stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אישטוואן אנהלט
קורות חיים > ילדותו

אישטוואן אנהלט נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ארנולד אנהלט וקטלין אנהלט (לבית הרצפלד). כשהיה עדיין תינוק, הוריו נפרדו. הוא התגורר עם אמו עד גיל שתים עשרה, ולמד בבית ספר יסודי מ-1925 עד 1929. על אף שהיה לאמו עניין מסוים במוזיקה קלאסית ובאופרה היא לא הייתה מוזיקלית במיוחד ולא היה לה פסנתר. אנהלט החל ללמוד פסנתר בגיל שש אצל מורה שגר בשכונתו ואחר כך עד גיל שתים עשרה מחבר משפחה. מגיל עשר למד בבית הספר התיכון דניאל ברז'ני, נכשל בכמה מקצועות תחילה, אך לאחר מכן הצטיין וסיים את לימודיו ב-1937 עם תעודת בגרות. הוא גם השתתף בהופעות מוזיקליות על במה פתוחה באי מרגיט.
בגיל שתים עשרה עבר אנהלט לגור עם אביו, שהתחתן בשנית ב-1931. בעידוד אהבתו של אביו למוזיקה, פיתח אנהלט אוזן טובה להרמוניה, ולימד את עצמו לנגן בכינור. אנהלט למד לדבר ארבע שפות, הונגרית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
בעיותיו הכלכליות של אביו, לידתה של אחותו למחצה ב-1935 והמתח בינו לבין אמו החורגת הביאו את אנהלט לעבור שוב כעבור כמה שנים להתגורר אצל סבו וסבתו מצד אמו. בערך באותה תקופה, אנהלט שמע את לאסלו דיופאר, בן גילו מבית ספר שכן, שניגן יצירה לפסנתר שהלחין בעצמו. אנהלט זיהה את השפעתו של באך על היצירה, ובהתפעלות מהישגי ההלחנה של דיופאר, החליט ללמוד איך לכתוב מוזיקה ולהלחין יצירות משלו. אנהלט ודיופאר הפכו לחברים טובים, וזמן קצר לאחר מכן, אנהאלט החל לקבל שיעורי הרמוניה פרטיים עם גזה פאלק. דיופאר למד כבר באותה עת באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם אנהלט ביקר בשיעוריו של זולטאן קודאי מ-1936 עד 1937 בטרם עבר את מבחן הכניסה והצטרף לחברו באקדמיה.
אנהלט למד פסנתר אצל קודאי באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט. הוא סיים את לימודיו עם ציונים יוצאי דופן ב-1941 והמשיך את לימודיו במשך השנה וחצי הבאות על ידי השתתפות בשיעורי בלשנות טורקית ופולקלור באוניברסיטת פזאמאני פטר (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) והשתתף בסמינר של יאנוש פֶרֶנְצִ'יק לניצוח. כיהודי, אנהלט גויס לאחר מכן לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי.
קורות חיים > 1942: מלחמת העולם השנייה

בשנת 1942, ובמשך כל מלחמת העולם השנייה, אנהלט וחברו הטוב ביותר באקדמיה נלקחו שניהם לשרות העבודה. חברו של אנהלט נרצח על ידי חייל הונגרי, שומר ביחידה. אנהלט ברח מהמחנה, התחפש, והתחבא עד גמר המלחמה. לאחר מכן עשה את דרכו לפריז, שם הייתה לו גישה למורים למוזיקה מעולים. בסוף שנות ה-40 למד אצל לואי פורסטייר (אנ'), נדיה בולאנג'ה וסולימה סטרווינסקי (אנ') לפני שהיגר לקנדה ב-1949.
קריירה > הגירה לקנדה ותפקיד אקדמי

אנהאלט היגר לקנדה בשנת 1949, כמקבל מלגת ליידי דייוויס. הוא התיישב במונטריאול, ועד מהרה פגש את ביאטה פרנקנברג, ביוכימאית. הם התחתנו ב-1952 ונולדו להם שתי בנות, קרול גריבס והלן ג'ניפר מרצ'לו, ושני נכדים.
במשך עשרים ושתיים שנה לימד אנהלט אנליזה וקומפוזיציה באוניברסיטת מקגיל בפקולטה למוזיקה. הוא הקים את המחלקות לתיאוריה וקומפוזיציה, הקים את התוכנית להלחנה מוזיקלית עבור המוסד, היה יושב ראש המחלקה לתיאוריה, ופיתח וניהל את אולפן המוזיקה האלקטרונית של אוניברסיטת מקגיל (EMS). הוא הלחין ללא הרף גם באותה תקופה. אנהלט פגש את ג'ורג' רוכברג בכנס בינלאומי של מלחינים בפסטיבל סטרטפורד באונטריו בקיץ 1960 והשניים התיידדו. רוכברג נולד בניו ג'רזי ושניהם הגיעו מרקע יהודי.
קריירה > 1971–1984, מעבר לקינגסטון

