stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומא קוטור

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1815 סנליס, צרפת 
 פטירה:  30 במרץ 1879 (בגיל 63) Villiers-le-Bel, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  Arts et Métiers ParisTech  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 זרם באמנות:  האומנות האקדמית 
 הושפע על ידי:  אנטואן-ז'אן גרו, פול דלארוש 
 יצירות ידועות:  The Romans of the Decadence 
 פרסים והוקרה:  Second Great Prize of Rome (1837)  אביר בלגיון הכבוד (11 בנובמבר 1848) 
 בן או בת זוג:  אליס אוזי 
 
תומא קוטור (בצרפתית: Thomas Couture‏; 21 בדצמבר 1815 – 30 במרץ 1879) היה צייר ומורה צרפתי לציור היסטורי. הוא לימד אמנים ידועים ובהם אדואר מאנה, אנרי פנטין-לאטור, ג'ון לה פרג', פייר פובי דה שאבאן, קארל יאוורק ואחרים.
ביוגרפיה

קוטור נולד בסנליס, בצפון צרפת. כשהיה בן 11 עברה משפחתו לפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות תעשייתיות ולאחר מכן בבית הספר לאומנויות יפות.
קריירת אמנות והוראה

הוא לא הצליח שש פעמים בתחרות "פרס רומא" החשוב של בית הספר לאמנות, אבל הוא הרגיש שהבעיה היא בבית הספר, לא בו עצמו. הוא זכה לבסוף בפרס בשנת 1837.
בשנת 1840 החל להציג תמונות היסטוריות וז'אנריות בסלון פריז, וזכה במספר מדליות עבור יצירותיו, במיוחד עבור יצירת המופת שלו, "הרומאים במהלך הדקדנס" (1847). זמן קצר לאחר ההצלחה הזו, הוא פתח אטלייה עצמאי שנועד לאתגר את בית הספר לאמנויות יפות על ידי הדרכת ציירי היסטוריה החדשים והטובים ביותר.
הטכניקה החדשנית של קוטור זכתה לתשומת לב רבה, והוא קיבל הזמנות ממשלתיות וכן מכנסיות עבור ציורי קיר במהלך שנות ה-40 המאוחרות עד שנות ה-50.
הוא מעולם לא השלים את שתי ההזמנות הראשונות, והשלישית נתקלה בביקורת מעורבת.
נסער מהקבלה השלילית של ציורי הקיר שלו, ב-1860 עזב את פריז. לזמן מה חזר לעיר הולדתו סנליס, שם המשיך ללמד אמנים צעירים שהגיעו אליו. בשנת 1867 הוא הרחיק את עצמו מהממסד האקדמי על ידי פרסום ספר על רעיונותיו ושיטות העבודה שלו. הוא גם תורגם לספר "שיחות על שיטות אמנות" ב-1879, השנה בה הוא מת.
בשנת 1879 הוא נפטר, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז.
הערות שוליים

↑  Wilkinson, Burke. The Life and Works of Augustus Saint-Gaudens, Dover Publications, Inc., New York. p. 79.
↑  Thomas Couture | stephanekirkland.com, web.archive.org, ‏2012-01-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446593505171  PLWABN: 9810689466805606  BNE: XX5534993  BnF: cb14792920c (data)  CiNii: DA05181944  GND: 118670328  ISNI: 0000 0001 1591 4751  KulturNav: 84e74c6f-99fc-41a5-93e9-824413cd10d7  LCCN: n79122033  Léonore: 95132  NKC: xx0133382  NLA: 35031682  NTA: 069355169  RERO: 02-A003140948  RKD: 18810  SELIBR: 182913  SNAC: w65142v8  SUDOC: 050143921  Trove: 804428  ULAN: 500115403  VIAF: 7522264   WorldCat (עם VIAF): 7522264 
תומא קוטור, הרומאים בדקדאנס, 1847
תומא גוגואה

אנאל-תומא גוגואה (בצרפתית: 	Anael-Thomas Gogois; נולד ב-24 ביוני 2000) הוא אתלט צרפתי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה > 2021 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.65 מטר.
ביוגרפיה > 2024 > מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 17.38 מטר, אחרי ג'ורדן דיאס מספרד (18.18 מטר) ופדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (18.04 מטר).
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה משולשת: 17.38 מטר (2024)
שיאים אישיים > אולם

