד הטרוריסטים המבוקשים ביותר, בעיקר בשל קשריו ללשקאר-א-טייבה ומעורבותו בפיגועים בהודו כגון במתקפה במומבאי ב-2008, הפיגועים ברכבת במומבאי ב-2006, והפיגוע בפרלמנט ההודי ב-2001, והוא מופיע ברשימת המבוקשים ביותר של ה-NIA (סוכנות החקירות הממשלתית של הודו). וכן ברשימות של ארצות הברית הממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי, רוסיה ואוסטרליה.
בדצמבר 2017 נאלצה הרשות הפלסטינית לפרסם התנצלות ולבטל מינויו של עדנאן אבו אל-חייג'ה, שגרירהּ בפקיסטן, לאחר שהופיע בציבור עם סעיד. הרשות הודיעה כי: "יחסינו עם הודו חשובים מאוד עבורינו, עדנאן עשה שגיאה, ביודעין או שלא ביודעין. הוא יוחזר לרמאללה ולא ישמש עוד כשגריר בפקיסטן".
הערות שוליים

↑  "US puts $10m bounty on Lashkar-e-Taiba's Hafiz Saeed". BBC News (באנגלית בריטית). 2012-04-03. נבדק ב-2020-12-26.
↑  Amjad Mahmood. "Footprints: JuD's show of strength".
↑  "BBC News — US puts $10m bounty on Lashkar-e-Taiba's Hafiz Saeed". BBC News.
↑  "Jamaat-ud-Dawah website-Organization". אורכב מ-המקור ב-2018-07-16. נבדק ב-2017-12-31.
↑  "UN declares Jamaat-ud-Dawa a terrorist front group — The Long War Journal".
↑  "India welcomes $10 million bounty on Hafiz Saeed".
↑  "Thousands protest against US bounty on Hafiz Saeed – JAAG TV". אורכב מ-המקור ב-2 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "India will be forced to Kashmir just like US in Afghanistan: Hafiz Saeed". Pakistan Defence.
↑  קישור לרשימת המבוקשים בדף הרשמי של NIA באתר ממשלת הודו
↑  USA redesignates Pakistan-based terror groups The Tribune
↑  "Lashkar-e-Toiba". South Asia Terrorism Portal. אורכב מ-המקור ב-24 במאי 2012. It is also a banned organization in Britain since March 30, 2001. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Council Decision of 22 December 2003". Eur-lex.
↑  Terror list out Arab Times
↑  Australian National Security, Listing of Terrorism Organisations Attorney-General's Department (אורכב 29.06.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑  Roggio, Bill (11 בדצמבר 2008). "UN declares Jamaat-ud-Dawa a terrorist front group". The Long War Journal. נבדק ב-19 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Palestine says India ties very important, recalls envoy who shared dais with Hafiz Saeed, באתר Times of India, דצמבר 2017
ג'ודית ג'רוויס תומסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1929 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  20 בנובמבר 2020 (בגיל 91) קיימברידג', ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', קולג' ברנרד, תיכון האנטר קולג' 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מונחה לדוקטורט:  Kathrin Koslicki 
 זרם:  פילוסופיה אנליטית
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר, מטאפיזיקה
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה 
 הושפעה מ:  פיליפה פוט
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1986) Philip L. Quinn Prize (2012) Carus Lectures (2003) 
 
ג'ודית ג'רוויס תומסון (באנגלית: Judith Jarvis Thomson;‏ 4 באוקטובר 1929 – 20 בנובמבר 2020) הייתה פילוסופית יהודייה-אמריקאית, שעסקה בעיקר בפילוסופיה של המוסר ובמטפיזיקה. היא הייתה ידועה בשל תמיכתה ברעיון של מוסר אובייקטיבי ובזכויות מוסריות, בשל דעותיה על חוסר השלמות של המונח "טוב" ובשל השימוש היצירתי שלה בניסויי מחשבה כדי לחזק טיעונים פילוסופיים. היא זכתה להכרה בינלאומית בעיקר בשל מאמרה "הגנה על הפלה" (A Defense of Abortion) מ-1971, שבו טענה כי הזכות לערוך הפלה מלאכותית נובעת מזכותן של נשים על גופן, בעזרת האנלוגיה של טיעון הכנר.
קורות חיים

