הישרדות, התחמקות, התנגדות ובריחה
היסטוריה

מקורותיו של ה־SERE בארגון ה־MI9 "התחמקות ובריחה" ("E&E") הבריטי שהוקם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי להכשיר צוותי אוויר וכוחות מיוחדים בהתחמקות מכוחות האויב בעקבות נחיתת אונס מאחורי קווי האויב. לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמה בשנת 1941, צוות MI9 הגיע לוושינגטון הבירה כדי לדון באימון ה־E&E והתוצאות המוכחות עם כוחות האוויר של צבא ארצות הברית ("USAAF"). כתוצאה מכך, ארצות הברית הקימה ארגון התחמקות ובריחה משלה, המכונה MIS-X, שבסיסו בפורט האנט, וירג'יניה.
גנרל קרטיס למאי הכיר בחשיבות הכשרת צוותי אוויר בטכניקות מילוט והנהיג הדרכת SERE במספר בסיסים. בשנת 1945 הוקם מרכז אימוני הישרדות מאוחד בפורט קרסון, קולורדו תחת טייסת ההדרכה 3904, ובשנת 1947 נפתח בית הספר להישרדות ארקטית (הידוע בכינויו "בית הספר המגניב") בבסיס חיל האוויר מארקס בנומה שבאלסקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתבר כי כ-75% מטייסי הצי שהופלו צנחו בשלום, אך כ-5% מהם לא שרדו בין משום שטבעו או שלא הצליחו לשרוד בים או באיים נידחים. מכיוון שיכולת שחייה בסיסית הייתה תנאי לטייסי חיל הים, הורחבו אימוני שחייה (לשחות מייל אחד ולצלול 50 מטר) ונוספו אימון היחלצות ממטוס שקוע.
במלחמת קוריאה הופרו כללי היחס הנהוגים בשבויי מלחמה – הצפון קוריאנים (בגיבוי סיני) התעלמו מאמנת ז'נבה בנוגע לטיפול בשבויי מלחמה וחיילים אמריקאים שנפלו בשבי לא ידעו להתמודד עם המצב ונוצלו לצורכי תעמולה.
זמן קצר לאחר סיום מלחמת קוריאה יזמה מחלקת ההגנה ועדה לשיפור הכנת הכוחות המזוינים להתמודדות עם סביבת הלחימה והשבי. המלצת הוועדה הייתה יישום "קוד התנהגות" צבאי המגלם ערכים אמריקאים מסורתיים כחובות מוסריות של חיילים במהלך לחימה ושבי. ביסוד קוד זה עמדה האמונה כי יש לחשוב על השבי כהרחבה של שדה הקרב – מקום בו צפויים חיילים לקבל את המוות כחובה אפשרית. הנשיא אייזנהאואר הוציא אז את ההוראה המבצעת 10631 שקבעה: "כל אחד מחברי הכוחות המזוינים של ארצות הברית צפוי לעמוד בסטנדרטים המגולמים בקוד ההתנהגות בעת לחימה או בשבי."
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים החלו אימוני SERE בבסיס בברונסוויק שבמיין עם קורס של 12 יום בו למדו טייסי חיל הים כישורי הישרדות והתחמקות מתפיסה, ואם נתפסו, להתנגד לחקירה ולברוח. בהמשך הורחב הקורס לכוחות מיוחדים אחרים של חיל הים וחיל הנחתים, ונפתחו בתי ספר נוספים.
ב־1953 הקים הצבא את "מרכז ההדרכה למבצעי הג'ונגל" בפורט שרמן בפנמה (המכונה "הגיהנום הירוק"). כדי להכין חיילים לג'ונגל בווייטנאם. בשנת 1958, חיל הנחתים פתח את מחנה גונסאלבס בצפון אוקינאווה, יפן, ללחימת ג'ונגל ואימוני הישרדות. עם התקדמות מלחמת וייטנאם, חיל האוויר פתח "בית ספר להישרדות בג'ונגל" בבסיס האוויר קלארק בפיליפינים.
ב־1966, הועבר "בית הספר להישרדות" של ה־USAF לבסיס חיל האוויר פיירצ'יילד במדינת וושינגטון (שם הוא נמצא כיום). לחיל האוויר היו גם בתי ספר אחרים להישרדות, ביניהם "בית הספר להישרדות טרופי" בבסיס חיל האוויר בהווארד באזור תעלת פנמה, "בית הספר להישרדות הארקטי" בבסיס חיל האוויר אילסון, אלסקה ו"בית הספר להישרדות בים" בבסיס בחיל האוויר הומסטד, פלורידה.
ב־1976, בעקבות האשמות על התעללויות במהלך אימוני SERE של חיל הים, הקים DoD ועדה שתבחן את אימוני ההכנה לשבי. הוועדה המליצה על סטנדרטיזציה של אימוני ה־SERE בקרב כל הכוחות המזוינים והרחבתם ל"לקחים מההתנסויות הקודמות של שבויי המלחמה בארצות הברית" מתוך כוונה להפוך את האימון ל"ריאליסטי ושימושי").
ב־1984, פרסם פנטגון את הוראת ה־DoD 1300.7 שקבעה שלוש רמות של אימוני SERE עם "חלק ההתנגדות" ששולב ב"רמה C". רמה זו של אימונים נקבעה ללוחמים "ברמת בסיכון גבוהה לנפילה בשבי, ואשר תפקידם, דרגתם או הוותק שלהם הופכים אותם לפגיעים לניצול על ידי שוביהם".
ב־1991 הקים משרד ההגנה של ארצות הברית (DoD) את "הסוכנות המשותפת להישרדות, התחמקות, התנגדות ובריחה" (באנגלית: (Joint Services Survival, Evasion, Resistance," and Escape (SERE) Agency" בקיצור JSSA וב־1994 אחריותה הורחבה גם לתחום נעדרים ושבויי מלחמה. ב־1999 היא הוחלפה בידי "הסוכנות המשותפת להתאוששות כוח אדם" (Joint Personnel Recovery Agency) בקיצור JPRA.