stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מילדרד פיש-הרנק
ביוגרפיה

מילדרד פיש נולדה וגדלה בצד המערבי של מילווקי, ויסקונסין, לוויליאם סי פיש, מורה, וג'ורג'ינה פיש (לבית הסקת':Hesketh). בצעירותה למדה לדבר, לכתוב ולקרוא גרמנית.
היא למדה בתחילה בתיכון West Division (כיום תיכון מילווקי לאמנויות). לאחר מות אביה, המשפחה עברה לוושינגטון, בירת ארצות הברית והיא סיימה את השנה האחרונה בתיכון ווסטרן. ב-1919 היא החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ונשארה שם שנתיים, תוך שימוש בחסכונות משפחתיים לתשלום. ב-1921, סיימה פיש בגרות באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. היא התארחה בקרב עיתונאים וסופרים, אך עזבה את המקצוע שלה מעיתונאות למדעי הרוח, ואחר כך לספרות אנגלית. ב-1922 היא הפכה לכותבת במגזין הספרותי של ויסקונסין. בשנת 1926, פיש למדה ועבדה כמרצה לספרות גרמנית בבית הספר הרגיל של מילווקי (Milwaukee State Normal School) באותה שנה, היא פגשה את המשפטן הארוויד הארנק, הם התאהבו, ונישאו אחד לשנייה ב-7 באוגוסט 1926 לאחר מכן מילדרד בחרה להשאיר את שם משפחתה הקודם ולהוסיף את שם המשפחה של בעלה, כך ששם משפחתה היה: פיש-הארנק. מ-1928 עד 1929 לימדה פיש-הארנק ספרות אנגלית ואמריקאית בקולג' גוצ'ר (Goucher College) בבולטימור, מרילנד. תלמידתה של הארנק הייתה המשוררת קלרה לייזר, שהפכה לחברה ולמקורבת לכל החיים. הפרופסור שהשפיע ביותר על פיש-הרנק במדיסון היה ויליאם אלרי לאונרד(William Ellery Leonard) שהנחה אותה כשכתבה את עבודת הגמר שלה.
השכלה

ב-2 ביוני 1929, פיש-הארנק היגרה לעיר ינה (Jena) בגרמניה, שם בילתה את השנה הראשונה שלה עם משפחת הארנק. מנחה הדוקטורט של פיש-הארנק היה וולטר פישר (Walther Fischer), אשר קבע כי היא מרצה מצוינת והמליץ עליה בשנת 1936 כבעלת התנהגות הולמת בסביבתה. וולטר פישר התכוון לגישתה הטקטית של פיש-הארנק לחדירת הנאצים לאוניברסיטה ב-1931 וב-1932 ההולכת וגוברת. עד שהגיעה פיש-הארנק לגייסן, יותר ממחצית מאוכלוסיית הסטודנטים תמכו בנאצים. בין החשודים בתמיכתם בנאצים היו פרופסור לפילוסופיה ארנסט פון אסטר (Ernst von Aster) והכלכלן פרידריך לנץ (Friedrich Lenz) אשתו של אסטר, הסופרת השוודית הילדור דיקסליוס (Hildur Dixelius), הפכה לחברה טובה של פיש-הארנק ולבסוף הפכה לאורחת בביתה של פיש-הארנק בברלין. בסתיו 1930 עברה פיש-הרנק מגייסן לברלין כדי להיות עם בעלה.
ב-1 בפברואר 1931, היא התקבלה ללימודים באוניברסיטת ברלין במלגה מקרן אלכסנדר פון הומבולדט (Alexander von Humboldt Foundation). פיש הארנק הוזמנה לקיים הרצאה פומבית בשם "אהבה רומנטית וזוגית ביצירתו של נתנאל הות'ורן" ("Romantic and Marital Love in the Work of Nathaniel Hawthorne") באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (Friedrich-Wilhelm University), שאפשרה לה לעבוד כמרצה עוזרת ומרצה לספרות אנגלית ואמריקאית. היא לימדה קורסים על אמרסון, ויטמן, תיאודור דרייזר, סינקלייר לואיס, תומאס הרדי וג'ורג' ברנרד שו. פיש הארנק הייתה פופולרית בקרב תלמידיה ובמשך שלושה סמסטרים ההרשמה לקורס הוכפלה.
אף על פי שפיש הארנק בילתה את רוב זמנה עם משפחתה הגרמנית, היא הייתה חברה פעילה בקהילת הגולים האמריקאים בברלין (American expatriate community). היא הלכה לריקודים באיגוד הסטודנטים האמריקאי והייתה חברה במועדון הנשים האמריקאי בבלווישטראסה (Bellevuestrasse). מאוחר יותר כיהנה כיושבת ראש למועדון. ההארנקים היו פופולריים בכנסייה האמריקאית ב-נולנדורפפלאץ (Nollendorfplatz), שם שירתו את הכנסייה.
קריירה