קפיצה משולשת: 16.65 מטר (2024)
שירי המעלות

שִׁירֵי המַעֲלוֹת  הם קובץ של חמישה-עשר מזמורי תהילים המתייחדים בפתיחה 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - למעט מזמור אחד (השני, בסדר עולה) והוא מזמור קכ"א, המובדל במילת הייחוס שבפתיחתו - "שיר למעלות" ('אשא עיני אל ההרים').
קובץ שירי המעלות מתפרס על פני הפרקים ק"כ–קל"ד, הן פרשנות המקרא המסורתית והן הפרשנות המחקרית רואות בקובץ זה יחידה ספרותית מובחנת.
שירי המעלות מתחילים בפרק המאה ועשרים בספר התהילים, אשר כתיבתו מיוחסת לדוד המלך. מזמור ק"כ הוא המזמור הפותח בשירי המעלות, 15 פרקים ייחודיים (ממזמור ק"כ - קל"ד) שנחשבים נשגבים ביותר וקשורים ל-15 מדרגות שאפיינו את העלייה לקודש בבית המקדש.
שירי המעלות כחטיבה עצמאית

בדומה לקובצי מזמורים אחרים בספר תהלים, מסכימים גם כאן מרבית הפרשנים והחוקרים כי מדובר בחטיבה מיוחדת. אופיו הייחודי של הקובץ ניכר הן בהיבט התוכן הרעיוני של המזמורים והן בהיבטים הצורניים והאמנותיים. מבחינת תוכנם, ברבים ממזמורים אלה בולט מקומם של ירושלים, בית המקדש ועבודת בית המקדש. כמו כן, על אף שבניגוד למזמורים אחרים כמעט ואין בפרקים אלה התייחסויות קונקרטיות למאורעות היסטוריים בתולדות האומה, בולט בפרקים אלה המוטיב של השגחת האל על עם ישראל.
משמעות המעלות

בדומה לכותרות רבות אחרות בספר תהלים לא נתפרש כל צורכו. במקרא מופיע המונח 'מעלה' או 'מעלות' כ-30 פעמים מחוץ לספר תהילים, מרבית הפעמים במשמעות של מדרגות. עובדה זו, בצירוף ההשוואה הנערכת במשנה ובתלמוד בין 15 מזמורי שירי המעלות ל-15 המדרגות שבין עזרת הנשים לעזרת ישראל בבית המקדש, הביאה רבים מהפרשנים, בעיקר המסורתיים, לפרש כי הכוונה הכללית של הביטוי "שיר המעלות" הוא מזמור שהיו שרים הלוויים על מדרגות בית המקדש, כחלק מהפולחן שם.
לדעת פרשנים אחרים פירוש זה אינו ברור לחלוטין, כיוון שלא כל המזמורים נראים כקשורים כל כך לבית המקדש, ואחד מהם אף נראה כאילו חובר בזמן שבית המקדש חרב, והוא אחד מהמזמורים הידועים יותר – תהילים קכ"ו:
א שִׁיר הַמַּעֲלוֹת בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים:
 ב אָז יִמָּלֵא שְׂחוֹק פִּינוּ וּלְשׁוֹנֵנוּ רִנָּה אָז יֹאמְרוּ בַגּוֹיִם הִגְדִּיל ה' לַעֲשׂוֹת עִם אֵלֶּה:
 ג הִגְדִּיל ה' לַעֲשׂוֹת עִמָּנוּ הָיִינוּ שְׂמֵחִים:
 ד שׁוּבָה ה' אֶת (שבותנו) שְׁבִיתֵנוּ כַּאֲפִיקִים בַּנֶּגֶב:
 ה הַזֹּרְעִים בְּדִמְעָה בְּרִנָּה יִקְצֹרוּ:
 ו הָלוֹךְ יֵלֵךְ וּבָכֹה נֹשֵׂא מֶשֶׁךְ הַזָּרַע בֹּא יָבוֹא בְרִנָּה נֹשֵׂא אֲלֻמֹּתָיו:
בתלמוד הבבלי (מסכת סוכה) מובאת אגדה ששירי המעלות הושרו בכדי להעלות את מי התהום שירדו כ-16,000 אמות בזמן שדוד המלך כרה את השיתין (לאחר עצתו של אחיתופל). לכן היו 15 שירי מעלות - כל שיר כנגד 1,000 אמה- וכך מי התהום נשארו 1,000 אמות מתחת פני האדמה.
ולכן השירים נקראים שירי מעלות - מפני שבזכותם עלו המים. (בסיפור המקביל בירושלמי, המרחק עד לתהום הוא 1500 אמות בלבד, מספר דומה לגובהה של ירושלים מעל פני הים, וכל שיר בא כנגד 100 אמה.)
שירי המעלות בליטורגיה ובתרבות

