stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר סטיוארט

אלכסנדר יו הולמס סטיוארט (באנגלית: Alexander Hugh Holmes Stuart;‏ 2 באפריל 1807 –  13 בפברואר 1891) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שהיה קשור לכמה מפלגות פוליטיות. סטיוארט כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה (בשנים 1836–1838 ו-1874–1877), כחבר הסנאט של וירג'יניה (בשנים 1857–1861), כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (בשנים 1841–1843), וכמזכיר הפנים של ארצות הברית (בשנים 1850–1853). על אף התנגדותו לפרישתה של וירג'יניה מהאיחוד, ועל אף שלא החזיק בשום משרה לאחר שסיים את כהונתו בסנאט של וירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הוא דחה הצעה להיבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. סטיוארט עמד בראש "ועדת התשעה" (Committee of Nine), שניסתה להפוך על פיהם את השינויים שנבעו ממדיניות השיקום. הוא גם שימש כרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה.
ראשית חייו

אלכסנדר סטיוארט נולד בסטאונטון, וירג'יניה, כאחד משלושת בניהם של השופט ארצ'יבלד סטיוארט, בן חסותו של תומאס ג'פרסון וצאצא מדור שלישי של מהגרים סקוטים-אירים, ושל רעייתו, אלינור (לבית בריסקו), צאצאית למהגרים אנגלים.
לאחר שסיים ללמוד אצל מורים פרטיים, הוא המשיך את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ון טיילו לומקס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל לפני שב-1833 נשא לאישה את דודניתו פרנסס קורנליה בולדווין. לזוג נולדו שש בנות ושלושה בנים.
קריירה כמחוקק

ב-1828 התקבל סטיוארט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ועד מהרה הוא היה פעיל במפלגה הלאומית הרפובליקנית. הוא תמך במסע הבחירות הבלתי מוצלח של הנרי קליי בבחירות לנשיאות של 1832.
ב-1836 בחרו בוחרי מחוז אוגוסטה שבווירג'יניה את סטיוארט לייצג אותם בבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא נבחר פעמיים מחדש מטעם המפלגה הוויגית. תקופת הכהונה בתפקיד זה הייתה אז חד-שנתית ועד היום היא נחשבת למשרה חלקית. סטיוארט שימש כחבר בוועדת בתי המשפט של בית הנבחרים וכן דחף לביצוע עבודות ציבוריות, כמו כרייתה של תעלת נהר ג'יימס וכמה מסילות ברזל. על אף המלצות בדוח הביקורת שהוא הגיש בנוגע לליקויים בעבודות אלו שלא התקבלו, ב-1838 היא סטיוארט לחבר זוטר בוועדת הדרכים ונתיבי המים הפנימיים.
ב-1840 ניצח סטיוארט בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שחבר הקונגרס שכיהן מטעם אותו מחוז בחירה, איש הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית, רוברט קרייג, דחה את האפשרות להתמודד לבחירה מחדש. בבחירות הוא הביס את הדמוקרט ולימים מושל וירג'יניה ג'יימס מקדואל. סטיוארט שימש כחבר בוועדת הצי של בית הנבחרים, והחל מפברואר 1842 כחבר בוועדת החוץ של הבית. הוא היה אחד משני הנציגים היחידים ממדינות הדרום שתמכו בנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, כאשר הוא הציע לשים קץ לכלל שאסר להגיש עתירות נגד העבדות. לאחר מותו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, מתח סטיוארט ביקורת על הנשיא החדש, ג'ון טיילר, גם הוא בן וירג'יניה, על התנגדותו להקמת בנק לאומי חדש, והוא גם תמך בהטלת מכסי מגן להגנת היצרנים האמריקאים (כולל אלו מווירג'יניה). ב-1843, חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה שילבה את מחוז הבחירה ה-17 שמטעמו הוא נבחר עם מחוז הבחירה ה-11 שמטעמו כיהן ג'ון בוטס. הדמוקרט ויליאם טיילור הביס את טיילור בבחירות שהתקיימו באותה השנה. עם זאת, הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה, ושימש כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הוויגית, הן בבחירות לנשיאות של 1844, והן באלו של 1848.
סטיוארט גם חידש את עיסוקו בהיקף מלא בעריכת דין. החל מ-1849 הוא היה אחד מעורכי הדין שהגנו על הגשר התלוי של וילינג, בעקבות תביעה שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי אדווין סטנטון וקורנליוס דרה בשם מדינת פנסילבניה והעיר פיטסבורג שהלינו על ההפרעה לתנועת השיט בנהר אוהיו.
מזכיר הפנים של ארצות הברית