תומסון נולדה ב-4 באוקטובר 1929 בניו יורק, בתם השנייה של הלן שהייתה מורה, ותאודור ג'רוויס, שהיה חשבונאי. אמה הלן הייתה ממוצא צ'כי-קתולי, ואביה תאודור ממשפחה יהודית שומרת מצוות, צאצא של הרבנים חיים אלעזר וקס (מחבר הספר "נפש חיה") ושל יַעְבֶ"ץ. אמה נפטרה כאשר ג'ודית הייתה בת שש, ואביה התחתן בשנית לאחר שנתיים. לאשתו השנייה נולדו שני ילדים. היא הייתה מעצבת פנים מצליחה וסוחרת ויצואנית אומנויות ועתיקות. היא סיימה תואר ראשון בפילוסופיה בברנרד קולג' (אנ') ותואר ראשון נוסף ותואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. בהמשך היא לימדה גם באוקספורד ובMIT. בשנת 1962 היא חזרה לברנרד קולג' כדי ללמד פילוסופיה. שם פגשה את הפילוסוף ג'יימס פ. תומסון (אנ') ונישאה לו. במהלך השנים הם התגרשו ונישאו מחדש, עד למותו בשנת 1984.
תומסון נפטרה ב-20 בנובמבר 2020.
מחקר

תחומי המחקר העיקריים של תומסון היו מוסר ומטאפיזיקה. בפילוסופיה המוסרית היא תרמה תרומות משמעותיות למטא-אתיקה, לאתיקה נורמטיבית ולאתיקה יישומית. בספר "רלטיביזם מוסרי ואובייקטיביות מוסרית" (Moral Relativism and Moral Objectivity) משנת 1996 שכתבה במשותף עם גילברט הרמן (אנ'), היא הגנה על האובייקטיביות המוסרית כנגד תפיסתו הרלטיביסטית של הרמן. מאמריה שנאספו בספר "זכויות, השבה וסיכון" (Rights, Restitution and Risk) משנת 1986, נכללו דיונים על התאבדות בסיוע, הפלות, הגנה עצמית ושכירות מועדפת. ספריה "תחום הזכויות" (The Realm of Rights) משנת 1992 ו"טוּב ועצה" (Goodness and Advice) משנת 2001, כיסו סוגיות בסיסיות בתורת המוסר הנורמטיבית, שנגעו ליסודות של זכויות מוסריות ולהגדרת הטוּב. עבודתה במטפיזיקה התמקדה בסוגיות שנגעו לפעולה לאירועים, זמן ויחסים בין ישיות. ג'ודית הייתה ידועה גם בשל המשך פיתוח ניסוי המחשבה "בעיית הקרונית" של הפילוסופית הבריטית פיליפה פוט, דרך ניסוי ה"השתלה".
מחקר > הגנה על הפלה

הטיעון הנפוץ ביותר של מתנגדי ההפלות הוא שזכותה של האשה על גופה אינה עולה על זכותו של העובר לחיים ומכאן שהפלה היא לא מוסרית. לכן רוב הטיעונים שמגנים על זכותה של אשה לעשות הפלה טוענים שלעובר אין זכות לחיים ומכאן מסיקים שלאשה יש זכות לבצע הפלה. תומסון לעומת זאת קיבלה את ההנחה שלעובר יש זכות לחיים כדי להוכיח שאפילו בהתחשב בזכות זו לאשה יש זכות לבצע הפלה. הטיעון המרכזי של תומסון היה זה שיש לאדם זכות לחיים אינו אומר שיש לו זכות שאדם אחר יתן לו את מה שהוא צריך כדי שימשיך לחיות. תומסון השתמשה בניסוי מחשבתי על מנת לשקף את הטענה שלה.
תומסון תיארה ניסוי מחשבתי בו כנר מפורסם גוסס, ואת/ה מתעורר בבית החולים כאשר הכנר מחובר לגופך בעזרת צינור. כדי להציל ולנקות את הרעלים בכליות של הכנר צריך לחבר בין הכליות של הכנר לבין הכליות של מישהו אחר. משום כך, קבוצה של חובבי מוזיקה חטפו אותך והביאוך לבית החולים וחיברו אותך לכנר. בבית החולים הרופא מספר לך שאתה צריך להיות מחובר אל הכנר למשך תקופה של תשעה חודשים כדי שהכנר יבריא ובמקרה שאתה מחליט לנתק את הכנר לפני כן אתה תגרום למותו של הכנר. הרופא מספר לך שאף על פי שזה לא אשמתך, אין לך זכות לנתק את הכנר מגופך משום שלכנר יש זכות לחיים.
תומסון טענה שאף על פי שלכנר יש זכות לחיים אין לו זכות לגופך ולכן אתה לא מחויב לאפשר לכנר להשתמש בגופך. תומסון טענה שניסוי מחשבתי זה מוכיח שגם לאשה יש זכות לעשות הפלה אף על פי שכתוצאה מכך העובר ימות כמו שלאדם יש זכות לנתק את הכנר מגופו אף על פי שפעולה זו תוביל למות הכנר.
פרסומים נבחרים