במהלך שהותם בברלין, בני הזוג הארנק היו עדים לווימארדמרונג (Weimardämmerung), התפרקותה של הרפובליקה הגרמנית. הם החלו להתעניין בברית המועצות ובקומוניזם, וראו בהם פתרון לעוני והאבטלה, מהם סבלה גרמניה במהלך השפל הגדול. העניין שלהם בקפיטליזם דעך, ושניהם האמינו שהמערכת הכלכלית פושטת רגל אידאולוגית; הם הסתכלו על תוכניות החומש החדשות של ברית המועצות, מתוך אמונה שהמערכת יכולה לספק עבודה להמונים. בשנת 1931 הקים ארוויד את "קהילת עבודה מדעית לחקר הכלכלה המתוכננת הסובייטית", קבוצה של סופרים ואנשי אקדמיה שנפגשו פעם בחודש כדי לדון בכלכלה הסובייטית המתוכננת.
ב-1932 היו לאוניברסיטת ברלין קשיים כלכליים ופיש הארנק איבדה את מעמדה כמרצה לספרות אמריקאית. באותה תקופה, האמריקני הגרמני והנאצי הנלהב פרידריך שונמן (Friedrich Schönemann) חזר מחופשה באמריקה כדי לעבוד במחלקה האנגלית. פיש הארנק מעולם לא הסתירה את דעותיה הפוליטיות השמאלניות במהלך הרצאות, היא עודדה את תלמידיה להשתמש בקרל מרקס (Karl Marx) כ-"פתרון מעשי לרוע של ההווה". במאי 1932 בוטל המימון שאיפשר למילדרד ללמד באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (Friedrich-Wilhelm University). בני הזוג נאלצו לעבור לנויקלן (Neukölln) עקב נוכחות הנאצים. בני הזוג שכרו את הדירה מקרוב משפחתו של הסופר שטפן היים (Stefan Heym); ברומן שכתב לאחר המלחמה "נכרוף" ("Nachruf") אמר היים כי הוא מצא שההארנקים הם זוג אקדמאים גאוני עם השקפה נגד הנאציזם. עד 1933 אימצו בני הזוג הארנק אידאולוגיה שמאלנית והיו מחויבים לברית המועצות.
ב-7 בספטמבר 1942 נעצרו בני הזוג הארנק על ידי הגסטאפו בכפר פרילה (Preila) על שפת הים שעל שפת הקורוניה (Curonian Spit).
מעצר ומוות

הארנק נידון למוות ב-19 בדצמבר לאחר משפט בן ארבעה ימים בפני ה-Reichskriegsgericht ("בית הדין הצבאי של הרייך"), והוצא להורג שלושה ימים לאחר מכן בכלא פלצנזה בברלין. פיש-הארנק קיבלה בתחילה שש שנות מאסר, אך אדולף היטלר סירב לאשר את גזר הדין והורה על משפט חדש, שהביא לגזר דין מוות ב-16 בינואר 1943. ראשה נערף בגיליוטינה ב-16 בפברואר 1943. היא הייתה האישה האמריקאית היחידה שהוצאה להורג בהוראתו הישירה של אדולף היטלר.
ממשלת ארצות הברית הסתירה במשך עשרות שנים את סיפורה של הארנק בגלל אהדתה לקומוניזם. חיל המודיעין המסכל (CIC) של צבא ארצות הברית הכיר בעבודתה בהובלת קבוצה גדולה הנלחמת בחשאי במשטר הנאצי, אך הגיע למסקנה כי היא ראויה לעונש. הוצאתה להורג של מילדרד הארנק נחשבה למוצדקת.
לקריאה נוספת

רבקה דונר, האמריקאית בלב ברלין הנאצית, הוצאת מטר, 2023.
מחמוד עבאס חילמי

ערך זה עוסק בטייס מצרי שערק לישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1938 ממלכת מצרים 
 הוצאה להורג:  11 במאי 1966 (בגיל 28 בערך) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 השתייכות:   חיל האוויר המצרי
 
מחמוד עבאס חילמי (1938 – 11 במאי 1966), היה טייס, ומדריך טיס בדרגת סרן בחיל האוויר המצרי, אשר ערק לישראל כשהוא מטיס מטוס אימונים מדגם יאק-11, מתוצרת החברה הרוסית לייצור כלי טיס יאקובלב. עבאס הוצא להורג על ידי שלטונות מצרים, בבית הכלא בקהיר, ב-11 במאי 1966.
העריקה