לוח העבודה המעורב של אנהלט של ניהול, הלחנה והוראה היה זה שנשא אותו לקינגסטון, אונטריו ב-1971, כאשר הפך לראש המחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קווינס. הוא נשאר בתפקיד זה עד 1981, אך המשיך ללמד באוניברסיטה עד 1984 כשפרש. במהלך שנותיו באוניברסיטת קווינס המשיך אנהלט לכתוב, להלחין וללמד. חיבורו "לה טוראנג'ל" הועלה לראשונה ביולי 1975, וזמן קצר לאחר מכן החל לעבוד על יצירה נוספת, שהיא האופרה השנייה שלו, "Winthrop" . כל אותו זמן, עבד גם על המונוגרפיה שלו "קולות אלטרנטיביים". הוא הפך למנטור עבור מספר רב מתלמידיו, שרבים מהם שמרו עמו על קשר עד שנות חייו האחרונות.
קריירה > פרישה ומוות

לאחר פרישתו המשיך אנהלט להלחין ולכתוב מאמרים מלומדים ואחרים. הוא מת בגיל 92, ב-24 בפברואר 2012, בקינגסטון, בבית החולים סנט מרי של לייק.
תקופותיו במוזיקה

אנהלט הוא אחד המלחינים הרציניים ביותר של מוזיקה אלקטרונית. המוזיקה שלו עברה שינויים במהלך השנים, וניתן לחלקה לארבע תקופות. לאנהלט היה ליברטיסט ליצירותיו הדרמטיות, החל ב-1969 עם Foci, וכלה ב-1999 עם Millennial Mall.
תקופותיו במוזיקה > 1919–1958

ההלחנה המוקדמת של אנהלט התמקדה במגוון יצירות למקהלה, לסולו, הרכבים וסולנים אינסטרומנטליים. תקופה זו הסתיימה עם סיום יצירתו סימפוניה מס' 1, שזיכתה את אנהלט במוניטין לאומי ובינלאומי כאחד.
תקופותיו במוזיקה > 1959–1961

התקופה הקצרה הבאה בקריירה המוזיקלית של אנהלט הוקדשה כולה למוזיקה אלקטרונית, בה הפיק ארבע יצירות, ולמד ממקור ראשון את הפיתוחים והמדיה החדשים ביותר במהלך אותה תקופה, על מנת לבסס מושגים עדכניים ורעננים ליצירתו המקורית.
תקופותיו במוזיקה > 1962–1971

מ-1962 עד 1971 אנהלט עיבד מחדש, איחד והרחיב את חוויותיו משתי התקופות הקודמות. הוא שילב צלילים אלקטרוניים עם צלילי הפזמון או התזמורת בסימפוניית המודולים שלו, Foci, ו-Cento. אנהלט גם אימץ תחביר גמיש יותר, כמו גם אוצר מילים מוזיקלי גדול יותר, כדי ליצור צלילים ווקאליים ואינסטרומנטליים חדשים. הוא החל להשתמש ביצירותיו בגוונים, בתזמון ובצפיפות מוזיקלית בדרכים חדשות.
תקופותיו במוזיקה > 1971–2012

לה טוראנג'ל היא הראשונה מבין שלוש עבודות בקנה מידה גדול שנוצר על ידי אנהלט לאחר 1971. מדובר ביצירה בת שעה שהועלתה לראשונה ב-1975, בהופעה ששודרה על ידי רדיו CBC. "טבלה מוזיקלית" זו הולחנה עבור תזמורת של 16 נגנים, חמישה זמרים-מספרים, וקלטות מוקלטות מראש לחמישה מפעילים. הנושא שלו היה המרדף אחר אלוהים ומשמעות, והוא מבוסס על חייה של אחת הנשים הצרפתיות המוקדמות ביותר שהתיישבו בקנדה, "מארי דה ל'אינקרנסיון" (תגלמות) (Marie de l’Incarnation).
Winthrop הוא יצירה מקבילה ל-La Tourangelle, אך התמקד בקנדה האנגלית. הסיפור מבוסס על ג'ון ווינתרופ, אנגלי בן המאה ה-17 שהיה המייסד והמושל של בוסטון, מסצ'וסטס. היצירה הושלמה במרץ 1983, והצריך מקהלה מעורבת, שישה זמרים סולנים, אנסמבל אינסטרומנטלי של לא פחות מ-30 נגנים ומקהלת בנים. אנהלט תיאר את "התחרות המוזיקלית" הזו כחקירה אל ההיבטים הרוחניים והאישיים של אדם, המתאר כיצד אלה מספקים משמעות ומשמעות למעשיו.
יצירותיו > לבמה