ל"שירי המעלות", יש תפקיד משמעותי יחסית בתפילה.
מזמורים אלו או חלקם נאמרים לפי חלק מהמנהגים בפסוקי דזמרא בתפילת שחרית של שבת ויום-טוב. מנהג נפוץ בקהילות רבות הוא לקרוא בין תפילת מנחה של שבת לתפילת ערבית של מוצאי שבת מזמורים אלו בתוספת למזמורים אחרים (למשל מזמור קי"ט); בכמה מקהילות אשכנז קוראים אותם רק בשבתות החורף. מזמורים נוספים מתוך שירי המעלות וקטעים מתוכם זכו ללחנים וביניהם "שמחתי באומרים לי בית ה' נלך" (מזמור קכ"ב) "יהי שלום בחילך שלוה בארמנותיך", "למען אחי ורעי" שנאמר בסוף פיטום הקטורת ובסוף במה מדליקין, ואף הפך לביטוי (בהמשך אותו המזמור), המלים "שלום על ישראל" (סוף מזמור "הבוטחים בה'", קכ"ה), "יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך" (מזמור "אשרי כל ירא ה'", קכ"ח), מזמור "ה' לא גבה ליבי" (קל"א) הולחן והושר בביצוע פרחי ניו יורק.
המלים "הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד" זכו ללחנים רבים, ובהם שניים נפוצים ביותר. מזמור זה הולחן כולו ובוצע בידי פרחי ניו יורק במנגינה שנלקחה ממפיק ומלחין יהודי רוסי של סרטים קומוניסטים.
המילים "שאו ידיכם קודש וברכו את ה'" נאמרים לפי מנהגים שונים לפני נטילת ידיים מתוך שיר המעלות "הנה ברכו את ה'" (קל"ד). הפסוק בהמשך "יברכך ה' מציון" הולחן בידי דוד וינקרנץ ובביצוע צמד רעים הלחן זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר החסידי תשל"ב.
הפסוקים "קומה ה' למנוחתך אתה וארון עוזיך, כהניך ילבשו צדק וחסידיך ירננו" מתוך שיר המעלות "זכור ה' לדוד" מוקראים בחגיגיות בפתיחת ההיכל לקראת ההקפות בשמחת תורה.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - בַּצָּרָתָה לִּי קָרָאתִי וַיַּעֲנֵנִי

המזמור הראשון בקובץ שירי המעלות עוסק בתחינתו של משורר תהילים אל ה' בבקשה שיציל אותו מהשקרים והרמאויות של שכניו, אנשי מֶשֶׁךְ ואהלי קֵדָר. משורר המזמור מסיים באמירה כי הוא רוצה שלום אך שכניו רוצים מלחמה.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר לַמַּעֲלוֹת' - אֶשָּׂא עֵינַי אֶל הֶהָרִים מֵאַיִן יָבֹא עֶזְרִי

אחד המזמורים המפורסמים ביותר מבין שירי המעלות הוא מזמור קכ"א, המתחיל במילים: ”שִׁיר, לַמַּעֲלוֹת: אֶשָּׂא עֵינַי, אֶל-הֶהָרִים” נחשב כמזמור של זעקה ותחינה, ואומרים אותו בעת צרה. לפי מנהג עדות המזרח וכן רוב החסידים בארץ ישראל אומרים אותו בתפילת ערבית של ימות החול, לפני עלינו לשבח. מזמור זה הולחן על ידי מרדכי ירדני והתפרסם בשירתו של החזן משה קוסביצקי. כמו כן הולחן המזמור על ידי 'הרבי המרקד' שלמה קרליבך והפך לאחד השירים המזוהים ביותר אתו. לחנים נוספים הם של יוסף קרדונר (בוצע על ידי להקת שבע) ואהרון רזאל.
השיר מבוצע על ידי מספר רב של מבצעים כמו למשל חנן יובל, מוש בן ארי, משה פרץ ועומר אדם.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - שָׂמַחְתִּי בְּאֹמְרִים לִי בֵּית ה' נֵלֵךְ

המזמור השלישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בשמחה שמתלווה אליו בשעה שהוא הולך לבית ה'. ניתן לחלק את המזמור לשלושה חלקים: עלייה לירושלים, תיאור ירושלים ותפילה לשלום ירושלים. בפסוקים הראשונים מתבטאת התרגשותו של המשורר בעלייה לירושלים. לא רק שהוא שמח מכך שהגיעה העת לעלות, אלא אף העמידה מחוץ לחומות ונשיאת העיניים כלפי שערי העיר חודרת לליבו. הוא משקיף אל העיר, מבחין בבניינה ובתפארתה. קשה להבין את משמעות המשפט "כעיר שחברה-לה יחדיו" שבפסוק ג'. המצודת דוד מפרש שהתחברו אל ירושלים הרבה בנאים שעמלו בבניינה וביופיה, תוך הסתכלות על העיר המשורר מבין שירושלים לא הגיעה לתפארתה בכדי, היה זה מאמץ משותף של אנשים רבים שעמלו עליה. לעומתו, הרד"ק מסביר שזוהי העיר בה מתחברים עם ישראל שלוש פעמים בשנה. הדובר, מגיע בתוך זרם עולי הרגל ההולכים אל בית המקדש, המקום בו שבטי ה' ממלאים את חובתם, ומודים לה'. העלייה לרגל מהווה עדות וברית לכך שעם ישראל מקיים את מצוות העלייה לרגל, ומתברך בשל כך. אך אין ירושלים רק מקום העלייה לרגל, אלא גם מקום המשפט כפי שאנו רואים בפסוק ה'. ירושלים מוצגת בתור הלב הפועם של עם ישראל. המוקד שמנהיג את העם ומאחד אותו במשפט משותף. ירושלים היא המקום בו יושבים זה לצד זה הדתי והלאומי, הדיין והמלך. לאחר שהגיע אל ירושלים, והבין את משמעותה וחשיבותה, מבקש המשורר בקשה מעומק לבו: "שאלו שלום ירושלים". אין הוא מסתפק בבקשת שלום, אלא שואף הוא גם לתחושת השלווה והביטחון. בבוחנו את העיר, מייחל הוא שחיל העיר, החומה החיצונית, יישאר על עמדו, וארמונות העיר לא יופרעו על ידי מלחמה.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אֵלֶיךָ נָשָׂאתִי אֶת עֵינַי הַיֹּשְׁבִי בַּשָּׁמָיִם