"A Defense of Abortion," Philosophy and Public Affairs 1 (1971): 47–66.
"The Right to Privacy," Philosophy and Public Affairs 4 (1975): 295–314.
Acts and Other Events (Cornell University Press, 1977).
Rights, Restitution, and Risk (Harvard University Press, 1986).
On Being and Saying: Essays for Richard Cartwright. Cambridge/MA: MIT Press. נוב' 1987. ISBN 978-0262200639. {{cite book}}:  (עזרה)
The Realm of Rights (Harvard University Press, 1990).
"Goodness and Utilitarianism," (Presidential Address) Proceedings and Addresses of the American Philosophical Association 67.2 (1993): 145–159.
Moral Relativism and Moral Objectivity (with Gilbert Harman) (Blackwell, 1996).
Goodness and Advice (Princeton University Press, 2001).
ראו גם

בעיית הקרונית § השתלה
הפלה מלאכותית
היבטים מוסריים של הפלות מלאכותיות
להגנת ההפלות
הערות שוליים

↑  Judith Jarvis Thomson (1929-2020)
↑  Jewish Women's Archive
↑  https://plato.stanford.edu/entries/feminism-family/#3.1
↑  https://www.philosophyexperiments.com/whosebody/Default11.aspx
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268972505171  PLWABN: 9810690743705606  BnF: cb120972503 (data)  CiNii: DA02502167  GND: 123399173  ICCU: MILV139314  ISNI: 0000 0001 1444 0902  LCCN: n85335352  LNB: 000119931  NKC: jn20000703369  NLK: KAC2018K6672  NTA: 072481277  SUDOC: 02932159X  VIAF: 52595818   WorldCat (עם VIAF): 52595818
האומץ לנצח

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עפר שלח
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  עיון, אסטרטגיה, מלחמה
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  312
 עורך:  איתי זיו
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789655641929
 הספרייה הלאומית:  003869701
האומץ לנצח: מדיניות ביטחון לישראל הוא ספר עיון בהוצאת ידיעות ספרים, מאת חבר הכנסת לשעבר עפר שלח, בעברו עיתונאי ופובליציסט שחזר לתחום לאחר פרישתו מהכנסת ב-2021, שלחם במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים במילואים. בספר מתווה שלח את הצעתו לתפיסת ביטחון עדכנית למדינת ישראל. הספר זיכה את שלח בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2016 ובפרס צ'צ'יק בשנת 2019.
תפיסת הביטחון בעבר

בתחילת הספר מציין שלח, שתפיסת ביטחון כוללת ומוצהרת גובשה לאחרונה בשנות ה-50, בידי אדם אחד - דוד בן-גוריון, ומאז לא עודכנה, למרות השינויים הגדולים בסביבה המדינית והצבאית של ישראל. התפיסה המקורית התבססה על דירוג האיומים שהיו אז על ישראל, על פי מידת הסבירות והסיכון שלהם: פלישה של צבאות סדירים שמטרתם השמדה או כיבוש; ופעולות טרור של מסתננים. כנגד איומים אלה נבנה כוח הגנה, שהתבסס באופן כמעט בלעדי על צה"ל, ובן-גוריון קבע שלושה מרכיבים חיוניים להגנה מפני האיומים: הרתעה (ביטול או החלשה של רצון האויב לתקוף את ישראל), התרעה (ידיעות על כוונתו, במקרה שיחליט לתקוף בכל זאת), והכרעה (השגת ניצחון ברור ומהיר בעימות). תפיסה זו התאימה לאיומים שהיו אז, וליכולתו של צה"ל ביחס לאיומים ההם. בן-גוריון קבע גם שצה"ל יתנהל על פי עיקרון האיכות, ושלח טוען שבמידה רבה, קביעה זו כבר אינה ממומשת מזה זמן רב.
שינוי סביבת האיומים על ישראל