לה טוראנג'ל - La Tourangelle. 1975
Winthrop. 1986
עקבות (תיקון) - Traces (Tikkun), אופרה. 1996
קניון המילניום - Millennial Mall (הליכת ליידי דיוטימה), אופרה. 1999
יצירותיו > לתזמורת

אינטרלודיום, תזמורת קטנה. 1950
מוזיקת הלוויה, תזמורת קטנה. 1951 (מונטריאול 1954)
תזמורת סימפונית. 1958 (מונטריאול 1959), BMIC 1963
סימפוניה של מודולים, תזמורת, קלטת. 1967
סימולקרום, תזמורת. 1987 (אוט 1987)
Sparkskrap, תזמורת. 1988 (טורונטו 1988)
Sonance•Resonance (Welche Töne?), תזמורת. 1989 (טורונטו 1989)
אש דמדומים (משתה של באוסיס ופילמון), תזמורת. 2001
אוהלי אברהם (מיראז'), תזמורת. הועלה לראשונה ב-2004
יצירותיו > למוזיקה קאמרית

Trio. 1953, RCI 229/RCA CCS-1023/5-ACM 22 (Brandon University Trio)
Sonata, violin and piano. 1954, RCI 220/RCA CCS-1014/5-ACM 22 (Bress violin)
Foci, soprano, chamber ensemble, tape. 1969, Ber 1972. RCI 357/5-ACM 22 (Mailing)
Doors ... Shadows (Glenn Gould In Memory), string quartet. 1992
יצירותיו > לפסנתר

Arc en ciel, ballet, two pianos. 1951 (Montreal 1952)
Sonata. 1951
Fantasia. 1954. Ber 1972. Col 32-11-0046 (Gould piano)
יצירותיו > למקהלה

The Bell Man (Herrick), choir, 2 bells, organ. 1954 (rev 1980)
Three Songs of Love, (de la Mare, anonymous), SSA. 1951
Three Songs of Death (Davenant, Herrick), SATB. 1954
Cento 'Cantata Urbana' (Grier), 12 speakers (SATB), tape. 1967. BMIC 1968. RCI 357/5-ACM 22 (Tudor Singers of Montreal)
יצירותיו > לשירה

Six Songs from Na Conxy Pan (Sándor Weöres), baritone, piano. 1941-7 (English version 1984)
Psalm XIX 'A Benediction' (A.M. Klein), baritone, piano. 1951
Journey of the Magi (Eliot), baritone, piano. 1952
Comments (Montreal Star clippings), alto, piano trio. 1954
Chansons d'aurore (Verdet), soprano, flute, piano. 1955
A Wedding Carol (Anhalt), soprano, organ. 1985
A Little Wedding Music (Hopkins), soprano, organ. 1984, Ber 1985
Thisness, "a duo-drama" (Anhalt), mezzo, piano. 1986 (Vancouver 1986)
The Squirrel (E. Barnett), voice, piano. 2002
כתביו

"The making of Cento," Canada Music Book, 1, Spring-Summer 1970
"About Foci," Artscanada, vol 28, April–May 1971
"La musique électronique," "L'histoire de Cento," Musiques du Kébèk, ed. Raoul Duguay (Montreal 1971)
"Luciano Berio's Sequenza III," Canada Music Book, 7, Autumn-Winter 1973
"About one's place and voice," Identities: The Impact of Ethnicity on Canadian Society, ed. Wsevolod W. Isajiw (Toronto 1977)
"Winthrop: the work, the theme, the story," Canadian University Music Review, vol 4, 1983
Alternative Voices: Essays on Contemporary Vocal and Choral Composition (Toronto 1984)
"What tack to take? An autobiographical sketch (life in progress ...)," Queen's Quarterly, vol. 92, Spring 1985
"Pst ... pst ... are you listening? Hearing voices from yesterday," Queen's Quarterly, vol. 93, Spring 1986
"Music: context, text, counter-text," Contemporary Music Review, vol. 5, no. 1, 1989
"Text, context, music," Canadian University Music Review, vol. 9, no. 2, 1989
"Thisness: marks and remarks," Musical Canada
Oppenheimer (opera), 1990, play only not music
Record and book reviews in Canadian Music Journal (1957–61), including a review of Varèse recordings, Winter 1961
לקריאה נוספת