המזמור הרביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בקריאתו של בעל המזמור לה' שיסלח לו ולאנשים שאיתו ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב. נהוג בקצת קהילות לומר מזמור זה כחלק מפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - לוּלֵי ה' שֶׁהָיָה לָנוּ יֹאמַר נָא יִשְׂרָאֵל

המזמור החמישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באמירת תודה לה' על כך שהציל אותנו. משורר המזמור מדמה את הגויים לזרם מים אדיר ואומר כי אילו ה' לא היה עמנו כאשר קמים לפגוע בנו, המוני הגויים היו שוטפים אותנו ובולעים אותנו חיים. לאחר שמשורר המזמור מתאר את מה שהיה קורה אילו ה' לא היה איתנו, הוא עובר להודות על כך שזה לא המצב וה' דווקא כן עמנו. בזכות ה' נמלטנו מאויבנו כמו ציפור שנמלטת מרשת.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הַבֹּטְחִים בַּה' כְּהַר צִיּוֹן לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם יֵשֵׁב

המזמור השישי בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשת משורר המזמור לה' שייטיב עם הצדיקים ההולכים בדרכו, עם ישראל ועירו ירושלים ומנגד ישמיד את הרשעים.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים

המזמור השביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בתקוותו של משורר המזמור לשיבת ציון, לחזרה מהגלות לארץ ישראל ולירושלים. כאשר תתרחש שיבת ציון פינו יימלא שחוק ורינה. משורר המזמור מתאר את הגויים שיהללו את ה' שעשה ניסים גדולים לישראל ואז מאשר, אכן הגדיל ה' לעשות עמנו. משורר המזמור פונה אל ה' בתפילה וקורא לו להשיב אותנו לארץ במהירות כמו פרצי השיטפונות שבנגב לאחר הגשמים.
אצל יהודי אשכנז (וכן לפי חלק מקהלות הספרדים) נוהגים לומר את המזמור לפני ברכת המזון בימי שבת ומועד, ובסעודות של שמחות, כמו נישואין, ברית מילה ושבע ברכות. בימי חול יש נוהגים לומר במקומו את מזמור על נהרות בבל. בקהילות רבות שרים את המזמור. עקב תפוצתו הרחבה של המנהג, השם "שיר המעלות" סתם מכוון בדרך כלל למזמור זה.
את הלחן המוכר ביותר של המזמור חיבר פנחס מינקובסקי. הלחן מזוהה גם עם קרוב משפחתו של מינקובסקי, החזן יוסל'ה רוזנבלט, שהיה למקליט הראשון של היצירה, המוכרת גם בביצוע של חנן יובל.
בקהילות ציוניות מושר המזמור ביום העצמאות וביום ירושלים במנגינת התקוה. הלחן של מינקובסקי ומילות המזמור היו אחד מהאפשרויות להמנון של התנועה הציונית.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אִם ה' לֹא יִבְנֶה בַיִת שָׁוְא עָמְלוּ בוֹנָיו בּוֹ אִם ה' לֹא יִשְׁמׇר עִיר שָׁוְא שָׁקַד שׁוֹמֵר

המזמור השמיני בקובץ שירי המעלות מיוחס לשלמה ועוסק באפסיותו של האדם ללא עזרתו של ה' המתבטאת כך שאם ה' אינו בונה בית או שומר על עיר ניסיונותיו של האדם כן לבנות וכן לשמור הם לשווא, ובבנים המהווים את שכרו של ה' להולך בדרכיו.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אַשְׁרֵי כׇּל יְרֵא ה' הַהֹלֵךְ בִּדְרָכָיו