לדעתו של שלח, מרכיב מרכזי בכל תפיסת ביטחון נכונה, היא השאלה "מיהו האויב" העיקרי, וביתר דיוק: מיהו אויב הייחוס, כלומר לא בהכרח מיהו האויב המסוכן ביותר, אלא מיהו האויב הרלוונטי ביותר; רלוונטי, במובן של זה שמציב את האיום הסביר ביותר להתממש, או שהצבא הוא הגוף המתאים לטפל בו - ושכנגדו יש לבנות את הכוח. בהתאם לכך, הדרך הנכונה איננה לבנות את הצבא החזק ביותר האפשרי, אלא - את הצבא המתאים ביותר להתמודד עם אויב היחוס.
שלח טוען שבתהליך הדרגתי, שתחילתו עם הסכם השלום בין ישראל למצרים, וביתר שאת מאז מלחמת לבנון הראשונה, השתנו באופן דרסטי האיומים העיקריים על ישראל; האפשרות של התקפה מצד צבאות אויב סדירים כמעט נעלמה, וכנגדה התחזקו: איומים בירי טילים על מטרות אזרחיות; פעולות טרור נקודתיות, שאינן מהוות סכנה קיומית ושנזקן שונה לחלוטין; ולוחמת גרילה באזורים שבהם צה"ל פועל בעת עימות אלים.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל

ככלל, שלח מצביע על כך שלצה"ל יש אופי בלתי-אינטלקטואלי, שתהליך הלמידה שלו מושפע בעיקר מניסיון העבר, "בדרך הקשה" ופחות מתהליכים מסודרים של חשיבה צופה פני-עתיד. למרות שצה"ל הוא רק מרכיב אחד של הביטחון, הרי שאופי זה הוא אחת הסיבות גם לחסרונה של תפיסת ביטחון מעודכנת, וגם לכך שאין מי שידרוש להשלים את החסר.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > מיהו האויב

מבין כל האויבים הפוטנציאליים, שלח מזהה את חמאס ואת חזבאללה כאויבים המידיים, שכנגדם יש לבנות את הרכיב הצבאי של הביטחון. בניגוד להם, איראן היא אויב אסטרטגי, אך לאור אופיו של האיום שנשקף ממנה, ומידת סבירותו להתממש - ההתמודדות איתו נעשית, וראוי שתיעשה, בעיקר באמצעים לא-צבאיים. כך גם האיומים בפעולות טרור נקודתיות, חטיפת חיילים וכדומה, שעליהם יש צורך להגיב בפרופורציה הראויה, ולא באופן מוגזם כפי שנהוג כיום.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > מרכיבים של פעולה צבאית

שלח מצביע על הכשל "התודעה תמיד מנצחת את הידיעה." כוונתו בכך, שגם לנוכח ידיעות או מסקנות מתבקשות על המציאות - התפיסות השגויות שהשתרשו בתודעה גוברות על קול ההגיון. זהו מאפיין אנושי, המכשיל את הצד המגן; אך מצד שני הוא יכול גם להעניק לו יתרון, אם יידע לנצל את תודעתו השגויה של אויבו. לכן, בשאלות הנוגעות לבנין כוח מתאים ולתפיסת ההפעלה שלו, שלח מצדד בתפישה של השפעה על תודעתו של האויב, וליתר דיוק על תודעתם של הגורמים הקובעים בעת מלחמה - המפקדים; וזאת בניגוד לתפיסות רווחות, הגורסות שבעת מלחמה יש בהכרח לכבוש שטח ולהחזיק בו, או להשמיד באופן פיזי את צבאו של האויב או מרכיבים חיוניים אחרים של כוחו (תשתית, כלכלה, סמלי שלטון). לטענתו, בעבר פעלה תפיסת הביטחון היטב, מפני שהיא הרתיעה את האויבים העיקריים, קרי: מנהיגי מדינות ערב, למשך תקופות ממושכות של כעשור בכל פעם; ובמקרה של עימות אלים - היא הביאה להפסקת רצונם להילחם, כעבור זמן קצר יחסית (הכרעה).
בתפיסת ביטחון המתאימה לישראל כגורם החזק (כמותית וטכנולוגית) - הדרג המדיני חייב להיות משוכנע בשורה של עניינים, לפני כל יציאה למלחמה או למבצע: שהמלחמה נועדה להדוף איום אמיתי ומשמעותי; שאכן ניתן לשנות את רצון האויב בדרך צבאית; שהדרכים האחרות נוסו, והתברר שאינן יעילות; שהיתרונות של התוקף (בטכנולוגיה, בכוח אש, בתמרון) אכן יבואו לידי ביטוי, ושהוא לא יגרר לאזור היתרון של החלש; ועוד.
שלח מונה שורה של מאפיינים של סבבי העימות בשנים האחרונות, שבהם פעלה ישראל בניגוד לתפיסה, המתאימה לאויב המסוים שנגדו נלחמה:
המלחמה צריכה להיות קצרה ככל האפשר - זמן ארוך הוא חיסרון כשמדובר באויב חלש מבחינה צבאית; ככל שהאויב מחזיק מעמד זמן רב יותר, גם אם הוא נפגע מאד - הוא זוכה ביתרון פסיכולוגי-תודעתי, ולכן גם פוליטי.
כדי להכריע אויב שחי בקרב אוכלוסייה אזרחית, יש "לתקוע טריז" בינו לבין האוכלוסייה שלו, כלומר ליצור הבדל בין האינטרסים של שניהם. פעולות קולקטיביות, כמו מצור והרס המוני, רק מגבירים את ההזדהות והתמיכה של האוכלוסייה בשלטון - החמאס או החזבאללה.
מעשה מדיני הוא הכרחי במקביל למלחמה, ולא רק אחריה.
יש הכרח בשיתוף בינלאומי; התפיסה המבטאת השלמה עצמית, של "אנחנו נסמוך רק על עצמנו", איננה רק מיושנת, במצב יחסי הכוחות הגלובליים כיום - אלא אפילו בעבר היא לא התקיימה מעולם.
הפעלה של שיקול מוסרי בלחימה - היא אלמנט המבטא כוח, ולא עול.
במקביל ללחימה, ניתן להשיג יתרונות בדרכים לא-צבאיות: מאבק מודיעיני-מסכל, כלכלי, תקשורתי, דיפלומטי, משפטי, ועוד; מול האויב העתידי, הצבא הוא רק אחד האמצעים, ולא בהכרח האמצעי העדיף.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > בנין הכוח