Gillmor, Alan M. "Eagle Minds: Selected Correspondence of Istvan Anhalt and George Rochberg (1961–2005)"
אליוט, רובין, גורדון אי. סמית'. "אישטוואן אנהלט: נתיבים וזיכרון"
סאליס, פרידמן. "איגל מיינדס: התכתבות נבחרה של אישטוואן אנהלט וג'ורג' רוכברג, סקירה 1961–2005"
עִתוֹן רֵשׁמִי. "אנשים שנפטרו"
אפלבאום, לואיס, אודו קסמץ. "אישטוואן אנהלט"
גסינג, רנקה. "Istvan Anhalt: Profile 3"
הערות שוליים

↑  "Istvan Anhalt". Globe and Mail. 25 בפברואר 2012. אורכב מ-המקור ב-20 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Composer Istvan Anhalt dies at 92". CBC News, Feb 27, 2012
1 2  Governor General of Canada. Order of Canada: Istvan Anhalt, O.C., LL.D, Press Office, Governor General of Canada, 2009-04-30.
↑  István Anhalt and George Rochberg, Eagle Minds: Selected Correspondence of Istvan Anhalt and George Rochberg, 1961–2005, edited by Alan M. Gillmor (Waterloo, Ontario: Wilfrid Laurier University Press, 2007). ISBN 978-1-55458-018-7.
↑  Elliott; Smith, p.19
↑  International Who's Who in Classical Music. Routledge. 8 במאי 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Elliott; Smith, p.37
1 2  Elliott; Smith, p.35
↑  Gillmor, p.40
1 2  Elliott; Smith, p.38
↑  Elliott; Smith, p.40
↑  "Ob "ituary: Istvan ANHALT".
1 2  Gesing, p.18
1 2 3 4 5  Gesing, p.20
↑  Elliott, Robin; Smith, Gordon Ernest (2001). Istvan Anhalt: pathways and memory. McGill University Press. ISBN 0-7735-2102-X.
1 2 3 4  Elliott; Smith, p.17
1 2 3 4  Gazette, C.11
↑  Sallis, p.472
↑  Gillmor, p.38
1 2 3 4  Applebaum, p.3
↑  Gillmor, p.33
↑  Applebaum, p.3-4
1 2 3 4 5  Applebaum, p.4
↑  Gesing, p.20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298181705171  BnF: cb13961290z (data)  GND: 124462138  ICCU: DDSV164935  ISNI: 0000 0001 1488 6373  LCCN: n83159968  MusicBrainz: 073fa4bd-114b-4430-8df6-422069375200  NKC: jn20000600269  NSK: 000082305  NTA: 171520963  SNAC: w6p2750f  SUDOC: 156890631  VIAF: 22334696   WorldCat (עם VIAF): 22334696
אנט קרוסבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1934 (בת 90) גורברידג', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק בריסטול אולד ויק  תיכון בורומויר 
 צאצאים:  Selina Griffiths 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנט קרוסבי (באנגלית: Annette Crosbie; נולדה ב-12 בפברואר 1934) היא שחקנית אופי סקוטית.
ביוגרפיה