ב- 19 בינואר 1964 בבוקר, התגלו על מסכי המכ"ם של חיל האוויר שלושה מטוסים מצרים (2 מדגם מיג 17 ו-1 מדגם יאק-11). חיל האוויר הזניק אל מול המטוסים המצרים שני מטוסי יירוט ישראליים. כאשר הגיעו המטוסים המצרים לקרבת הגבול, פנו שני המיגים חזרה לעבר מצרים, ואילו מטוס היאק שנשא על גופו את סמל חיל האוויר המצרי, ואת דגל קע"ם, המשיך לעבר ישראל.
את היאק-11, הטיס מחמוד עבאס חילמי, לאחר שתכנן את המעשה במשך כחודשיים. חילמי היה בן הזקונים של אם קשישה המתגוררת בקהיר, ולה עוד שתי בנות המבוגרות מאחיהן הטייס. חילמי, בעל ותק טיסה של 7 שנים, החל את הקריירה שלו כטייס בשנת 1957, ועבר קורס להטסת מטוסי סילון בצ'כוסלובקיה. השתתף כטייס במלחמת האזרחים של צפון תימן, בזמן שמצרים בהנהגת גמאל עבד אל נאצר תמכה במורדים, ולאחרונה היה מדריך טיסה באקדמיה של חיל האוויר המצרי שבסמוך לעיר בילביס.
עבאס תכנן את עריקתו במשך כשמונה שבועות, הוא קבע את יום הטיסה ליום אחד לאחר שהסתיימה ועידת הפסגה הערבית הראשונה, שהתקיימה בקהיר, וכל ראשי המדינות, מלכים ונשיאים, המריאו עם מטוסיהם הפרטיים מקהיר בחזרה למדינותיהם. ביום זה כך קיווה, איש לא ישים את ליבו למטוס קטן הטס לכיוון ישראל.
הוא ניצל את היותו מדריך טיסה כדי ליטול את המטוס מבית הספר לטיסה, ולממש את כישוריו לטיסה נמוכה מתחת לרדאר, כאשר הוא לוקח בחשבון את העובדה שהמטוס הוא בעל מכל דלק גדול, ועשוי לשהות באוויר מרחקים ארוכים. כמו כן הוא בנה על כך שטייסים אחרים שיראו אותו, יחשבו כי מדובר בטיסת אימון של פרח טיס. ואכן להערכתו של עבאס שני המיגים המצרים שדלקו אחריו, עשו זאת, כי חשבו שמדובר בפרח טיס הטס בטעות לכיוון ישראל, ובכוונתם היה להעמידו על טעותו. ברגע שראו הטייסים המצרים את מטוסי היירוט הישראלים, הם נטשו את המרדף אחר המטוס, ושבו כלעומת שבאו.
בישראל

טייסי מטוסי היירוט, אשר הבחינו כי הטייס הוריד את גלגלי המטוס, והוא מתכוון לבצע נחיתה, ליוו אותו אל שדה התעופה בחצור. חילמי הנחית את המטוס, וקצין המבצעים של שדה התעופה בליווי קבוצת חיילים, התקרבו אליו, והורו לו לעצור, כאשר קצין המבצעים מזנק על כנף המטוס. הטייס פתח את הדלת, השיב בחיוב על השאלה האם הוא דובר אנגלית, הזדהה, מסר כי הגיע מרצונו החופשי וכי הוא מבקש מקלט מדיני בישראל.
עבאס חילמי הועבר למועדון הקצינים בבסיס, ומשם נלקח לביתו של מפקד הבסיס, איתו סעד סעודת צהריים. לאחר מכן נחקר, מסר את פרטיו האישיים, וביקש מקלט מדיני. בערב התקיימה בחצור מסיבת עיתונאים בהשתתפות דובר צה"ל, אריה שלו, והטייס, אשר דיבר בכנות ובביטחון, בחר על אלו שאלות להשיב בהרחבה, ועל אלו לסרב לענות. הוא טען שבחר לערוק מסיבות פוליטיות, אך לא פירט מהן הסיבות. הוא גם לא הבהיר אם בכוונתו להישאר לחיות במדינת ישראל, או לא.
בתקופה הראשונה לשהותו בישראל המשיך עבאס לשכון בבסיס חצור, שם זכה לביקורו של הרמטכ"ל יצחק רבין, אשר שוחח איתו ותשאל אותו מבלי שעבאס ידע עם מי הוא משוחח. כן ביקרו אצלו מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן וסגנו מוטי הוד. לשאלותיהם של עיתונאים האם בכוונתו להשתקע בישראל, השיב כי טרם קיבל החלטה בנושא.
תגובות