ב-1850 מונה סטיוארט כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור. בתפקיד זה הוא כיהן במשך שלוש שנים. מחלקת הפנים הוקמה על פי הצעתו של אחד משותפיו בייצוג חברת גשר וילינג, ואף אחד משני קודמיו בתפקיד לא החזיק מעמד זמן רב בו. המחלקה, שאליה מוזגו משרד הקרקעות הכללי (אנ'), הלשכה לענייני אינדיאנים ומשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית, פעלה גם כדי לפתור את בעיית הגבול עם מקסיקו. סטיוארט לא שינה את תרבות הפטרונות הפוליטית, אך כל הפחות הוא קבע כללים וסטנדרטים למינויים הפוליטיים וחיסל חלק מהתוהו ובוהו המנהלי עד שהתפטר בתום תקופת נשיאותו של פילמור ב-1853.
המשך הקריירה הפוליטית

ב-1852, כאשר המפלגה הוויגית הייתה בסיום דרכה, דחה סטיוארט הצעה להיות מועמדה כסנאטור. תחת זאת, הוא זיהה עצמו עם מפלגת שאינם יודעים דבר, שהיו כאלו שהאשימו את חבריה כמי שפעלו נגד העבדות. כאשר המושל הדמוקרטי של וירג'יניה, הנרי וייס, מתח ביקורת על המפלגה, פרסם סטיוארט סדרה של 12 מכתבים ארוכים על "השאלה האמריקאית" בעיתון Richmond Whig and Public Advertiser תחת שם העט "מדיסון", שמאוחר יותר קובצו בחוברת. כמי שלא עודד ולא התנגד לעבדות, שיבח סטיוארט את הצעות מפלגת שאינם יודעים דבר למנוע ממהגרים זכויות שהוקנו לאזרחים שנולדו בארצות הברית.
ערב מלחמת האזרחים

ב-1857 נבחר סטיוארט מטעם מחוז אוגוסטה כחבר הסנאט של וירג'יניה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1861. הוא היה חבר בכיר בוועדה לחקירת הפשיטה של ג'ון בראון על הארפרס פרי באוקטובר 1859. בדוח הוועדה הובע גינוי להסתה של מתנגדי העבדות, והומלץ על חיזוק יחידות המליציה המקומית, וכן על השגת עצמאות כלכלית מהצפון על ידי עידוד היצרנים המקומיים בווירג'יניה.
ב-1860 היו בבעלותו של סטיוארט תשעה עבדים. בנאום שנשא בפני האגודה החקלאית המרכזית של וירג'יניה, קיבל סטיוארט באופן מלא את העבדות כאינטרס המרכזי של השגשוג החקלאי של הדרום וטען שהיא גם הועילה לכלכלת הצפון, שכן שחרור העבדים עלול היה להוביל לאלימות.
בבחירות לנשיאות של 1860, תמך סטיוארט במפלגת האיחוד החוקתי (אנ') ובמועמדה ג'ון בל, שהיה וויגי לשעבר וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי. בל זכה ברוב הקולות בווירג'יניה, אף על פי שבסופו של דבר הוא קיבל מעט יותר קולות בהשוואה מועמדים מפלגת הרוב. כאשר התפלגה ארצות הברית לשני מחנות ניצים לאחר בחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן, החלו שבע ממדינות הדרום העמוק להקים את הקונפדרציה החל מדצמבר 1860. מצביעי מחוז אוגוסטה בחרו בסטיוארט תומך האיחוד, בגיסו ג'ורג' בראון בולדווין, ובג'ורג' ביילור, לייצגם בוועידת הפרישה של וירג'יניה שהתקיימה ב-1861. בהצבעה הראשונית שהתקיימה ב-4 באפריל הצביע סטיוארט עם הרוב שהתנגד לפרישה. משלחת מיוחדת מטעם וירג'יניה, שבה היו חברים סטיוארט, ויליאם פרסטון וג'ורג' ו. רנדולף, נסעה לוושינגטון הבירה ונפגשה עם הנשיא לינקולן ב-12 באפריל לאחר נפילת פורט סאמטר. השלושה מצאו את לינקולן איתן בדעתו להחזיק את המוצבים הפדרליים בדרום, ושבו לריצ'מונד, וירג'יניה ב-15 באפריל. יומיים לאחר מכן עלתה החלטת הפרישה להצבעה נוספת בפני הוועידה. כל שלושת נציגי מחוז אוגוסטה הצביעו שוב נגד הפרישה, אך זו עברה ואושררה על ידי המצביעים. ב-14 ביוני היה סטיוארט בין אלו שחתמו על צו הפרישה הטקסי. לאחר מכן הציע סטיוארט תיקונים בחוקת וירג'יניה מ-1851, שהוא סבר שהיו דמוקרטיים יתר על המידה. הוא תלה בנוהגים הדמוקרטיים הבלתי מרוסנים במדינות החירות את האשם בבחירתו של לינקולן ומתח ביקורת על בתי הספר החופשיים של הצפון. בכל אופן, ב-13 במרץ 1862 דחה ציבור המצביעים של וירג'יניה את הצעת הוועדה לבטל את הבחירות הכלליות למשרת מושל המדינה ולארגון מחדש של מערכת המשפט.
מלחמת האזרחים