קרוסבי נולדה בגורברידג' במחוז מידלותיאן שבסקוטלנד להורים פרסביטריאנים שהסתייגו מרצונה להיות שחקנית. עם זאת הצטרפה עוד כשהייתה בגיל העשרה לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק". הפריצה הגדולה בקריירה שלה הייתה ב-1970 כשגילמה את דמותה של קתרין מאראגון בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "שש נשותיו של הנרי השמיני", ועל תפקיד זה זכתה ב-1971 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. ב-1973 כיכבה לצידה של ונסה רדגרייב בסדרה "A Picture of Katherine Mansfield".
ב-1975 גילמה קרוסבי שוב מלכה, את המלכה ויקטוריה, בסדרת הדרמה התקופתית "אדוארד השביעי" של ITV, וב-1976 זכתה בפרס באפט"א נוסף כשחקנית הטובה ביותר. היא שיחקה בתפקיד הפיה הטובה בגרסת המחזמר סינדרלה ("The Slipper and the Rose") שנבחר כ-"Royal Film Première" לשנת 1976. בסרט היא שרה את שירם של האחרים שרמן "Suddenly It Happens". ב-1978 דיבבה קרוסבי את דמות האלפית גלדריאל בסרט האנימציה של ראלף באקשי עיבוד לספר "שר הטבעות". ב-1980 שיחקה את אם המנזר בסרט "Hawk the Slayer". ב-1986 השתתפה בסדרה "Paradise Postponed" בתפקיד אשת הכומר.
התפקיד הגדול הבא של קרוסבי היה כמרגרט מלדרו, אשתו למודת הסבל של ויקטור מלדרו (ריצ'רד וילסון) בסיטקום הבריטי "רגל אחת בקבר". הסדרה רצה מ-1990 עד 2000 וזה תפקידה הידוע ביותר. ב-1993 שיחקה בתפקיד ג'נט, סוכנת הבית של ד"ר פינלי, עיבוד מחודש לסיפוריו של א. ג'. קרונין. היא השתתפה בסרט "The Debt Collector" ב-1999.
תפקידים נוספים של קרוסבי היו: אינגריד סטריינג' חובבת הקופים בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק" (1997), אדית ספרשוט בסדרה "An Unsuitable Job for a Woman" (1997–2001) וג'סי בסרט הקולנוע "נערות לוח השנה" (2003). בשנת 2004 הופיעה קרוסבי בהופעת קמע בעונה השלישית של הסדרה "Black Books". ברדיו ה-BBC השתתפה בעונות השישית והשביעית של התוכנית "Old Harry's Game" בה גילמה את אדית', היסטוריונית שמתה לא מכבר.
ב-2008 שיחקה בעיבוד של ה-BBC לרומן "דוריט הקטנה" מאת צ'ארלס דיקנס ובפרסומות טלוויזיה ל-"AXA Sun Life". ב-2009 גילמה את סיידי קיירנקרוס בסדרה "הופ ספירנגס". ב-2010 הופיעה קרוסבי בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "השעה האחת עשרה". ב-2014 שיחקה בסרט "החופשה הסקוטית שלי" (אנ') עם דייוויד טננט ובילי קונולי.
ב-1998 הוענק לקרוסבי אות מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

קרוסבי היא גרושה ממייקל גריפיתס, אבי שני ילדיה אואן וסלינה.
היא פעילה לקידום רווחתם של כלבי גרייהאונד. מאז 2003 היא נשיאת ארגון הפועל לרווחתם של בעלי חיים "League Against Cruel Sports".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1972 | העין הציבורית | Follow Me | גב' פרמר |  |
| 1976 |  | The Slipper and the Rose | הפיה הטובה |  |
| 1978 | שר הטבעות | The Lord of the Rings | ליידי גלדריאל | דיבוב |
| 1997 | משחקי נוכלים | Shooting Fish | גברת קמינס |  |
| 2003 | נערות לוח השנה | Calendar Girls | ג'סי |  |
| 2014 | אל תוך היער | Into the Woods | סבתה של כיפה אדומה |  |
| 2016 | הצבא של אבא | Dad's Army | סיסי גודפרי |  |
| 2016 |  | Eat Local |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1965–1968 |  | Theatre 625 | תפקידים שונים |  |
| 1970 | שש נשותיו של הנרי השמיני | The Six Wives of Henry VIII | קתרין מאראגון | מיני-סדרה |
| 1973 |  | A Picture of Katherine Mansfield | תפקידים שונים |  |
| 1975 |  | Churchill's People | אליזבת' ראש | בפרק "March On, Boys" |
| 1975 | אדוארד השביעי | Edward the Seventh | המלכה ויקטוריה |  |
| 1978 | לילי | Lillie | הנרייטה לאבושר | מיני-סדרה |
| 1983 |  | Crown Court | גברת אוון | בפרק "Mother's Boy" |
| 1986 |  | Paradise Postponed | דורותי סימקוקס | מיני-סדרה |
| 1986–1989 |  | Screenplay | גברת הולדרס / סינתיה |  |
| 1989 |  | Take Me Home | ליז |  |
| 1990–2001 | רגל אחת בקבר | One Foot in the Grave | מרגרט מלדרו | סדרת טלוויזיה |
| 1992 |  | Heartbeat | פנלופי סטירלינג | בפרק "Old, New, Borrowed, Blue" |
| 1993–1996 | ד"ר פינלי | Doctor Finlay | ג'נט מקפרסון | סדרת טלוויזיה |
| 1995–1996 |  | Screen Two | ד"ר אליזבת מק'קיי / מג קלסו | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 1999 | אוליבר טוויסט | Oliver Twist | גברת בדווין | מיני-סדרה |
| 2004 |  | Black Books | מו-מה | בפרק "Moo-Ma and Moo-Pa" |
| 2005 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | אמיליה פלומר | בפרק "Sauce for the Goose" |
| 2008 | דוריט הקטנה | Little Dorrit | דודתו של מר פ' | מיני-סדרה |
| 2009 | הופ ספרינגס | Hope Springs | סיידי קיירנקרוס | מיני-סדרה |
| 2010 | דוקטור הו | Doctor Who | גברת אנג'לו | בפרק " The Eleventh Hour" |
| 2015 | הכומר מדיבלי | The Vicar of Dibley | מייויס פיפקין | בפרק "The Bishop of Dibley" |
| 2020 | טוני נולד מחדש | After Life | רוזמרי | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
הערות שוליים