לעריקתו של הטייס ניתן ביטוי רב בתקשורת העולמית. תאגיד השידור הבריטי, תחנות השידור האמריקאיות והרדיו הצרפתי הבליטו את הידיעה, חזרו עליה בכל מהדורת חדשות, ובכל פעם הוסיפו פרטים חדשים. העיתונים פרסמו את הידיעה בהרחבה בעמודים הראשיים, ועיתוני צרפת קשרו את האירוע לוועידת הפסגה הקהירית שהסתיימה לא מכבר, וכן לחוסר שביעות רצונם של קציני צבא מצרים מהמעורבות במלחמת האזרחים בתימן. עיתוני מצרים פרסמו את הודעתה של ממשלתם, כי מטוס של חיל האוויר המצרי נעלם מחמת מזג אוויר גרוע.
סוף דבר

חילמי שהה בישראל כ-6 חודשים. במהלכם, עבר לבקשתו השתלמות בהטסת מטוסי נוסעים ולמד ספרדית. הוא קיווה שכך יוכל למצוא תעסוקה כטייס אזרחי בכל ארץ בה יבחר להתגורר. מדינת ישראל ארגנה עבורו זהות חדשה שאפשרה לו להתחיל חיים חדשים בארגנטינה.
עריקתו של חילמי לישראל, היחס ההוגן שקיבל בה וכן הפרסום העולמי הרב לו זכתה הפרשה הסבו למצרים נזק רב. יוקרת הצבא המצרי ניזוקה, והמורל של טייסי חיל האוויר המצרי נפגע קשות[דרוש מקור]. שלטונות מצרים לא חסכו מאמצים לאתר את חילמי ולהביאו למשפט ראווה במצרים.
ב-27 ביוני 1964, דיווח רדיו קהיר, בפינתו בשפה העברית, בשם העיתון אל-אהראם, כי הטייס המצרי פנה ביוזמתו לשגרירות מצרים, והסגיר את עצמו לידי אנשיה, וכי כעת הוא נחקר במצרים. באותו יום נמצאה מושלכת בבואנוס איירס גופת אדם כרותת ראש.
שתי עובדות אלו יצרו חרושת של שמועות. עיתונאים זרים העריכו כי העיתון אל-אהראם נחפז להודיע על כך שחילמי הועבר למצרים, וכיוון שכך נבצר מהמצרים להעביר את הטייס שנחטף על ידי סוכניהם למצרים, והם רצחו אותו בארגנטינה. כחיזוק לטענתם הם הצביעו על כך שהעיתון המצרי דיווח על ההסגרה, פעם אחת בלבד ולא חזר על הדיווח. העיתונאים הסיקו שהגופה שנמצאה היא גופתו של חילמי.
בפועל, אכן הועבר חילמי על ידי הסוכנים המצריים בארגנטינה לקהיר, שם נשפט והוצא להורג, לאחר שנשיא מצרים חתם על גזר הדין ואשרר אותו. את הידיעה על ההוצאה להורג דחו המצרים, ופרסמו אותה רק ב-10 במאי 1966 יום הגעתו של ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, לביקור במצרים.
ראו גם

בסאם עאדל
מוניר רדפא
הערות שוליים

↑  טיסה עם גלגלים פתוחים, היא סימן בינלאומי לכוונה לנחות, ובקשה לאפשר זאת
מחמוד עבאס חילמי במסיבת עיתונאים לאחר עריקתו לישראל. שני מימין: דובר צה"ל אריה שלו
ז'אן ד'ארק בתרבות ובאמנות

ז'אן ד'ארק, דיוקן מסביבות שנת 1485.
ז'אן ד'ארק (בצרפתית: Jeanne d'Arc;‏ 6 בינואר 1412 – 30 במאי 1431) הייתה גיבורה צרפתייה אשר מילאה תפקיד מפתח בתהליך שחרור צרפת מהכיבוש האנגלי בזמן מלחמת מאה השנים במאה ה-15. בין הישגיה הצבאיים היה שחרור אורליאן מהמצור האנגלי, מכאן כינוייה הבתולה מאורליאן והעלמה מאורליאן. היא נשפטה בידי האינקוויזיציה בעוון כישוף, קשרים עם השטן ופשעים נוספים, והועלתה על המוקד בעיר רואן. ז'אן ד'ארק נחשבת לגיבורה לאומית של צרפת ובמאה ה-20 אף הוכרה כקדושה של הכנסייה הקתולית.
ז'אן ד'ארק מהווה מיתוס מכונן בתרבות הצרפתית. דמותה היוותה השראה ליוצרים רבים, לא רק צרפתים, מדובר באלפי יצירות בתחומי אמנות מגוונים: במחזאות, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ובאמנות הפלסטית. למרות העניין המחקרי הרב בנושא לא קיים ריכוז של כל היצירות. ואפילו לא ריכוז כל היצירות בתחום ספציפי. אמנם נעשו ניסיונות להכין רשימות כאלו. כבר ב-1894 הכין אמיל אואט (Émile Huet) רשימה של מעל 400 מחזות ויצירות מוזיקליות. ב-1979 הספרייה העירונית בעיר רואן הציגה תערוכה שכללה מעל 500 תמונות ומוצגים אחרים הקשורים לז'אן ד'ארק.
היצירות המובאות ברשימות שבהמשך הן אלה שהן בעלות הערך ההיסטורי-אמנותי הרב ביותר.
מחזות