לאחר פרישת וירג'יניה, דחה סטיוארט כל הצעה להתמנות לתפקיד כל שהוא בקונפדרציה או בווירג'יניה לאחר תום כהונתו בסנאט המדינתי, ולא תמך בוועידת וילינג, שבסופו של דבר הובילה להקמתה של וירג'יניה המערבית. עם זאת, הוא תמך ברווחתם של חיילי וירג'יניה. יותר מכך, שניים מקרובי משפחתו שירתו כגנרלים בצבא הקונפדרציה: גיסו, ג'ון בראון בולדווין, ודודנו ג'ב סטיוארט. סטיוארט עצמו דחה במפורש מינוי לוועדת השלום במרץ 1864.
לאחר המלחמה

ב-8 במאי 1865, כחודש לאחר כניעת וירג'יניה בבית המשפט של אפומטוקס, ישב סטיוארט בראש אספה שהתקיימה בסאונטון, שבה אומצו החלטות לבקש את הגנת צבא ארצות הברית ולהכריז שציבור אזרחי וירג'יניה נטש את דרך המרד. סטיוארט גם נשא שבועת אמונים לארצות הברית ולממשלת וירג'יניה. בשל העובדה שהוא מעולם לא החזיק במשרה בממשל הקונפדרציה, הוא היה זכאי להיבחר למשרה ציבורית, ובאותה שנה נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. עם זאת, על אף שהחזיק בידו אישורים על בחירתו לבית הנבחרים, נמנע ממנו לאייש את מושבו, שכן וירג'יניה טרם התקבלה מחדש לאיחוד, עד לקבלת חוקה חדשה למדינה שבה בין השאר הוצאה העבדות אל מחוץ לחוק.
בנאום שנשא באוניברסיטת וירג'יניה ביוני 1866, קונן סטיוארט על סופה של וירג'יניה הישנה. הוא גם התנגד למדינות השיקום של הקונגרס. באותה שנה היה סטיוארט נציג לוועידה הלאומית של השמרנים בפילדלפיה. ב-1867 הוא מתח ביקורת על ועידת החוקה של וירג'יניה, שנבחרה בבחירות כלליות וכללה נציגים אפרו-אמריקאים. זמן קצה לאחר שהתכנסה, היה סטיוארט ליושב ראש "ועדת התשעה" (Committee of Nine), שתמכה בנשיא החדש יוליסס ס. גרנט, והצליחה להבטיח את קבלתה בהצבעה של חוקת וירג'יניה החדשה, שהתקבלה ברוב גורף, וצעדים נגד הקונפדרציה, שכשלו. כך, ב-1870 התקבלה וירג'יניה מחדש כמדינה באיחוד. ב-1873 נבחר סטיוארט שוב על ידי מצביעי מחוז אוגוסטה כחבר בית הנבחרים של המדינה, שם הוא שימש כחבר בוועדת הכספים של הבית. הבחירה לא הייתה קלה, אך בהצבעה השנייה הוא נבחר וכיהן בשנים 1874–1877.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה ועד 1882, ולאחר מכן בשנים 1886–1887, שימש סטיוארט כרקטור אוניברסיטת וירג'יניה. במהלך תקופה זו הוא חתר להשגת מימון לחינוך ציבורי, אך הדבר לא עלה בידו בשל בעיות מימון. בשנים 1882–1884 לא קיבלה האוניברסיטה שום מימון ועובדיה אולצו לפרוש מעבודתם. הוא גם שימש כנשיא האגודה ההיסטורית של וירג'יניה מ-1881 ועד מותו, פרסם חוברת בנוגע לוועדת התשעה על פי בקשתה והמשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
מותו ומורשתו