↑  About Annette Crosbie, Annette Crosbie's Blog
| זוכות פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1952–1959 | גוג'י וית'רס (1955) • וירג'יניה מקינה (1956) • רוזלי קראצ'לי (1957) • גוון ווטפורד (1959) |  |
| 1960–1979 | קתרין לייסי (1960) • בילי וייטלו (1961) • רות דאנינג (1962) • ברנדה ברוס (1963) • ויוויאן מרצ'נט (1964) • קתרין בלייק (1965) • גוון ווטפורד (1966) • ונסה רדגרייב (1967) • ג'ודי דנץ' (1968) • ונדי קרייג (1969) • מרגרט טייזאק (1970) • אנט קרוסבי (1971) • פטרישה הייז (1972) • בילי וייטלו (1973) • סיליה ג'ונסון (1974) • לי רמיק (1975) • אנט קרוסבי (1976) • שאן פיליפס (1977) • פנלופה קית' (1978) • פרנצ'סקה אניס (1979) |  |
| 1980–1999 | שריל קמפבל (1980) • פגי אשקרופט (1981) • ג'ודי דנץ' (1982) • בריל ריד (1983) • קוראל בראון (1984) • פגי אשקרופט (1985) • קלייר בלום (1986) • אנה מאסי (1987) • אמה תומפסון (1988) • ת'ורה הירד (1989) • דיאנה ריג (1990) • ג'רלדין מקיואן (1991) • הלן מירן (1992) • הלן מירן (1993) • הלן מירן (1994) • ג'ולייט אוברי (1995) • ג'ניפר אילי (1996) • ג'ינה מקי (1997) • דניאלה נרדיני (1998) • ת'ורה הירד (1999) |  |
| 2000–היום | ת'ורה הירד (2000) • ג'ודי דנץ' (2001) • ג'ולי וולטרס (2002) • ג'ולי וולטרס (2003) • ג'ולי וולטרס (2004) • אנמריה מרינקה (2005) • אנה מקסוול מרטין (2006) • ויקטוריה ווד (2007) • איילין אטקינס (2008) • אנה מקסוול מרטין (2009) • ג'ולי וולטרס (2010) • ויקי מק'קלור (2011) • אמילי ווטסון (2012) • שרידן סמית' (2013) • אוליביה קולמן (2014) • ג'ורג'ינה קמפבל (2015) • סוראן ג'ונס (2016) • שרה לנקשייר (2017) • מולי וינדזור (2018) • ג'ודי קומר (2019) • גלנדה ג'קסון (2020) • מיקיילה קול (2021) • ג'ודי קומר (2022) • קייט וינסלט (2023) • שרה לנקשייר (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442163705171  BnF: cb14071074z (data)  GND: 1016599021  ISNI: 0000 0001 2098 2206  LCCN: no98076116  MusicBrainz: 9d1dffed-f168-4e5d-bfd0-7c4c29d5db73  NKC: pna2004259347  SUDOC: 149205988  VIAF: 216439   WorldCat (עם VIAF): 216439
אליהו מרדכי ורבל