| השנה | שם המחזה | השם בשפת המקור | המחבר | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1801 | הבתולה מאורליאן | Die Jungfrau von Orleans | פרידריך שילר |  |
| 1894 | שליחותה של ז'אן ד'ארק |  | תרזה הקדושה מליזייה |  |
| 1896 | ז'אן ד'ארק | Jeanne d'Arc | שארל פגי |  |
| 1923 | יוהנה הקדושה | Saint Joan | ג'ורג' ברנרד שו |  |
| 1930 | יוהנה הקדושה של בית המטבחיים(אנ') | Die Heilige Johanna der Schlachthöfe | ברטולט ברכט |  |
| 1946 | יוהנה מאורליאן | Joan of Lorraine | מקסוול אנדרסון(אנ') |  |
| 1953 | הציפור | L'Alouette | ז'אן אנוי |  |
ספרות

| השנה | סוג היצירה | השם | השם בשפת המקור | המחבר | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1429 | פואמה אלגית | שיר הכבוד של ז'אן ד'ארק | Le Ditié de Jehanne d'Arc | קריסטין דה פיזאן |  |
| 1756 | פואמה | הבתולה מאורליאן | La Pucelle d'Orléans | וולטייר |  |
| 1896 | רומן | זיכרונותיה האישיים של ז'אן ד'ארק(אנ') | Personal Recollections of Joan of Arc | מארק טוויין |  |
| 1912 | פואמה | הגובלן של ז'נבייב הקדושה וז'אן ד'ארק | La Tapisserie de sainte Geneviève et de Jeanne d'Arc | שארל פגי |  |
| 1964 | סיפור מדע בדיוני | הגבירה המתה של עיר הליצנים(אנ') | The Dead Lady of Clown Town | קורדוויינר סמית |  |
| 1968 | ספר מדע בדיוני | דמות החיה הרעה | The Image of the Beast | פיליפ חוזה פארמר |  |
| 1972 | פואמה | ז'אן ד'ארק | Jeanne d'Arc | פטי סמית' |  |
| 2003 | ספר פנטזיה | גדוד מפלצתי | Monstrous Regiment | טרי פראצ'ט |  |
| 2015 | סיפור פנטזיה קצר | יין הקודש |  | רותם ברוכין | קישור לסיפור |
מוזיקה

| השנה | סוג היצירה | השם | השם בשפת המקור | היוצר | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1790 | אופרה קומית | ז'אן ד'ארק מאורליאן | Jeanne d'Arc à Orléans | רודולף קרויצר |  |
| 1837 | אופרה | ז'אן ד'ארק | Joan of Arc | מייקל באלף |  |
| 1845 | אופרה | ז'אן ד'ארק | Giovanna d'Arco | ג'וזפה ורדי |  |
| 1873 | אופרה | ז'אן ד'ארק | Jeanne d'Arc | שארל גונו |  |
| 1881 | אופרה | הבתולה מאורליאן | Орлеанская дева | פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי |  |
| 1939 | אורטוריה | ז'אן ד'ארק על המוקד | Jeanne d'Arc au bûcher | ארתור הונגר |  |
| 1956 | אופרה | ניצחונה של ז'אן | Le triomphe de Jeanne | אנרי טומאזי |  |
| 1971 | סינגל | ז'אן ד'ארק | Joan of Arc | לאונרד כהן |  |
| 1986 | שיר |  | Bigmouth Strikes Again | הסמית'ס |  |
| 2015 | שיר, מתוך אלבום | ז'אן ד'ארק | Joan of Arc | מדונה |  |
| 2018 | שיר, מתוך אלבום | ז׳אן ד’ארק | Joan of Arc | ליטל מיקס |  |
מחול

| השנה | שם המחול | השם בשפת המקור | הכוריאוגרף | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1955 | דיאלוג של מלאכים | Seraphic Dialogue | מרתה גרהם |  |
קולנוע וטלוויזיה