אלכסנדר סטיוארט נפטר ב-13 בפברואר 1891 בביתו שבסטאונטון, שש שנים לאחר מות רעייתו. השניים טמונים בבית הקברות ת'ורנרוז שבעיר. מסמכיו שמורים באגודה ההיסטורית של וירג'יניה ובאוניברסיטת וירג'יניה. הוא היה אחרון חברי הקבינט של פילמור שנותר בחיים.
חתנו, ג'ון מ. פ. אטקינסון (בן זוגה של בתו פרנסס פייטון סטיוארט), היה הנשיא העשירי של קולג' המפדן-סידני בשנים 1857–1883. ביתו של סטיוארט בסאונטון הוכנס ב-1972 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Harris, S. H. "Alexander H. H. Stuart (1807–1891)". Dictionary of Virginia.
↑  Elizabeth Brand Monroe, The Wheeling Bridge Case (Boston:Northeastern University Press 1992), p. 67.
↑  "Alexander H. H. Stuart". valley.vcdh.virginia.edu. Archived from the original on 2008-10-06.
↑  Tyler, Lyon Gardiner (1915). Encyclopedia of Virginia Biography. New York: Lewis Historical Publishing Company. pp. 214–215.
↑  Stuart House - Virginia Department of Historic Resources
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88027727  NARA: 10571890  SNAC: w6h424jf  US Congress: S001030  VIAF: 6473009   WorldCat (עם VIAF): 6473009
חסידות דעש

ציון האבני צדק מדעעש
ציוני אדמו"רי דעש: רבי מנחם (בנו של המראה יחזקאל ומחבר הספר ה"אבני צדק") הנכד רבי משה והנין רבי יחזקאל פנט
רבי חיים מנחם מענדל מדעעש
רבי שמואל יהודה מדעש ממיאמי
חסידות דֶּעשׁ או חסידות דֶּעעֶשׁ, היא שושלת חסידית, הקרויה על שם העיר דז' שבה היא נוסדה. כיום מכהנים באדמו"רות מספר צאצאים של השושלת. החצר המרכזית נמצאת בבני ברק ומונה למעלה מ-30 משפחות.
השושלת

מייסד השושלת היה רבי יחזקאל פנט, (תקמ"ג-כ' בניסן תר"ה) מחבר הספר "מראה יחזקאל".
הוא נולד בעיירה ביליץ בשלזיה לרב יוסף ולבריינדיל בשנת תקמ"ג (1783). למד בלייפניק אצל הרב ברוך פרנקל-תאומים (ה"ברוך טעם"), בפראג אצל הרב יהודה לייב פישלס, הרב שמואל לנדא והרב אלעזר פלקלס, ובקלויז של לינסק אצל הרב מנחם מנדל רבין, רבה של לינסק ואביו של ר' נפתלי מרופשיץ. את דרכי החסידות למד אצל החוזה מלובלין, המגיד מקוז'ניץ ואצל ר' מנחם מנדל מרימנוב, רבו המובהק. בתקס"ז נתמנה לרבה של אוסטריק בגליציה, בתקע"ג מונה לרבה של טרצאל בהונגריה, ובתקפ"ג החל בתפקידו הידוע ביותר כרבה של קרלסבורג. העיר הייתה בירת טרנסילבניה לפני קלוז'. נודע במאמר שכתב ובו הוא מתמודד עם טענות ה'מתנגדים' בדבר ביטול תורה אצל האדמו"רים. הוא כותב כי רבותיו הם גאונים, בקיאים ומתמידים.
אחריו שימש באדמו"רות בנו הצעיר רבי מנחם מנדל פנט, מחבר הספרים "מעגלי צדק", "שערי צדק" ו"אבני צדק". רבו בתורת הנגלה היה החתם סופר, ובתורת החסידות היה תלמידו של רבי משה טייטלבוים (הראשון) מחבר הספר ישמח משה. שני בנים נוספים היו רבי חיים בצלאל - רב מפורסם בטאשנד מחבר ספר 'דרך יבחר', רבי יצחק משה מדעעש ורבי יהודה לייביש מטראצל.
האדמו"ר השלישי היה בנו של רבי מנחם מנדל, רבי משה פנט. נודע בקדושתו ובמופתיו. נסע כחסיד לרבי יחזקאל משינאווא שהעריצו ביותר. נפטר בכ"ד בכסלו תרס"ג. החתן של רבי מנדל היה רבי שבתי בן רבי משה, מחבר הספר "מבשר טוב".
האדמו"ר הרביעי בשושלת היה בנו של רבי משה, רבי יחזקאל פנט מחבר הספר "כנסת יחזקאל", (ב' בטבת ה'תר"ל, נימיג'אה, רומניה - כ"ב בכסלו ה'תר"צ דעש, רומניה) רב מפורסם בדורו. היה חתן הרב שמואל פולק מווישווא. חתניו של רבי יחזקאל היו רבי יהושע גרינוולד רבה של אונגוור ושל חוסט ורבי יוסף משה מייזליש מאויוואר.
בן נוסף של רבי משה היה רבי חיים מנחם מענדל מדעעש. היה חתנו של רבי יעקב שמשון קנר מטשכויב (חתנו של רבי משה הלברשטאם (שינאווא) בנו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם). בתו, לאה אסתר הייתה נשואה לרבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מויז'ניץ.
עוד בן היה רבי יצחק יחיאל מיכל שמילא את מקום אביו בנשיאות קופת ארץ ישראל. בנו רבי יחזקאל מנחם היה חותנם של שני בניו של בן דודו רבי יוסף מדעעש. בנו רבי שמואל היה חתן רבי ברוך הלברשטאם מקשאנוב.
החמישי בשושלת והאחרון מרבני השושלת לפני מלחמת העולם השנייה, היה ר' יעקב אלימלך פנט מחבר ספר "זכרון יעקב", חתנו של רבי יעקב שמשון קנר מטשכויב. הוא סירב לעזוב את קהילתו, ועלה על המוקד באושוויץ בי"ד בסיוון תש"ד.
השושלת > רבי יוסף פנט מדעעש ובניו