המזמור התשיעי בקובץ שירי המעלות עוסק בברכות בהן זוכה מי שירא את ה' והולך בדרכיו. בעל המזמור משבח את ירא ה' בכך שהוא נהנה ואוכל מיגיע כפיו, עבודת ה' שלו. בעל המזמור מוסיף ומברך אותו שאשתו תהיה פורייה וקרובה אליו ושבניו יסבו על שולחנו כשתילי זיתים. בעל המזמור מוסיף, אכן כך ראוי שיתברך אדם שירא את ה'. הוא מסיים בברכה שירא ה' יזכה לראות בטוב ירושלים ושיראה בנים לבניו, והוא מוסיף את ברכת השלום לכל ישראל.
מזמור זה נאמר כחלק מויתן לך (בקצת קהילות נוהגים לשיר אותו), ובקצת קהילות הוא מושר בסוף סדר החופה.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - רַבַּת צְרָרוּנִי מִנְּעוּרַי יֹאמַר-נָא יִשְׂרָאֵל

המזמור העשירי בקובץ שירי המעלות עוסק בצרותיהם של עם ישראל ובבקשתו של בעל המזמור שישיב לרשעים כגמולם.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'

המזמור האחד עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשתו ותחינתו של בעל המזמור לה' שיסלח לחטאיו. בעל המזמור פונה אל ה' ומבקש ממנו שישמע לקול תחנוניו, שהרי אם ה' לא יסלח לחטאים של בני האדם אזי אין מי שיוכל לעמוד בפניו. משורר המזמור מכריז כי הוא מייחל לה' יותר משהשומרים מקווים לסיום המשמרת שלהם. הוא מוסיף ופונה לעם ישראל ואומר להם לסמוך על ה' כי ממנו מגיע הטוב והחסד והוא יסלח לישראל מכל חטאיהם. פרק זה נאמר כתפילה בעת צרה ובימי צום, בהקראת פסוק אחר פסוק, וכן נהוג בהרבה קהילות על פי האר"י לאומרו עם פתיחת ארון הקודש בתפילות בעשרת ימי תשובה בין קדיש לברכו, אך יש פוסקים שהתנגדו לכך.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - ה' לֹא גָבַהּ לִבִּי וְלֹא רָמוּ עֵינַי וְלֹא הִלַּכְתִּי בִּגְדֹלוֹת וּבְנִפְלָאוֹת מִמֶּנִּי

המזמור השנים עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בענוונותו של בעל המזמור. מלבד תיאור ענוונותו בעל המזמור פונה גם לעם ישראל ומבקש מהם ללמוד ממנו וגם כן להסתמך על ה' באופן מוחלט.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - זְכוֹר ה' לְדָוִד אֵת כָּל עֻנּוֹתוֹ

המזמור השלושה עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בחציו הראשון בבקשת בעל המזמור שה' יזכור לדוד את כל מאמציו לבניית המקדש ובחציו השני בשבועת ה' לדוד שהוא לא יעזוב את זרעו.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה מַה טּוֹב וּמַה נָּעִים שֶׁבֶת אַחִים גַּם יָחַד

המזמור הארבעה עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באחווה ותחושת היחד הבאה לידי ביטוי בחברה וזאת כי ברכת ה' שוררת בקהילה. בעל המזמור פותח באמירה שההימצאות יחד הנה נעימה וטובה וממשיל אותה לשמן טוב שסכים על הראש ולטל שיורד על הרי ירושלים.
מזמורי שירי המעלות > 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה בָּרְכוּ אֶת ה' כׇּל עַבְדֵי ה' הָעֹמְדִים בְּבֵית ה' בַּלֵּילוֹת

המזמור החמישה עשר והאחרון בקובץ שירי המעלות עוסק בברכת ה'. בתחילה פונה בעל המזמור אל קהל שומעיו ואומר להם לברך את ה' כאשר בסיום דבריו הוא מברך אותם שכמו שהם בירכו את ה' כך גם ה' יברך אותם.
מזמור זה נאמר אצל חלק מקהילות אשכנז המערבי ואצל חלק מהחסידים לפני תפילת ערבית, משום שכתוב בו "העומדים בבית ה' בלילות".
הערות שוליים