| השנה | שם הסרט | השם בשפת המקור | הבמאי | הערות | השחקנית שגילמה את דמותה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1899 | ז'אן ד'ארק | Jeanne d'Arc | ז'ורז' מלייס | סרט אילם קצר |  |
| 1917 | ז'אן האשה | Joan the Woman | ססיל ב. דה-מיל | סרט אילם |  |
| 1928 | הפסיון של ז'אן ד'ארק | La Passion de Jeanne d'Arc | קארל תאודור דרייר | סרט אילם צרפתי | רנה ג'ין פלקונטי |
| 1948 | ז'אן ד'ארק | Joan of Arc | ויקטור פלמינג |  |  |
| 1954 | ז'אן ד'ארק על המוקד | Giovanna d'Arco al rogo | רוברטו רוסליני |  |  |
| 1957 | ז'אן הקדושה | Saint Joan | אוטו פרמינגר |  |  |
| 1962 | משפטה של ז'אן ד'ארק | Procès de Jeanne d'Arc | רובר ברסון |  |  |
| 1999 | השליחה: הסיפור של ז'אן ד'ארק | The Messenger: The Story of Joan of Arc | לוק בסון | סרט צרפתי דובר-אנגלית | מילה יובוביץ' |
| 1999 | ז'אן ד'ארק | Joan of Arc | כריסטיאן דוגה | מיני-סדרה קנדית | לילי סובייסקי |
ציור

ידוע שדיוקן של ז'אן ד'ארק, שלא שרד, צויר כבר במהלך חייה. אבל קיימים ציורים של דמותה כבר מהמחצית השנייה של המאה ה-15.
| השנה | שם היצירה | הטכניקה | הצייר | המוזיאון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בסביבות 1450 | Le Champion des Dames | מיניאטורה מתוך כתב יד מאויר | מרטין לפרן |  |  |
| 1620 | ז'אן ד'ארק בתפילה | שמן על בד | רובנס | מוזיאון האומנות של צפון קרוליינה |  |
| 1854 | ז'אן ד'ארק בהכתרת המלך שארל השביעי | שמן על בד | אנגר | מוזיאון הלובר |  |
| 1865 | ז'אן ד'ארק מתפללת | שמן על בד. | ג'ון מילי | אוסף פרטי |  |
פיסול

בפריז - פסל מוזהב של ז'אן ד'ארק ניצב  ברחוב ריבולי, מול הקצה הפתוח של ארמון הלובר. פסלו של פרנסואה רוד ניצב במוזיאון לוקסמבורג בפריז,
באורליאן - הפסל "הבתולה מאורליאן" בכיכר המרכזית.
בקומפיין - פסל ז'אן רוכבת על סוס, במקום בו נפלה בשבי, ופסל מול בית העירייה של קומפיין. על הבסיס חקוק משפט שלה: "אלך לקומפיין, להציל את חבריי הטובים"
בעיירת הולדתה, דומרמי לה פוסל, חבל לורן - בחזית הבזיליקה
בניו יורק - פסלה של אנה הנטינגטון בריבר סייד פארק .
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

ז'אן ד'ארק
ז'אן ד'ארק (סרט)
טיול בצרפת בעקבות ז'אן ד'ארק
הערות שוליים

↑  מידע על הציור "ז'אן ד'ארק מתפללת" של ג'ון מילי
שער הרומן "זכרונותיה האישיים של ז'אן ד'ארק" של מארק טוויין
ז'אן ד'ארק בתפילה, פטר פאול רובנס 1620
ז'אן ד'ארק רועת הצאן, אנרי שאפו 1872
פטרונילה דה מית'

פטרונילה דה מית' (Petronilla de Meath; ‏ 1300 לערך – 1324) הייתה משרתת של דיים אליס קייטלר, אצילה מקבוצת הנורמנים ההיברנים (נורמנים שהיגרו לאירלנד מאנגליה ויילס ויסדו שם ממלכות פאודליות). לאחר מותו של בעלה הרביעי, קייטלר הואשמה בכישוף ופטרונילה הואשמה יחד איתה. פטרונילה עונתה, ונאלצה להודות בכישוף ולהאשים את קייטלר. עונשה של פטרונילה היה הלקאה פומבית, והוצאה להורג בשרפה על המוקד ב-3 בנובמבר 1324, בקילקני. המקרה שלה הוא הראשון הידוע באירלנד או בבריטניה של הוצאה להורג בשריפה בעוון כפירה.
הודאה והוצאה להורג