אחיו של רבי יעקב אלימלך, רבי יוסף, כיהן כאדמו"ר אחר השואה בעיר דעעש ברומניה. רבי יוסף (נולד תרנ"ה), בשנת תר"ע נשא את בת הרב בעריש וינברג מקראקא מגזע פשעדבורז'-אפטא-קשאנוב ומגדולי חסידי שינאווא. כיהן כרב בקהילת טעקנדארף, ולאחר מכן (החל מתרפ"ט) בקהילת אילאנדא, שם פתח ישיבה גדולה מפורסמת, שזכתה לשבח מפי גדולי הדור - רבי אליעזר פיש מביקסאד שהיה שולח את חסידיו לישיבה, ורבי מאיר שפירא שביקר בישיבה לפני שהקים את ישיבת חכמי לובלין ועל פיה תיקן כמה מהסדרים בישיבתו.
בשנת תש"ד ברח עם משפחתו לרומניה ולבוקרשט. אחרי המלחמה חזר לדעעש והחל לארגן את הקהילה מחדש. כשהחלו הרדיפות הקומוניסטיות ברח לווינה ומשם דרך גרמניה לפריז, כשהוא מתכנן לעבור לארץ ישראל (תוכנית אותה ביטל עם השמועה על הקמת המדינה). בשנת תש"ט היגר לארצות הברית. תחילה פתח בית מדרש בשכונת בראונסוויל שבברוקלין ואחר כך עבר לויליאמסבורג. נפטר בי' באב תשכ"ב. בתחילה שימש בנו ממשיך דרכו ר' צבי מאיר את הקהילות באדמו"רות ולאחר מכן בהסכמת האח הגדול פתחו האחים קהילות  ושימשו כאדמו"רים.
בניו:
משה (נרצח בשואה).
הרב צבי מאיר (תרפ"ג - ב' בתמוז תשס"ג) מדעעש בתי מדרשו היו בויליאמסבורג ובני ברק. מקום בו כיהן אביו רבי יוסף חתן רבי יחזקאל מנחם בן דודו זקינו רבי יצחק מיכל מדעעש. אחר פטירתו החל לכהן בנו הגדול רבי יצחק יחיאל מיכל, האדמו"ר הנוכחי מדעעש בבני ברק, חתנו של רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים. בנים נוספים מכהנים כאדמו"רים מדעעש, רבי משה זאב בויליאמסבורג ורבי ישכר דב במונרו.
רבי אלימלך אלתר מדעעש בורו פארק. היה חתן רבי מאיר מלינסק. בנו הראשון רבי יחיאל אשר זעליג, חתן רבי יואל בעער מראצפערט בברזיל, מכהן כאדמו"ר מקארלסבורג בקנדה. בנו השני רבי יעקב מנדל, ממלא את מקומו בבורו פארק וכן קיבל את בית המדרש של אביו בשכונת גאולה בירושלים. בנו השלישי רבי יחזקאל גר באנטוורפן ומכנה את עצמו אדמו"ר מדעעש.
רבי דוב בעריש מדעעש ירושלים. חתן רבי משה ('העטרת משה') ממאקאווא. התגורר לפני כן בשכונת קריית אליעזר בחיפה. כיום מכהן בנו רבי יוסף חתנו של הרב משה הלברשטאם. בית מדרשו מצוי בשכונת רמות פולין בעיר.
רבי שמואל יהודה מדעעש, התגורר במונסי, בהמשך עבר למיאמי שבפלורידה, בנוסף לבית המדרש "מעגלי צדק דעעש" בבורו פארק. היה חתן רבי יחזקאל מנחם בן דודו זקנו רבי יצחק מיכל מדעעש. בנו רבי יוסף מנדל, חתן בן דודו (בן אחי אביו ובן אחות אמו)  ר' יצחק יחיאל מיכל מדעעש, ממלא את מקומו בבורו פארק. חתנו רבי יוסף חיים מושקוביץ הוא האדמו"ר משאץ-ויליאמסבורג וחתנו רבי ישכר דב טויב הוא אב"ד זיכרון נפתלי ארי' ויליאמסבורג,
חתניו של רבי יוסף: רבי נפתלי הורוביץ מביסטריץ ואב"ד בודעשט בן הרב אברהם אביש הורוביץ מקראלי; רבי אלתר מאיר דוד הלברשטאם, דיין בסאטמר (בנו של רבי חיים מסאטמאר בן רבי שלום אליעזר), נהרג בשואה; רבי אלעזר מייזליש מאויהל, נשוי לבתו רייזל; רבי צבי הירש מייזליש מווייצען, נשוי לבריינדל (שני האחרונים בני רבי דוד מייזליש מאויהל); רבי נחום צבי מביקסאד (זיווג שני של בריינדל); רבי צבי אביגדור פעקעטע; רבי נפתלי צבי הלברשטאם מבאבוב, נשוי להעסא; ורבי ישכר בעריש לויפער.
השושלת > רבי משה פנט