↑  מסכת סוכה דף נג עמוד א', וראה כאן
↑  תלמוד ירושלמי, סנהדרין פרק י הלכה ב, דף כט עמוד א
↑  הנה מה טוב ומה נעים, לחנו של משה יעקבסון (אתר זמרשת) • לחן עתיק יותר, מלחינו אינו ידוע
↑  הגיון בשגעון, זאב גלילי, גלגולה של מנגינה
↑  אשא עיני שלמה קרליבך
↑  'אשא עיני אל ההרים' באחד הביצועים הראשונים של יוסף קורדונר (יוטיוב)
↑  'אשא עיני' של אהרן רזאל (הערוץ הרשמי של רזאל, יוטיוב)
↑  ביצועים שונים של השיר
↑  פסוקים א'-ב'.
↑  פסוקים ג'-ה'.
↑  פסוקים ו'-ט'.
↑  מצודת דוד, תהילים, מזמור קכ"ב, פסוק ג'.
↑  רד"ק, תהילים, מזמור קכ"ב, פסוק ג'.
↑  דוד שיננזון, עיר הדת ועיר הלאום, באתר כפית של נח"ת
↑  מצודת דוד, תהילים קכד.
↑  בין היתר מופיע כך בספרי שלום עליכם, ובספר הבדיחה והחידוד של אלתר דרויאנוב
↑  הקלטה של שיר המעלות בביצועו של יוסל'ה רוזנבלט.
↑  הקלטה של שיר המעלות בביצועו של חנן יובל.
↑  על תפילת יום העצמאות (אתר 'בית המדרש הווירטואלי')
↑  סוף 'שיר המעלות' בסרטו של יוסל'ה רוזנבלט ובו לווייתו בירושלים
↑  וידאו של מקהלת קהל עדת ישורון בניו יורק שרים מזמור זה בניגון ששרים אותו בכל מוצאי שבת בבית הכנסת.
↑  דווקא כשמתפללים "מעריב בזמן", כלומר אחרי צאת הכוכבים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n93040648  VIAF: 186381806   WorldCat (עם VIAF): 186381806 
הרב שאר ישוב הכהן קורא את שיר המעלות במעמד טקס הסכם השלום בין ישראל לירדן
س

האות סין (בערבית: سين) היא האות ה-12 באלפבית הערבי. לפניה באה האות זאי ואחריה שין.
סין מייצגת את העיצור /s/ (כמו סמ"ך).
בערבית סטנדרטית, סין המנוקדת בפתחה המתווספת לפעלים בהווה משנה אותם לזמן עתיד. תחילית זו היא קיצור של سوف (סַוופַ) מילית המציינת עתיד, כמו will (וויל) האנגלית. ברוב הניבים המדוברים אות אחרת משמשת לתכלית זו, כך למשל בערבית מצרית יכולות לעשות זאת חא או הא, כשהן מתחלפות ביניהן כמעט באופן אידיולקטי.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
סין אומנם מייצגת את הצליל של "סמך" הפיניקית, אבל היא התפתחה דווקא מ"שן". והאות שין, ش, עוצבה כגרסה של סין, س. באלפבית הערבי אין מקבילה ל"סמך" הפיניקית. המקבילות של סין באלפביתים שמיים מייצגות דווקא את העיצור /ʃ/ (כמו שי"ן ימנית), בהתאם לאות "שן" הפיניקית שממנה התפתחו. לעומת זאת, באלפבית היווני התרחש אותו תהליך שהתרחש באלפבית הערבי, שגרם לכך שהאות התפתחה מ"שן" בעוד צלילה הוא כשל "סמך", ולכן המקבילות של סין באלפביתים האירופיים זהות לה גם בצליל:
אלפבית עברי – ס, שׂ (שין שמאלית)
אלפבית לטיני – S,s
אלפבית יווני – Σ,σ/ς
אלפבית סורי – ܫ
אלפבית קירילי - С,с
נהוג לתעתק את האות س לעברית באות סמ"ך.
הערות שוליים

↑  טבלת התעתיקים של סדרת מכתוב • שלח, באתר שלח, ‏2019-01-30
↑  כללי התעתיק, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: sin--onikinci-harf
תורת המבחנים הקלאסית

ערך זה עוסק בתאוריה פסיכומטרית העוסקת בניבוי תוצאות של מבחנים. אם התכוונתם למחקר אודות שימוש במבחנים בתחומים שונים, ראו .
תורת המבחנים הקלאסית (באנגלית, Classical test theory - CTT) היא תאוריה פסיכומטרית, העוסקת בניבוי תוצאות של מבחנים פסיכולוגים כגון קושי של פריטים או יכולת של נבחנים. התאוריה מבוססת על הרעיון שציון של אדם בין אם הוא ציון נצפה או שהושג במבחן הוא סכום של ציון אמיתי (המבטא את היכולת האמיתית של הנבחן) ושגיאה (המבטא טעויות הנובעות מבעיות במדידה). תורת המבחנים הקלאסית מציעה סט של עקרונות המסייעות להבחין עד כמה ההערכה שלנו בנוגע לציון האמיתי מדויקת, או במילים אחרות לקבוע את מהימנותם של מבחנים.
ניתן להתייחס לתורת המבחנים הקלאסית כשם נרדף לתורת הציונים האמיתית. המושג "קלאסי" בהקשר של תורת המבחנים מתייחס לא רק להתפתחות הכרונולוגית של המודלים השונים, אלא גם כניגוד לתיאוריות הפסיכומטריות מאוחרות יותר, המכונות באופן קולקטיבי תורת התגובה לפריט.
תורת המבחנים הקלאסית כפי שאנו מכירים אותה היום פותחה על ידי נוביק (1966) ותוארה בטקסטים קלאסיים כגון זה של לורד ונוביק (1968) ואלן וין (1979/2002). התיאור של תורת המבחנים הקלאסית להלן מתבסס על כתבים אלו.
היסטוריה