אליהו מרדכי ורבל
אליהו מרדכי וֶרבֶּל (בכתיב מיושן: ווערבעל; 1806, טרנופול, גליציה – 1880, אודסה, האימפריה הרוסית (אוקראינה)) היה משורר עברי. הוא למד בבית ספר שהקים יוסף פרל. מ- 1839 לימד בבית ספר העברי הראשון באודסה, ששגשג תחת הנהלתו של בצלאל שטרן, עד סגירתו על ידי השלטונות ב- 1874.
ורבל פרסם בירחון "הבוקר" ב-1881, ארבע פואמות.
יצירתו הידועה ביותר היא עדים נאמנים או חולדה ובור (וילנה תרי"ב 1852), המבוססת על אגדת חולדה ובור הנרמזת בתלמוד. פואמה זאת שימשה בסיס למחזה שולמית שכתב חתנו אברהם גולדפדן.
כמו כן עסק ורבל גם בתרגומים. כך, למשל, תרגם מבחר משירי המשורר הרוסי גברייל דרז'אבין.
לקריאה נוספת

פישל לחובר, תולדות הספרות העברית החדשה, כרך ב, עמ' 170-168. תל אביב, 1963.
אנה ערביה

| --- | --- |

 בימוי:  עמוס גיתאי
 הופק בידי:  עמוס גיתאי 
 תסריט:  עמוס גיתאי מארי ז'וזה סנסלם
 שחקנים ראשיים:  יוסוף אבו וורדה  יובל שרף  שרה אדלר  אסי לוי   אורי גבריאל  נורמן עיסא  שאדי סרור
 צילום:  גיורא ביח
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 הקרנת בכורה:  2 בספטמבר 2013 
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנה ערביה הוא סרט קולנוע ישראלי-צרפתי בבימויו של עמוס גיתאי שיצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2013. הסרט הוא סרט דרמה שמורכב כולו משוט אחד ארוך. הסרט הוצג בתחרות המרכזית של פסטיבל ונציה ה-70.
תקציר העלילה

סיפורן של שבע דמויות המתגוררות במובלעת סיפית בין יפו לבת-ים, הנקודה האחרונה באזור שטרם הפכה מוצר נדל"ני. בפרדס קטן בו קיימים מספר מבנים, המשמשים למחיה ולמוסך מאולתר, חיים חברי קהילה קטנה, שהתנהלותם כמו נעשית על ציר זמן שונה לחלוטין מזה של העיר הסובבת אותם. עיתונאית צעירה בשם יעל (יובל שרף) מגיעה למקום כדי להתחקות אחר סיפור מסתורי, המלווה את מותה של אם המשפחה, אנה, שנולדה במחנה ריכוז בפולין ונישאה אחרי הגעתה ארצה ליוסוף. הדמויות אותן יעל פוגשת מספרות לה על חייהן, על החלומות שלהן, התקוות, הרומנים, התשוקות והאכזבות. במארג של פיסות זיכרונות, מציג הסרט מסע בין ההווה של הדמויות לטראומות העבר שלהן וחושפות את התהוות יחסיהן האינטימיים, במקביל למאורעות ומוראות ההיסטוריה.
הערות שוליים

↑  Jean-Michel Frodon, «Ana Arabia»: un labyrinthe pour la paix, Slate.fr, ‏5 באוגוסט 2014 (בצרפתית)
↑  Venice film festival 2013: the full line-up, The Guardian, ‏25 ביולי 2013 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים ישראליים ובנושא סרטים צרפתיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטוניוס וקלאופטרה

| --- | --- |

שער המחזה במהדורת הפוליו הראשונה, 1623.
 הפקה:  אנשי המלך
 כתיבה:  ויליאם שייקספיר
 דמויות:  קלאופטרה מרקוס אנטוניוס אוקטביאנוס
 מקום ההתרחשות:  מצרים התלמיית, הרפובליקה הרומית
 תקופת ההתרחשות:  30-39 לפנה"ס
 מדינה:  ממלכת אנגליה אנגליה
 סוגה:  טרגדיה
 הצגת בכורה:  1607?
 משך ההצגה:  כשעתיים וחצי
 שפה:  אנגלית מודרנית מוקדמת
אנטוניוס וקלאופטרה (אנגלית: Antony and Cleopatra) היא טרגדיה מאת ויליאם שייקספיר, שנכתבה בערך ב-1606 והוצגה לראשונה כנראה ב-1607, המגוללת את סיפור אהבתם ומותם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה מלכת מצרים. המקור העיקרי עליו התבסס הכותב היה "חיי אישים" לפלוטרכוס, וניכרת השפעה חזקה של האינאיס לוורגיליוס. קלאופטרה במחזה נחשבת לאחת הדמויות הנשיות הסבוכות והמרובדות ביותר ביצירתו של שייקספיר.
על בסיס היצירה נכתוב יצירות נסופות לרבות אופרה "קליאופטרה".
עלילה