אח נוסף של רבי יעקב אלימלך היה רבי משה פנט מדעעש שאץ. היה חתנו של רבי משה מושקוביץ משאץ צ'רנוביץ'. בנו רבי נחום מאיר מדעעש שאץ היה ממשיך דרכו בבית הכנסת זיכרון משה בורו פארק (נפטר בו' בשבט תשע"ח).
ראו גם

הרב אלימלך בינדיגר
קצידה

קָצִידָה (בערבית: قصيدة או קָסִידָה) היא צורת שירה שמקורה בתקופה הקדם-אסלאמית בחצי האי ערב. עם הכיבוש האסלאמי הקצידה הפכה לנפוצה בתרבויות שונות, ביניהן התרבויות הערביות, הפרסית והטורקית. הקצידה הובאה גם לשירה העברית על ידי דונש בן לברט.[דרוש מקור]
המשמעות המקורית של המילה קצידה היא הגעה אל המטרה ובהמשך היא הפכה למילה המציינת שיר במבנה מסוים, אשר אורכו לא פחות מעשרה בתים.
מבנה מקורי

מבנה הקצידה הראשוני היה בעל שלושה חלקים:
נסיב (نسيب) - פתיחה בעלת ממד נוסטלגי שלרוב עוסקת באהבה שהייתה ואיננה ובגעגועים. מטרת חלק זה היא למשוך את אוזני השומעים.
רחיל (رحيل) - שיר על הגמל, הסוס, או חיות המדבר ועל סצנות מחיי הנוודות במדבר
גוף – דברי שבח של הדובר על עצמו, על השבט שלו, או על הפטרון שלו. לעיתים מלווה גם בסאטירה על השבט האויב.
שלושת חלקי השיר בקצידה אינם קשורים בקשר נרטיבי, אלא באמצעות חריזה ומשקלים. האיזון בין אורך חלקי השיר השונים משתנה.
התפתחות