שלח משרטט בספר עקרונות למבנהו של הצבא, שלדעתו מתאימים לזמן הזה (עמ' 158-188):
בתגובה לכשלים שהתגלו במלחמת יום הכיפורים, הצבא הסדיר הוגדל פי שלושה, שלא לצורך. יש להקטין את סדר הכוחות ולהעלות את איכותם, וזאת בהתאמה מושכלת לאיומים בפועל.
יש לערב מומחים מהאקדמיה ומהממשל בגיבוש אופי הכוח ותפיסת הפעלתו, כפי שהדבר נעשה למשל בצבא האמריקני; המפקדים בצה"ל מנוסים בלחימה שהתרחשה בעבר, אך לא בהכרח מומחים בצרכים העתידיים.
יש לבנות יחידות ייעודיות למשימות שונות, במקום המצב הנוכחי שבו חטיבות מתאמנות בכל המתארים האפשריים, ואינן מוכשרות ללחימה בשום מתאר ברמה מספקת.
בהתאם לכך, בשטחי הגדה המערבית יש להפעיל יחידות ייעודיות - שמתמחות בביטחון שוטף, ולא בפעולות התקפיות.
מערך המילואים (עמ' 203): יש להחזיק רק יחידות שמיועדות להילחם בפועל, ואותן יש לאמן ולצייד כמו את היחידות הסדירות. זאת כדי שתוכלנה להילחם באותה רמה, ואף לשתף פעולה עם הסדירים, על בסיס אמצעי-לחימה ותורת לחימה זהים.
קידום קצינים בכירים: יש לקדם לתפקידים בכירים את מי שניחן בראייה רחבה ובכושר ניהול, ולאו דווקא את מי שתפקד היטב ברמה הטקטית בקרב.
מודיעין צבאי: דווקא בגלל ההתקדמות הגדולה באיכות המודיעין - חלה שחיקה גדולה ביכולת של הצבא לפעול, כשהמודיעין מוגבל; על הצבא להיות מסוגל לתפקד גם כשהמידע חלקי, ועל המודיעין עצמו להיות מסוגל להודות, לפעמים, שאינו יודע. על הקברניטים לדעת לקרוא מידע מודיעיני בעיניים ביקורתיות - ולא לחשוב שהמידע המסופק מתאר את כל מה שקיים במציאות.
הצבא כיום מוטה-טכנולוגיה יתר על המידה, ועל כן נוצרה בו ציפייה שהטכנולוגיה תענה את הכל, על חשבון החשיבה הטקטית. דוגמה לכך: לפני מבצע צוק איתן, בעיית המנהרות לא טופלה במשך זמן רב, בין היתר מתוך המתנה לאמצעי טכנולוגי מקיף, שיוכל לגלות כל מנהרה - ועד אז לא נעשה כמעט דבר בעניין.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > בחזרה ל"גישה העקיפה"