תורת המבחנים הקלאסית מתבססת על שלושת הרעיונות הבאים והתפתחותה התאפשרה תודות להמשגה שלהם:
הכרה בקיום של שגיאות מדידה
הכרה בכך ששגיאות מדידה הן אקראיות ובלתי תלויות אחת בשנייה
הגדרת המתאם סטטיסטי ופיתוח היכולת לבנות לו אינדקס.
בשנת 1904, צ'ארלס ספרמן פיתח את הכלים הסטטיסטים לתיקון של שגיאת מדידה במתאם ולהשיג את מדד המהימנות הנדרשת לביצוע התיקון. כלים אלו נחשבים כתחילתה של תורת המבחנים הקלאסית. חוקרים נוספים כדוגמת ג'ורג' אודני יול, טרומן לי קלי, פריץ קודר ומריון ריצ'רדסון שפיתחו את נוסחאות קודר – ריצ'רדסון, לואי גוטמן, ולאחרונה, מלווין נוביק המשיכו את דרכו של ספירמן ומהווים האבות המייסדים של תורת המבחנים הקלאסית.
הגדרות

תורת המבחנים הקלאסית מניחה שלכל אדם יש "ציון אמיתי", "T", שהיה מתקבל אם לא היו טעויות במדידה. הציון האמיתי של האדם מוגדר כציון הממוצע של אינסוף העברות בלתי תלויות של המבחן. לא ניתן לצפות בציון האמיתי של האדם, אלא רק ב"ציון הנצפה", "X".
שגיאות מדידה במבחן, E, הן טעויות אקראיות ובלתי תלויות המשפיעות על הציון הנצפה. כיוון שכך ניתן לקבוע כי במספר אין סופי של העברות בלתי תלויות ממוצע השגיאות יהיה אפס. הכוונה היא שכיוון שהשגיאות הן אקראיות הן מבטלות אחת את השנייה ובעלות השפעה קטנה על הממוצע של הציון.
ניתן להגדיר את הציון הנצפה, X, כציון האמיתי בתוספת שגיאת המדידה.
T+E=X או במילים ציון אמיתי+שגיאה=ציון נצפה
תורת המבחנים הקלאסית עוסקת ביחסים בין שלושת המשתנים  X,  T, ו  E. ניתן להשתמש ביחסים אלה כדי לבחון את איכות המבחן והציון. בהקשר זה, הרעיון החשוב ביותר הוא מושג המהימנות. מהימנות הציון הנצפה  X, שמסומן כ-  {\rho _{XT}^{2}}, מוגדר כיחס בין שונות הציונים האמיתית  {\sigma _{T}^{2}} לשונות הציון הנצפה {\sigma _{X}^{2}} :
מכיוון שניתן להראות כי השונות של הציון הנצפה שווה לסכום השונות של הציון האמיתי ולשונות של ציון השגיאה, ניתן לפתח את המשוואה כך:
משוואה זו, המנסחת את היחס בין אות לרעש, מאפשרת הבנה אינטואטיבית של הקשר בין מהימנות המבחן לציון האמיתי ולטעות: המהימנות של המבחן גבוהה יותר ככל ששיעור שגיאות המדידה נמוך יותר ולהפך. המהימנות שווה לשיעור השונות בציוני המבחן שהיינו יכולים להסביר לו היינו יודעים את הציון האמיתי. השורש הריבועי של המהימנות שווה לערך המוחלט של המתאם בין הציון האמיתי לציון נצפה.
הערכת מבחנים וציונים: מהימנות