שבע האשמות הובאו נגד אליס קייטלר והשותפות שלה, כולל פטרונילה, על ידי הבישוף של אוסורי, ריצ'רד דה לדרד:
...הן התכחשו לישו המושיע ולכנסייה, הן ביתרו חיות בעודן בחיים ופזרו חלקים מהן בצמתי דרכים כמנחות לשדים. הן גנבו את מפתחות הכנסייה והתוועדו שם בלילות. בתוך גולגולת של שודד הן הניחו איברים פנימיים של תרנגולים, תולעים, ציפורניים של מתים, ושערות מהישבן ועטיפות בדים של ילודים שטרם נטבלו לנצרות. ואת המרכיבים הללו בשלו ויצרו מהם שיקויים שהסיתו אנשים לאהבה, שנאה, רצח, ולייסר נוצרים. שאליס עצמה קיימה מגע גופני עם שדים כמו אינקובוס, אשר הופיע לפניה בדמות חתול, או כלב בעל פרווה שחורה וסבוכה, או איש אתיופי שחור, שממנו קבלה את עושרה. ושאליס השתמשה בכישוף על מנת לרצוח חלק מבעליה, ולהשפיע על האחרים למסור את רכושם לה ולבנה.
ההאשמות כללו בין היתר כישוף, דמונולוגיה ורציחת כמה מבעליה לשעבר של קייטלר; כן נטען שקייטלר צברה את עושרה באופן בלתי חוקי באמצעות כישוף. האשמות אלה באו בעיקר מצד הילדים מנישואים קודמים של בעליה המנוחים. המשפט נערך בטרם חוקק חוק כלשהו כנגד כישוף באירלנד, ולפיכך הסתמך על משפט קאנוני, לפיו כישוף נחשב לכפירה, זאת במקום להחיל את המשפט המקובל האנגלי, שלרוב התייחס לכישוף - באותה תקופה - כאל עבירה קלה. בעוד קייטלר עצמה הצליחה להימלט לאנגליה או לארצות השפלה, לא שפר גורלם של הנאשמים האחרים, ופטרונילה במיוחד. לדרד הורה להפעיל נגדה ונגד עמיתיה הפחות אמידים של קייטלר עינויים בהיותם כלואים בכלא קילקני. הם נחקרו באמצעות הליך אינקוויזיטורי בהיתר האפיפיור - Super illius specula, אשר הגדיר כישוף ככפירה. כל אלה שעברו עינויים הודו באשמה. על פי כתב יד מאת לדרד, A Contemporary Narrative of the Proceedings Against Dame Alice Kyteler: Prosecuted for Sorcery in 1324, פטרונילה הודתה במגוון פשעים:
...בין היתר היא אמרה שהיא וגבירתה שבנידון ערכו טקסים נגד בעלה של פטרונילה, ובמהלכם ירקו על נרות שעווה דולקים, כפי שהתחייב בחוקיהן. ושלמרות שהיא עצמה הייתה מתלמדת באומנות המקוללת הזאת, הרי שהייתה כאין וכאפס לעומת גבירתה שממנה למדה את כל הדברים הללו ועוד רבים. ושאין אישה מיומנת יותר באומנויות הללו יותר מגבירתה בכל רחבי ממלכתו של מלך אנגליה.
פטרונילה העידה תחת עינויים כי קייטלר קיימה יחסי מין עם שד, שהיא התייעצה עם שדים והכינה שיקויים, וכי קייטלר התכחשה לאמונה בישו ובכנסייה. לדברי עדותה היא וגבירתה משחו שיקוי קסם על קורת עץ, מה שאיפשר לשתיהן לעוף. פטרונילה אולצה גם להצהיר הצהרה פומבית שקייטלר וחסידיה אשמים בכישוף. פטרונילה עברה שש הלקאות ציבוריות (על פי לדרד, "שש הלקאות בשישה מחוזות") והיא נידונה להישרף על המוקד ככופרת. ג'ון קלין, ההיסטוריון הפרנציסקני, סיכם בכתב את הוצאתה להורג: "פטרונילה דה מידיה...הורשעה בכישוף...והקרבת קורבנות שדים, והופקדה ללהבות ולשריפה. יתר על כן, לפניה, ואפילו בימי קדם, לא נראה ולא נשמע כדבר הזה שאדם הוצא להורג בשל כפירה באירלנד".
ייתכן שפטרונילה הייתה אמו של אחד הנאשמים האחרים בשם באזיל. בספרו של סר ג'יימס וייר, History of the Bishops of the Kingdom of Ireland and of Such Matters Ecclesiastical and Civil, המחבר מתייחס לבאזיל כאל עמית נאשם של קייטלר שנמלט יחד איתה.
מורשת

האמנית הפמיניסטית ג'ודי שיקגו הקדישה מקום לפטרונילה ביצירתה מסיבת ארוחת הערב, מיצב בו מוצגות 39 דמויות נשיות מהמיתולוגיה ומההיסטוריה. מאז 2007, העבודה מוצגת בתערוכת קבע במרכז לאמנות פמיניסטית על שם אליזבט א. סאקלר במוזיאון ברוקלין בניו יורק.
לקריאה נוספת