שלח מקדם בספרו את האסטרטגיה של גישה עקיפה. גישה זו, הנכונה גם למלחמות העבר הקלאסיות, נכונה יותר מתמיד כנגד אויב ההווה ואויב העתיד. הגישה הזו צריכה להתבטא בעיקר במרכיבים הבאים:
דפוס פעולה התקפי, רצוי נקודתי, רב-עוצמה, ומפתיע ככל שניתן; מהלך קרקעי בתוך ימים אחדים; פשיטות במטרה לפגוע ביעדים חיוניים, במקום כיבוש של שטח
שימוש במידה הנכונה: "פחות הוא יותר" - במובן שבמקרים רבים, ובמיוחד בעשורים הנכונים, פעולות קטנות וחסכוניות משיגות תוצאות טובות יותר מאשר הפעלה מסיבית של אש ותנועה.
אין לבזבז משאבים ולסכן כוחות על "תמונת ניצחון" בסיום המערכה. בניגוד להערכות רבות, "תמונות סיום" כאלה לא משפיעות על התודעה של האויב.
יש לנהל "לחימה מכוונת אפקטים" (EBO) (אנ'), כך שמטרת הלחימה איננה לתפוס את השטח הגדול ביותר - אלא לחולל את האפקט המרבי, שיוביל להחלשה של רצון האויב.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > תורת הגנה

בניגוד לאופי ההתקפי המסורתי של צה"ל - יש הכרח לגבש גם תורת הגנה על יישובים אזרחיים, ולהקצות לכך כוחות מקצועיים, שזה יעודם היחיד; לא חטיבה מרחבית, שאחראית על הגנה והתקפה כאחד בגזרתה, אלא כוחות שיתמקצעו בהגנה בלבד, ויופעלו כחלק מתפיסת הפעלה כוללת. תפיסה זו תכלול גם, במקרה הצורך, פינוי יישובים מתוכנן מראש, יזום ומסודר.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > תפקיד הדרג המדיני

תפקידו של משרד הביטחון לא צריך להיות רק לייצג את הצבא כלפי הממשלה - אלא בעיקר להפך: לפקח על פעולות הצבא, ובעיקר להתוות מדיניות.
מזה זמן רב שהן הממשלה, והן הקבינט המדיני-ביטחוני המתכנס על פי חוק, פועלים במתכונת של אישור בדיעבד של החלטות, שלמעשה התקבלו כבר על ידי ראש הממשלה, ולפעמים בעצה אחת עם שר הביטחון (ובמקרים אחדים, היה זה אותו אדם). התנהלות זו בולטת במיוחד בעת משברים, אז נערכים דיונים, כביכול, על מהלכים אופרטיביים של הצבא, שצריכים להיות מחוץ לתחום האחראיות של הקבינט. מצד שני, הדיונים שהדרג המדיני חייב לקיים, על ריענון תפיסת הביטחון, פיקוח על הצבא, השמעה של דעות שונות - אינם מתקיימים כלל.
תפיסת ביטחון חדשה לישראל > כלכלת לחימה

שלח טוען, שהצורך לחסוך במשאבים בעת לחימה מעולם לא הוטמע בצבא. הבעיה איננה רק לצמצם את עלויות הלחימה, אלא גם להתאים את האמצעים למטרות. פעולות רבות בסבבי הלחימה האחרונים צרכו משאבים יקרים מאוד, מבלי שהיה להם אפקט כלשהו, או שהאפקט היה מזערי. כדוגמה מביא שלח את נוהל הקש בגג, המצריך המתנה ארוכה של כלי טיס יקר באוויר, וגם כשהמטרה מושמדת - אין לכך השפעה רבה על הלחימה. דוגמות אחרות הן מספר טילי התמוז היקרים שנורו במלחמת לבנון השנייה על בתים (עמ' 285), וכמות האש הגדולה שהומטרה במבצע צוק איתן, שלא תמיד הניבה הישגים משמעותיים.
הערות שוליים