הטריומוויר מרקוס אנטוניוס מאוהב כליל בקלאופטרה ושוכח את חובותיו. אוקטביאנוס קורא לו חזרה לרומא כדי להילחם בשודדי הים, והוא שב למרות תחנוניה של קלאופטרה. הוא משוכנע להתחתן עם אחותו הצעירה של אוקטביאנוס, אוקטביה. מלכת מצרים זועמת אך נרגעת כשהיא מבינה שאשתו לא משתווה לה. אוקטביאנוס ולפידוס מערימים על אחד השודדים, משקים אותו בחגיגה לכבוד השלום ביניהם ורוצחים אותו. אנטוניוס נרעש מהנבלה שנעשתה. הוא שב למצרים, מכתיר עצמו לשליט מזרח הרפובליקה הרומית ומתכונן עם קלאופטרה למלחמה, אף שחוזה עתידות הזהירו שיוכה שוק על ירך אם יצא נגד אוקטביאנוס. למרות יתרון הצי של אויבו, הוא יוצא למערכה ימית. במהלך קרב אקטיום נסוגה המלכה עם ספינותיה, ואנטוניוס שט בעקבותיה ומפקיר את אנשיו לתבוסה. הוא זועם על משוגותיה של קלאופטרה אך לא מפסיק לאהוב אותה, ועודו נחוש להוסיף ולהילחם. אוקטביאנוס מביס אותו שוב, והפעם אנטוניוס מאשים את המלכה בתבוסתו. היא מחליטה לזייף את מותה ומסתגרת בחדרה, בהנחה שימהר לראותה וכך תוכל להפיס את דעתו. כשהמצביא שב ושומע על כך, הוא נופל על חרבו אך לא מת מיד. הוא מובא אל קלאופטרה ומת בזרועותיה. כשהיא שומעת שאוקטביאנוס רוצה להציגה לראווה בטריומף שלו, היא מתאבדת באמצעות נחש ארסי עם משרתותיה. שליטה החדש של רומא עומד מעל גופתה בתערובת של ניצחון ואהדה, ומורה לקבור אותה ואת אנטוניוס ביחד.
איירספיד אוקספורד

| --- | --- |

איירספיד אוקספורד סימן II בטיסה מעל ססקצ'ואן, קנדה ב-1942
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס אימון רב-תכליתי
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  איירספיד
 טיסת בכורה:  19 ביוני 1937
 תקופת שירות:  1937–1956 (כ־19 שנים)
 צוות:  3
 יחידות שיוצרו:  8,751
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה
 משתמשים משניים:  אוסטרליה אוסטרליה  דרום אפריקה ניו זילנד ניו זילנד  קנדה
האיירספיד AS.10 אוקספורד (באנגלית: Airspeed AS.10 Oxford) היה מטוס בריטי דו-מנועי, אשר שימש לאימון צוותי האוויר של חבר העמים הבריטי בטיסה, ניווט, רדיו, הפצצה ומקלענות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הציגה חברת איירספיד גרסה אזרחית בת שישה מושבים של האוקספורד שכונתה קונסוּל. 
גרסה זו נרכשה, החל מאמצע שנת 1949 ותחילת שנות ה-50, על ידי חיל האוויר הישראלי ושמשה לתובלה ולאימון. בשל הצורך להכשיר יותר טייסים ונווטים עבור מטוסי המוסקיטו שנקלטו בתחילת שנות ה-50, רכש חיל האוויר במקביל מטוסי אוקספורד נוספים.
רקע לפיתוח המטוס

כניסתו לשירות של האוורו אנסון במרץ 1936 היוותה אבן דרך בתולדות חיל האוויר המלכותי, היות שהיה זה המטוס החד-כנפי המודרני הראשון שהוזמן בכמויות גדולות, שהציג לראשונה אמצעים כמו מדפים וכן נסע מתקפל. האנסון והמטוסים שנבנו אחריו הציגו מאפייני טיסה לא מוכרים לטייסים הבריטיים, ומשרד האווירייה הבריטי החליט לפרסם שני מכרזים למטוסים לאימון מתקדם, על מנת להדביק את הפער הטכנולוגי בין המטוסים הדו-כנפיים שעוד היו בשירות לבין הצי המודרני של מטוסים חד-כנפיים ההולך ונבנה; מכרז מספר T.6\36 עבור מטוס אימון חד מנועי ומכרז מספר T.23\36 עבור מטוס אימון דו-מנועי. הזמנה לאב טיפוס על פי דרישות המכרז האחרון נשלחה לחברת איירספיד מפורטסמות'.