בן ציון טבגר
ביוגרפיה > תקופת חברון

בשנת תשל"ד (1974) עזב טבגר את אוניברסיטת תל אביב ועבר לגור בקריית ארבע. עד מהרה החל ליטול חלק במאבקים של תושבי הקריה על הזכות להתיישבות בחברון, ושיקום האתרים היהודיים בה, אשר נהרסו וננטשו בפרעות תרפ"ט. בתחילה פעל טבגר בשיטות המקובלות, כתב מכתבי מחאה, ארגן סיורים למשלחות של חברי הכנסת, השתתף בישיבות, אך פעילות זאת לא הניבה כל פרי.
לאחר קבורת התינוק של משפחת נחשון בבית העלמין העתיק בחברון, החלו תושבי קריית ארבע לארגן משמרות שמירה ליד הקבר. כשמשרת השומר הוצעה לפרופסור המובטל, הוא הסכים ברצון, בחושבו שבתפקידו זה יוכל ללמוד תורה בשקט, ואף לעסוק בבעיות הפיזיקה התאורטית. למראה מצב בית הקברות המחולל שינה טבגר את תוכניותיו. הוא החל בניקוי ובשחזור בית הקברות, שבמהלכו מצא שברי מצבות של הרוגי טבח חברון (תרפ"ט) בתרפ"ט, וכן איתר את קברו של המקובל אליהו די וידאש, ובנה עליו מחדש את המצבה ההרוסה. בהמשך זיהה טבגר את מקום קבורתם של הרוגי תרפ"ט, וכן את מקום קבורתה של מנוחה רחל סלונים, נכדתו של מייסד חסידות חב"ד, הרב שניאור זלמן מלאדי. הוא אף עסק בניקויו של האתר בו נמצא, על פי המסורת, קבר ישי ורות, בתל רומיידה.
במקביל, נאבק טבגר נגד הגבלת זכות הכניסה ליהודים למערת המכפלה, כאשר בשנת תשל"ה (1975), בצעד הפגנתי, כבל את עצמו יחד עם בנו, בן החמש עשרה, לסורגים שבפתח ציון קברה של שרה אמנו, כדי להישאר במערה מעבר לשעות המותרות לכניסת היהודים לשם. מעשה זה עורר הד ציבורי בין תושבי קריית ארבע, שהחלו במאבק על זכותם של היהודים לבקר במערת המכפלה במשך כל שעות היום וכל ימות השבוע, מאבק שהביא בסופו לשינוי סדרי התפילה במקום, הקיימים שם עד היום.
טבגר עסק בזיהוי אתרים יהודיים בחברון, ובדרכים שונות ניסה ליצור בהם היאחזות יהודית. בהרצאותיו בפני שכבות שונות של הציבור ובפנייה לרבנים, הוא ניסה לעורר אהדה לנושא ההתיישבות היהודית בחברון. היישוב היהודי הקיים היום בשכונת אברהם אבינו, בבית הדסה ובבית רומנו הוא המשך לפעילות זו.
טבגר עסק גם בניקוי ובחפירות באתר בית הכנסת אברהם אבינו, שנותר עד אותה העת הרוס, ושימש כדיר צאן. במשך כל אותו הזמן הוצאו נגדו צווי הגבלה על ידי הממשל הצבאי, הוא נעצר פעמים רבות תוך כדי ניקוי וחשיפת בית הכנסת, אך לא הועמד לדין בעקבות מעצרים אלה. לדברי סגן המושל הצבאי של חברון, צבי בראל, טבגר שפך זבל לחצרות השכנים הערבים, היווה גורם מתסיס והפריע לצבא בעבודתו.
ב-1976 הועמד לדין בשל פעילותו עם שותפו למאבק אליעזר ברוייר בזמן המהומות בחברון בשושן פורים. השניים, שהיו בדרכם לשמירה בבית הקברות היהודי בחברון, עסקו באותו יום בפינוי מחסומים, שהוערמו ברחובות על ידי הערבים, והיוו סכנה למכוניות, שבעצירתן ליד המחסום, שימשו מטרה לזריקת אבנים שהושלכו מן הגגות. כחצי שנה לאחר האירוע הוגש כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע, בו הואשמו טבגר וחברו ברוייר בסחיטה בכוח ובאיומים. בכתב התביעה נטען, שהנאשמים איימו בנשק על שלושה מתושבי חברון, ואילצו אותם לפרק מחסום ולסלק את אבניו לצידי הדרך. כמו כן נטען, שהנאשמים גרמו נזק למשאית שהועמדה לחסום את הכביש.
לאחר כמה חודשים, תוקן כתב התביעה, וצורפה אליו האשמה נוספת נגד טבגר – תקיפת סגן מושל חברון דאז צבי בראל ומהנדס העיר חברון, בכך ששפך עליהם עפר מן המריצה, כאשר הללו ביקרו באתר החפירות של בית כנסת אברהם אבינו. המשפט נערך במשך כשנתיים, ובסופו זוכו טבגר וחברו ברוייר מכל אשמה. נשיא בית המשפט, השופט ש. אלקיים, ציין בדבריו בהכרעת הדין, שבמעשיהם של הנאשמים היה גילוי של אזרחות טובה, בכך שהם הרחיקו תיירים רבים, שנכחו במקום, מסכנת פגיעה תוך סיכון עצמם. בהקשר להאשמותיו של צבי בראל, טען השופט אלקיים, בין היתר, שאין לסמוך על עדותו מפאת חוסר הדיוק שבדבריו, ומחמת העוינות הרבה שגילה הלה בדבריו כלפי הנאשמים, ושחלק ממנה מצאה ביטוי בעדותו (בעמוד 122), שהגיע הזמן לגמור את החשבון עם טבגר ולדאוג שיועמד לדין, כאדם ש'עושה צרות'.