↑  אוהד גרינוולד‏, "פרשנים כאן לא מבינים טלוויזיה", באתר וואלה, 27 ביולי 2010
↑   עמוס הראל, פרשנות || יד ראשונה מצה"ל: פתאום ישראל החליטה שהיא לא צריכה את הנשק הכי יקר שלה, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2015
↑  רונן ברגמן, "הם לא מ-פ-ח-ד-ים", ידיעות אחרונות, ‏ 19.4.2016, עמוד 37, "גורם ביטחוני בכיר מאד אמר לאחרונה בפורום סגור כי: "בספר 'האומץ לנצח' מגולל ח"כ עפר שלח, חבר ועדת החוץ והביטחון, את תולדות הניהול הנורא של 'צוק איתן', במגבלות מה שמותר לו לספר. האמת המלאה מבהילה הרבה יותר'."
↑  כתנא דמסייעא, שלח מביא דברים של יעקב עמידרור (עמ' 83, 116, 218) שטוען לחוסר מקצועיות של קציני צה"ל בגלל אופי "א-אינטלקטואלי". אופי זה מתבטא בכך שהם אינם נוהגים לקרוא ספרות מקצועית ובוודאי שאינם כותבים כזו.
↑  ראש המוסד לשעבר מאיר דגן נתן ביטוי לתפיסה זהה, בריאיון עם רונן ברגמן: "ביסוד תפיסתו של דגן עמדה האמונה שישראל לא צריכה להסתבך במלחמות גדולות. מבחינתו, ההישג האדיר של מלחמת ששת הימים לא יחזור על עצמו, ואל למדינה להיכנס לעימות צבאי כולל, 'אלא כאשר החרב מונחת על הצוואר'" (ביטוי שבו משתמש גם שלח בספרו. הציטוט נלקח מהכתבה "מאיר דגן, השיחות שלא פורסמו", מוסף "7 ימים", 8 באפריל 2016).
↑  כדוגמה לכשל הזמן, שלח מביא את טענתו של ראש הממשלה אהוד אולמרט בעת מלחמת לבנון השנייה, שהממשלה ביצעה את תפקידה בכך ש"קנתה" לצה"ל זמן פעולה רב - והצבא הוא זה שכשל, באי-ניצול הזמן (עמ' 102).
↑  כעדותו של תא"ל משה תמיר בספרו מלחמה ללא אות (מצוטט אצל שלח בעמ' 65)
↑  שלח מביא את דעתם של ישראל טל ואחרים (עמ' 105), שטענו שבכל שנות המדינה ואף לפניה, ישראל הייתה תלויה לחלוטין בסיוע של מעצמות ידידותיות.
↑  כדברי מאיר דגן: "ייחסתי חשיבות גדולה למאבק כלכלי, שצריך להיות חלק בלתי נפרד מקמפיין כולל המנוהל נגד יריב מרכזי." מתוך ריאיון עם מאיר דגן, מוסף "7 ימים", 8 באפריל 2016
↑  שלח מציין את הכינוי שניתן בצה"ל ליחידות הרגילות: "ברווזים", שיש להם רגליים, קרומי שחייה וכנפיים - אך הם אינם מיטיבים לרוץ, לשחות או לעוף (עמ' 170).
↑  למשל, במלחמת לבנון השנייה המהלך הקרקעי התנהל בכבדות, בין היתר בגלל חששם של המפקדים מכך שהמודיעין שעמד לרשותם לא היה באיכות שאליה התרגלו.
↑  במבצע צוק איתן כשל המודיעין שוב ושוב, בכך שצפה שחמאס יבקש להפסיק את הלחימה, או לפחות ינצל את הפסקת האש ההומנטירית כדי לסיים את העימות.
↑  כדברי מאיר דגן: "האם תמיד אבחר (כיעד לחיסול) לפגוע במספרי אחת? לא בהכרח. אני מחפש את הדרג האופרטיבי, זה שיש לו ההשפעה הכי דומיננטית בשטח." מתוך ריאיון עם מאיר דגן, מוסף "7 ימים", 8 באפריל 2016
↑  שלח מביא כדוגמה מובהקת את שאול מופז, שהכיר היטב את הכשלים בתפיסת הביטחון, אולם כשר ביטחון לא פעל לתיקונם, מפני ששם דגש עיקרי על "מה שהציבור מצפה ממנו" בטווח הקצר - מניעה של פיגועים בכל מחיר (עמ' 270).
פיצ'יפוי