בתקופה העבאסית החלק האמצעי ירד, ומבנה הקצידה הפך למבנה של שני חלקים (תבנית מורכבת), כאשר נוסף בית מעבר שנועד ליצור חיבור בין שני החלקים. את היעלמות החלק האמצעי, השירה על הגמל ועל הנדודים, אפשר לייחס לכך שבתקופה זו השירה הופכת לעירונית. נדודים במדבר אינם עוד חלק מחייהם של המשוררים ועל כן שירה כזו הופכת לזרה להם. גם הפתיחה עסקה פחות במוטיבים מדבריים ויותר בהווי שהתפתח בחצרות הארמונות, כגון תאורים של יין וחשק.
הקצידה בתקופה העבאסית מתחלקת לשני סוגים: שבח וקינה.
חלק א' - הנסיב: יעסוק בשירת אהבה, על אהבה שאיננה
בית מעבר: מחבר בין מושא האהבה לבין מושא השבח. לעיתים חלק זה כולל יותר מבית אחד. הדובר ממשיך את העיסוק בענייני הפתיח, אך מוצא הזדמנות להזכיר את מושא השבח של גוף השיר. המשוררים ניסו להשיג באמצעות טכניקות שונות מעבר חלק ובלתי-מאולץ, בסגנון המכונה "התחלצות".
חלק ב' - הגוף: עוסק בשבח לנגיד או לחליף. מוסר השבח הוא "מהלל סתמי" כלומר שאינו קשור ישירות למשורר. עם זאת, בחלק מהשירים קיימת חטיבה של שבח אישי, בה המשורר מדבר בשם עצמו. השיר נחתם בברכה קצרה מהמשורר למהולל.
דוגמה לקצידה מן הסוג הזה אפשר לראות בשירו של יוסף אבן-חסדאי "שירה יתומה".
קינות בתבנית הקציבה יהיו בנויות גם הן משני חלקים מרכזיים ובית מעבר.
נסיב: הגות או תלונות. כדי להתאים את הפתיחה לנושא השיר, פתחו המשוררים בנושאים קודרים יותר מאלה של שירי השבח, כגון הבעת צער על פגעים כלליים הבאים על הדובר. הפתיח מכיל סמלים - זמן, תבל, בני הימים - ההמייצגים את הגורל האכזר השולט בנו בעולם הזה. מדברים גם על מדוכי ופיתויי העולם הזה.
בית המעבר: מוזכרת העובדה שאדם כלשהו הלכו לעולמם. חלק זה מבהיר שמדובר בקינה לאדם ספציפי, אך לרוב מדובר בו על שבחים לאותו אדם, וקשה על פי חלק זה לבדו להבין שמדובר בקינה ולא בשבח.
גוף הקצידה: בדומה לגוף של שיר השבח, חלק זה עובר לעיסוק בתהילתו של מושא השיר, אך כאן התהילה מהולה בדברי צער שמבהירים כי מדובר בקינה על איש שאיננו עוד. בחלק זה משולבים דברי הספד ותיאורי אבל ונחמה. במקרים רבים לפני חלק הנחמה מופיע שיר הגות נוסף, שלרוב עוסק בכך שהמוות הוא חלק מהחיים. המסר הוא על פי רוב שצרת האבלים היא צרה שרבים שותפים לה. גם הקינות נחתמות בברכה, הממוענת לנפטר, וכוללת איחולים, כגון הבעת תקווה שהנפטר יגיע לגן עדן, או, בהפעת הקצידה הקלאסית, שקברו יושקה במי גשם או בטל. לא כל חטיבות המשנה חייבות להופיע בתבנית המורכבת, אך דברי ההספד תמיד יופיעו.
הקצידה בשירת הבקשות של יהודי מרוקו

בקובץ שירת הבקשות שיר ידידות של יהודי מרוקו, שילבו המחברים קצידות בסוף כל קטע שירה, בהתאם לפרשת השבוע. הקצידות הכילו את סיפורן של פרשיות השבוע, אך לא תאמו לכל הפרשיות. בשל כך, רבי דוד אלקיים חיבר קצידות חדשות בחריזה עברית לפי כללי החריזה הערבית.
הערות שוליים

↑  קצידה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
1 2  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', עמ' 278
1 2  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה (2004), עמ' 280
↑  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה (2004), עמ' 288-289
↑  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה (2004), עמ' 318
↑  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה (2004), עמ' 326
1 2 3  שולמית אליצור, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, כרך ב', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה (2004), עמ' 330-331
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550894705171  GND: 4212524-8  LCCN: sh85109395
אלעד אופשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 50 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלנ"ט נח"ל  מפקד גדוד 50 (בזלת)  סגן מפקד חטיבת הנח"ל  קצין אג"ם של עוצבת הגליל  מפקד חטיבת אלון  ראש מטה עוצבת האש
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 
אלעד אופשטיין (נולד ב-1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש, בין היתר, כראש מטה עוצבת האש, מפקד חטיבת אלון וסגן מפקד חטיבת הנח"ל.
ביוגרפיה

אופשטיין  התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת הנח"ל. בנח"ל עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט נח"ל בין השנים 2002–2003. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת מנשה.
בשנת 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, ושימש בתפקידו עד שנת 2010. בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בשנים 2010–2012. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל בשנים 2012–2013. לאחר לימודים, הועלה בשנת 2014 לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון, ושימש בתפקידו עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה לראש מטה עוצבת האש. בשנת 2019 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
הערות שוליים