Barstow, Anne Llewellyn. Witchcraze: A New History of the European Witch Hunts. San Francisco: HarperCollins, 1995.
Jones, Prudence, and Nigel Pennick. A History of Pagan Europe. London and New York: Routledge, 1995.
Kors, Alan Charles, and Edward Peters, eds. Witchcraft in Europe, 400–1700: A Documentary History. 1972; 2nd ed., Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2000.
Levack, Brian P., ed. The Witchcraft Sourcebook. London: Routledge, 2004.
Oldridge, Darren, ed. The Witchcraft Reader. London: Routledge, 2002.
Purkiss, Diane. The Witch in History: Early Modern and Twentieth-Century Representations. London and New York: Routledge, 1996.
Williams, Selma R., and Pamela Williams Adelman. Riding the Nightmare: Women and Witchcraft from the Old World to Colonial Salem. New York: Harper, 1972.
הערות שוליים

↑  Davidson, Sharon, and John O. Ward, trans. The Sorcery Trial of Alice Kyteler: A Contemporary Account (1324). Asheville, NC: Pegasus Press, 2004.
↑  Wright, Thomas, ed. A Contemporary Narrative of the Proceedings Against Dame Alice Kyteler, Prosecuted for Sorcery in 1324, by Richard de Ledrede, Bishop of Ossory. London: The Camden Society, 1843.
↑  Williams, Bernadette, ′The Sorcery Trial of Alice Kyteler,' History Ireland Vol. 2, No.4 (Winter, 1994), pp. 21-22.
1 2  Wright, ed. A Contemporary Narrative of the Proceedings Against Dame Alice Kyteler, 1843.
↑  Williams,′The Sorcery Trial of Alice Kyteler,' pp. 21.
↑  Riddell, William Renwick, 'The First Execution for Witchcraft in Ireland" Journal of American Institute of Criminal Law and Criminology Vol. 7 No. 6 (March, 1917) p. 836., translating Richard Ledrede, A Contemporary Narrative of the Proceedings Against Dame Alice Kyteler: Prosecuted for Sorcery in 1324.
↑  Riddell, 'The First Execution for Witchcraft in Ireland,'836.
↑  Williams, ′The Sorcery Trial of Alice Kyteler,' pp. 24.
↑  Williams,′The Sorcery Trial of Alice Kyteler,' pp. 24, citing John Clyn.
↑  Harris, Walter ed. History of the Bishops of the Kingdom of Ireland and of Such Matters Ecclesiastical and Civil by Sir James Ware (Dublin,1719), p.408
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010199677  VIAF: 160856756   WorldCat (עם VIAF): 160856756
אווסה

.
| --- | --- |
שוק הדגים באווסה
שוק הדגים באווסה
 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מדינה:  סידאמה (מדינה) סידאמה
 שטח:  50 קמ"ר
 גובה:  1,708 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  300,100 (2015)
 קואורדינטות:  7°03′00″N 38°28′00″E﻿ / ﻿7.05°N 38.466666666667°E﻿ / 7.05; 38.466666666667 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיאווסה(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיאווסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אווסה (באמהרית: አዋሳ) היא עיר הבירה של מדינת סידאמה, וכן של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ששוכנת על חופי אגם אווסה באתיופיה. בעבר הייתה עיר הבירה של מחוז סידאמו לאחר שהחליפה את ירגעלם.
בשנת 2005 אוכלוסיית העיר מנתה 119,623 תושבים, מתוך אוכלוסייה שמנתה 515,898 נפש בנפה שבו ממוקמת העיר.
העיר ממוקמת על הדרך שבין אדיס אבבה לניירובי שבקניה. מצוי בה שוק מקומי והתעשייה העיקרית של תושביה היא דיג.
ערים תאומות

ישראל לוד, ישראל (מ־2019)
BCPL

| --- | --- |
 פרדיגמות:  פרוצדורלית,  אימפרטיבית ,מובנית
 תאריך השקה:  1967 
 מתכנן:  מרטין ריצ'רדס
 הושפעה על ידי:  CPL
 השפיעה על:   Go  C  B
 
Basic Combined Programming Language) BCPL) היא שפת תכנות פרוצדורלית, אימפרטיבית ומובנית שפותחה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 ומומשה לראשונה על ידי מרטין ריצ'רדס מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1967. היא נועדה במקור לכתיבת מהדרים עבור שפות תכנות אחרות, וכיום היא כבר לא בשימוש נפוץ.
על אף שהשפה כבר אינה בשימוש יש לשפה השפעה על התכנות המודרני, היות ששפת התכנות B (שהיא בעצם גרסה משופרת ושונה תחבירית של BCPL) היוותה את הבסיס לשפת התכנות C הידועה.
יתר על כן, חלק ממאפייניה הייחודיים של BCPL, למשל שימוש בסוגריים מסולסלים במטרה לתחום בלוקים שונים של קוד, עברו הלאה וכיום מיושמים בשפות תכנות מודרניות רבות.