האמנית שרלוט סלומון מציירת בגינתה בערך ב-1939
פיצ'יפוי (ביידיש: פיטשי פוי, בצרפתית: Pitchi poï) הוא מקום דמיוני אליו האמינו יהודים עקורים בצרפת שיגורשו אליו, בזמן שהיו כלואים במחנה הריכוז דראנסי בהמתנה להובלה למחנה ההשמדה אושוויץ. הביטוי 'פיטשי פוי' ביידיש משמעו 'חור אבוד', והשתמשו בו על מנת לתאר מקום נידח ללא חשיבות.
המדיניות הנאצית הייתה להשאיר אסירים יהודים במצב של בורות לגבי היעד הסופי שלהם, אז פיצ'יפוי הומצאה כדי למלא את הוואקום הזה בידע שלהם. רוב האסירים נרצחו בהגיעם למחנות המוות שאורגנו על ידי הגרמנים.
מבט על המבנים במחנה הריכוז דרנסי, ברחבה קהל יהודים, ובשער מימין שומר הז'נדרמריה הצרפתי (כח משטרה צבאי).
בביוגרפיה של האמנית שרלוט סלומון, שהועברה ממחנה הריכוז דרנסי לאושוויץ בספטמבר 1943 ונספתה בשואה, מצטטת מרי פלסטינר (Mary Felstiner) מעדויות של ניצולי שואה את הנקודות הבאות: עבור חלקם, פיצ'יפוי היה שם ללא משמעות של גטו פולני, זהו שם ביידיש שבו השתמשו יהודי פולין; עבור חלקם, המילה "הדהדה כקללה נצחית"; עבור אחרים, "פיצ'יפוי הייתה מקום של עבודת כפייה".
הערות שוליים

↑  Felstiner, 1994, To Paint Her Life, pp. 197–199.
יו הווארד

| --- | --- |

 לידה:  1969 (בן 55 בערך) אלכסנדריה, וירג'יניה, ארצות הברית
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר על שם דווייט אייזנהאואר לביטחון לאומי ואסטרטגיית משאבים 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1990–2022 (כ־32 שנים)
 דרגה:   אדמירל משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד צוות 6 של אריות הים  קצין המבצעים של סוכנות המודיעין הגיאו-מרחבי  עוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים  מפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית  מפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית
 עיטורים
   כוכב הכסף   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (3)   כוכב הארד (4 כולל אות V)
 
יו ויימן הווארד השלישי (באנגלית: Hugh Wyman Howard III; נולד ב-1969) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל משנה בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית.
ביוגרפיה

הווארד הוא בנו של אדמירל בצי ארצות הברית. הוא למד בתיכון באלכסנדריה שבווירג'יניה, וב-1990 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת החתירה של המוסד והתגייס לצי. הוא התנדב ליחידת אריות הים ונהיה ללוחם וקצין ביחידה. לאחר שנדחה פעמיים בניסיונותיו להתקבל לצוות 6 של אריות הים, התקבל ליחידה ב-1998 והוצב בפלגה הירוקה ולאחר תשעה חודשי הכשרה עבר לשרת בפלגת המבצעים האדומה. הוא היה מראשוני הלוחמים שנשלחו לאפגניסטן לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-2006 מונה למפקד הפלגה האדומה שלחמה תחת פיקודו במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. בשנים 2011 עד 2013 פיקד על צוות 6.
ב-2015 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לקצין המבצעים והנספח הצבאי בסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי. ב-2016 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. באוגוסט 2018 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית. ב-2020 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. כיהן בתפקיד עד פרישתו באוגוסט 2022.
הווארד בוגר תואר שני בביטחון לאומי ומשאבים לאומיים בדגש על חלל ממכללת המלחמה של הצי, הוא בעל תואר שני במנהל עסקים במסגרת תוכנית TRIUM (מיזם משותף של אוניברסיטת ניו יורק, בית הספר לכלכלה של לונדון ובית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז)
הערות שוליים

1 2  HOWARD'S WIN GETS A SEAL OF APPROVAL, וושינגטון פוסט, 17 בדצמבר 1995
↑  THE CRIMES OF SEAL TEAM 6, ‏The Intercept, ‏10 בינואר 2017
1 2 3  SOCCENT change of command ceremony, אתר פיקוד מרכז של ארצות הברית, 7 באוגוסט 2018
מעוין

מעוינים ואלכסוניהם
מעוין הוא מרובע שווה-צלעות. מעוין הוא מקרה פרטי של דלתון (דלתון קמור שווה-שוקיים) ושל מקבילית (מקבילית שוות שוקיים). ריבוע הוא מקרה פרטי של מעוין שבו הזוויות שוות.
בגאומטריה אנליטית ניתן להגדיר מעוין, שאלכסוניו p ו-q מונחים על הצירים, כמקום הגאומטרי של הנקודות (x, y) שמקיימות:
פאון שכל פאותיו הן מעוינים נקרא "מעוינון".