↑  סרטון של חיילים רוקדים בחברון הוסר מהרשת, באתר וואלה, 5 ביולי 2010.
↑  טל לב-רם, מה נשתנה? 10 שנים למבצע "חומת מגן", גלי צה"ל, ‏ 29.03.2012. (הקישור אינו פעיל, 18 בנובמבר 2020)
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עודד ניר

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1936 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  26 בינואר 2023 (בגיל 86) תל אביב-יפו, ישראל
 לאום:  ישראל ישראל
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ליברפול
 התמחות:  וטרינריה
 תפקידים:  רופא ראשי באגודת "החקלאית",   מנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות
 פרסים והוקרה:  פרס קפלן 
 
עודד ניר (מרקוספלד) (16 באפריל 1936 – 26 בינואר 2023) היה וטרינר, תת-אלוף בצה"ל ומומחה ישראלי ברפואה וטרינרית, זוכה פרס קפלן. שימש כרופא ראשי מטעם אגודת "החקלאית" ומנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות.
ביוגרפיה

ניר נולד בחיפה. התגייס לשירות סדיר בחטיבת הצנחנים לגדוד 890, במסגרתו השתתף בצניחה המבצעית בקרב המיתלה במהלך מלחמת סיני. ב-1963 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה וטרינרית באוניברסיטת ליברפול, אנגליה, והחל לעבוד כרופא שדה בגליל המערבי באגודה "החקלאית". ניר שימש כרופא קליני מטעמהּ למעלה מ-30 שנה ואף כיהן כרופא וטרינר הראשי של האגודה.
ניר פיתח וייסד את תוכנית רפואת העדר המתקדמת, אשר החליפה את שיטת רפואת הפרה הבודדת שהונהגה עד אז בחקלאות הבקר בארץ. החידוש שהנהיג התבסס על איסוף נתונים של הרפתנים בשטח, הזנתם במסד נתונים אלקטרוני ולאחר מכן בתכנה לניהול העדר, דבר שאפשר ניתוח רב משתני באופן שגרתי בנתוני רפתות מסחריות. עד אז, נתוני בריאות ותחלואה של פרות לא היו זמינים, וניהול העדר התבצע על סמך הערכות פרטניות של וטרינרים. באותן שנים תכנן וניהל סדנאות בין-לאומיות להכשרת וטרינרים.
במקביל לעבודתו החקלאית, מילא תפקידים שונים בצה"ל. בשירות מילואים הגיע לתפקיד מג"ד בדרגת סא"ל. ב-1977 מונה למפקד חטמ"ר 228 (צמח). ב-1978 מונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני (820) ופעל בתפקיד זה במשך שנתיים. בהמשך מונה למפקד אוגדה 85, אוגדת מילואים מרחבית. סיים את שירותו במילואים בדרגת תת-אלוף.
ב-1999 מונה למנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות ומילא תפקיד זה במשך כ-5 שנים. בתקופתו כמנהל השירותים התמודד עם מגפת הפרה המשוגעת שפגעה בבקר וגרמה להתפתחות מחלת קרויצפלד-יעקב באנשים צעירים. משבר נוסף עמו התמודד היה "משבר הדגים".
מאז פרישתו לגמלאות ב-2004 שימש כיועץ לאגודה החקלאית ולחברת אפימילק.
פרסים

פרס האגודה הבריטית לאפידמיולוגיה ווטרינרית על פרסום אפידמיולוגי מצטיין בעיתונות הבריטית 1985
פרס קפלן מהמכון לפריון העבודה והייצור, 1994
הערות שוליים

↑  ד"ר אריה גילאי, אתר הצנחנים
↑  משק הבקר והחלב
↑  מיכאל ואן סטרטן, מחלקת רפואת עדר ואפידימיולוגיה
↑  פיתוח מודל סימולציה סטוכסטי לאומדן נזק כלכלי ברפת החלב הישראלית
↑  Eliezer Aizinbud, D.V.M, Ph.D, THE PRACTICE OF BODY CONDITION SCORES OF DAIRY COWS IN ISRAEL, afimilk
1 2 3  רונית ורדי, ‏המדינה משוגעת, הפרה לא, באתר גלובס, 13 ביוני 2002
↑  ד"ר עודד ניר, סיום תפקידי כמנהל השירותים הווטרינריים
↑  יהודית יהב, חוזרים לדגים, באתר ynet, 22 בדצמבר 2003
↑  עודד ניר, גיל כץ ולירון ראובני, חיזוי מוקדם של תחלובות שלמות בעזרת אפילאב
↑  Lecture giving by Dr. Oded Nir (Markusfeld), Youtube
1 2  Demeter, Dairy and Beef