מכיוון שלא ניתן לדעת את הציון האמיתי לא ניתן להעריך מהימנות המבחן ישירות. עם זאת, ניתן לקבל אומדני מהימנות באמצעים אחרים. אחת הדרכים להעריך מהימנות היא באמצעות בניית "נוסח מקביל", או "נוסח חלופי". נוסח מקביל מוגדר כנוסח המניב את אותו ציון אמיתי כמו הנוסח המקורי של המבחן ובהתאם גם את אותה שונות של הציון נצפה. בהינתן שני מבחנים מקבלים x ו-x',
לפי הנחות אלו, ניתן להוכיח כי המתאם בין ציוני הנוסחים המקבילים שווה למהימנות.
השימוש בנוסחים מקבילים להערכת מהימנות הוא מסורבל מכיוון שקשה מאוד ליצור נוסחים מקבילים אמיתיים. בפועל משתמשים בשיטה זאת לעיתים נדירות. המדד המקובל על החוקרים כיום למדידת המהימנות מודדת מכונה מדד אלפה של קרונבך. בהכללה ניתן לומר ששיטה מודדת מהימנות על ידי בדיקת עקיבות פנימית של נוסח המבחן.
בהינתן מבחן המורכב מ  k פריטים  u_{j},  j=1,\ldots ,k. ציון המבחן הכולל מוגדר כסכום של ציוני הפריטים הבודדים, כך שציונו של נבחן  i מוגדר כך:
מדד האלפא של קרונבאך מוגדר כך:
כאשר  {\sum _{j=1}^{k}\sigma _{U_{j}}^{2}} הוא סכום השונויות של כל הפריטים.
ניתן להראות כי מדד אלפה קרונבך מספק גבול תחתון למהימנות בהנחות סבירות ולפיכך מהימנות ציוני המבחן תהיה גבוהה תמיד מערכו של מדד אלפא קרונבאך. מכיוון שהשיטה מאפשרת לחשב את מהימנויות המבחן בקלות יחסית היא פופולרית מאוד בקרב חוקרים וניתן למצוא כלים לחישוב של אלפא קרונבאך בתוכנות סטטיסטיות רבות כגון SPSS, R ו-SAS.
כאמור תורת המבחנים הקלאסיים נוצרה על מנת ליצור הגדרה הולמת למהימנות. מהימנות אמורה להצביע על האיכות הכללית של ציוני המבחן. ככלל ניתן לקבוע כי ככל שהמהימנות גבוהה יותר, כך המבחן טוב יותר. תורת המבחנים הקלאסית אינה קובעת עד כמה גבוהה אמורה מהימנות להיות. ערך  {\alpha } גבוה מדי עבור, לדוגמה מעל 0.9, יכול להצביע על כך שמספר גדול של פריטים מודדים את אותו הדבר. ככלל אצבע, מומלץ להסתפק באלפה בערך הגבוה מ-0.8 לכלי מחקר. 'קריטריונים' מעין אלו אינם מבוססים על טיעונים פורמליים, אלא הם תוצאה של מוסכמות ופרקטיקה מקצועית. המידה בה ניתן למפות אותם לעקרונות פורמליים של הסקה סטטיסטית אינה חד משמעית.
הערכת פריטים

מהימנות מספקת ערך יחיד המודד את איכות המבחן - מהימנות. עם זאת, היא לא מספקת מידע אודות פריטים בודדים. ניתוח פריטים בגישה הקלאסית מסתמך לעיתים קרובות על שני נתונים סטטיסטיים: ערך ה-P (פרופורציה) והמתאם הכולל של הפריט ( מקדם מתאם נקודה-ביסרי ). ערך ה-P מייצג את שיעור הנבחנים המשיבים נכונה, ובדרך כלל מכונה "קושי פריט". המתאם הכולל של הפריט מספקת ערך המבטא את "יכולת ההבחנה" של הפריט. נתונים סטטיסטיים אלו מחושבים עבור כל פריט בחירה המרובה ומשמשים להערכת פריטים ולאבחון בעיות אפשריות, כגון מסיח מבלבל.
חלופות

תורת המבחנים הקלאסית היא תאוריה משפיעה על ציוני המבחנים במדעי החברה. בפסיכומטריקה התיאוריה מתחרה עם מודלים מורכבים יותר כגון תורת התגובה לפריט (IRT) ותורת ההכללה.
חסרונות

אחד החסרונות החשובים או הידועים ביותר של תורת המבחנים הקלאסית היא שלא ניתן להפריד בין מאפייני הנבחנים ומאפייני המבחן: כל אחד מהם יכול להתפרש רק בהקשר של השני.
חסרון נוסף טמון בהגדרת המהימנות העומדת בבסיס תורת המבחנים הקלאסית, הקובעת כי מהימנות היא "המתאם בין ציוני נוסחים מקבילים". ישנו קושי רב בבנייה של נוסחים מקבילים ותהייה האם הדבר בכלל אפשרי. מקדמי מהימנות שונים מספקים הערכות מהימנות נמוכות יותר או אומדני מהימנות עם הטיות לא ידועות.
חסרון שלישי נוגע לשגיאת מדידה סטנדרטית. בבסיס תורת המבחנים הקלאסית, עומדת ההנחה כי שגיאת המדידה הסטנדרטית זהה לכל הנבחנים. עם זאת, ציונים בכל מבחן הם מדדים לא מדויקים באופן שווה עבור נבחנים בעלי יכולות שונות, ולכן ההנחה של שגיאת מדידה שווה לכל הנבחנים בעייתית.
חסרון רביעי בתורת המבחנים הקלאסיים נובע מכך שהיא מכוונת למבחן בכללותו ולא לפריטים. תורת המבחנים הקלאסית אינה יכולה לעזור לנו לנבא הצלחה של נבחן או קבוצת נבחנים על פריטים בודדים.
ראו גם

פסיכולוגיה חינוכית
פסיכומטריקה