הבתולה מלודמיר
ביוגרפיה

תולדות חייה ידועות בעיקר מתוך אגדות וסיפורי עם. חנה רחל נולדה בעיירה לודמיר שבאוקראינה לרבי מוניש, מחסידי רבי מרדכי מטשרנוביל או רבי צבי הירש מזידיטשוב (ישנן גרסאות שונות). היא הייתה בת יחידה להוריה, מרובת כישרונות ובעלת ידע רב במדרשי אגדה ובספרות המוסר. כשהייתה בת 9 אמה מתה.
לפי גרסה אחת, היא התארסה עם חבר ילדות שלה, וכפי הנהוג נכפתה על בני הזוג הפרדה מלאה עד החתונה. הפרידה מארוסה הביאה אותה למשבר ולדיכאון, והיא החלה להתרחק מאנשים ולהתבודד בחדרה. לפי אחת האגדות, באחד מביקוריה בקבר אמה, היא נחבלה והובאה לבית אביה. לאחר שאיבדה את הכרתה, לפתע פקחה את עיניה ובישרה לאביה כי הייתה בבית דין של מעלה ושם קיבלה נשמה חדשה. היא החלה ללמוד תורה ולהתפלל, הניחה תפילין והתעטפה בטלית. בשלב זה ביטלה את אירוסיה. לאחר תקופה נפטר אביה, שהיה סוחר, והוריש לה ממון רב. הירושה העניקה לה עצמאות כלכלית חריגה לאישה צעירה באותם ימים, והיא בנתה לעצמה חדר שנקרא "גרינשטיבעל", שבו התבודדה בלימוד ובתפילה.
היא הקפידה על גדרי ההלכה, וכך הכינה לעצמה טלית מיוחדת כדי שלא תהיה דומה לטלית של הגברים, משום איסור לא ילבש, וכן את אמירת הקדיש (על אביה) הייתה אומרת בלחש יחד עם הגברים, על מנת שלא להשמיע את קולה, משום איסור קול באישה ערווה. כמו כן הזהירה נשים אחרות שאינה מודל לחיקוי.
השמועה אודות הבתולה הקדושה הכתה גלים, ורבים נהרו לעיירה לודמיר להתברך מפיה. אף נפוצו שמועות על גילוי אליהו לו היא זוכה, וכן על רוח הקודש ששורה עליה. בין הבאים להתברך היו בעיקר נשים וגברים בני המעמד הנמוך. בלודמיר התגורר צדיק נוסף, רבי משה גוטליב מלודמיר, בנו של רבי שלמה מקרלין. לפי נתנאל דויטש, משה מלודמיר נתמך על ידי עשירי העיר, ולכן בני המעמד הנמוך לא חשו בנוח לפנות אליו והעדיפו לגשת אל חנה רחל. את ברכותיה ודברי תורתה היא השמיעה דרך דלתה הסגורה, ולא הכניסה איש לחדרה. אט אט התגבשה סביבה קבוצת חסידים שכונתה "חסידי הבתולה מלודמיר". חסידים רבים היו באים לשמוע ממנה דברים, ודבריה נחשבו גם אצל אדמו"רים. כך מסופר שאמרה כי רבי ישראל מרוז'ין מחזיק טובה לרבי נפתלי כ"ץ בשמים, ורבי ישראל מרוז'ין אישר את דבריה וביאר אותם שבכך שנוהג באורח חיים מפואר ויוקרתי, הרי הוא מלמד זכות על רבי נפתלי כ"ץ שנהג מעין כך כך גם מסופר על רבי יצחק מראדוויל ששאל אותה מה אומרים עליו בשמים, וענתה לו "א טאטינס א קינד" (בן של אביו, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב). ר"י מראדוויל הקפיד עליה שזלזלה בו, ואמר לה "מער ניט", והוסיף ואמר לה כי "מער וועסטו שוין נישט זאגן", ועל פי אותה אגדה שוב לא הוסיפה לספר על הנאמר בשמים.
ההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה. היו טענות כלפיה כי קולה הוא קול גברי, ומשכך נטען כי נכנס בה דיבוק גברי, וזו סיבת כל התנהגותה כך. היו אדמו"רים שטענו כי נשמתה היא גלגול של אחד הצדיקים, אך לא גילו את שם אותו הצדיק. יש הטוענים כי כינויה "הבתולה" ניתן לה ככינוי גנאי על ידי מתנגדיה, ובהם האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל שהורה לה לחדול ממנהגיה ולהתחתן. לפי חלק מהגרסאות היא התארסה ואולי אף התחתנה, אך הקשר לא עלה יפה והיא נפרדה במהרה מבעלה. לפי גרסה אחת, היא אולצה להתחתן עם המשב"ק שלה, והנישואים לא החזיקו אלא יום אחד שלמחרתו הם התגרשו. לפי גרסה אחרת, היא התחתנה אך בעלה סירב לממש את הנישואים מפחד קדושתה ומעמדה הרוחני, ולאחר תקופה קצרה הם התגרשו. יש גרסה שלפיה הדבר נשנה עם בעל נוסף ולפיה אף אמרו כי השכינה מנעה מהם לממש את הנישואים. את אדמו"ריותה היא לא הייתה מוכנה להפסיק.
משגברו הרינונים אחריה, ובמקביל לעליות אחרות של חסידים ממזרח אירופה, עלתה לארץ ישראל, כנראה בערך בשנת 1860. גרסה אחרת אומרת כי עלתה לארץ ישראל אחר שצפתה כי בעלייתה תזכה לניצוץ של דבורה הנביאה ובכך תביא את הגאולה. במפקדים שקיים משה מונטיפיורי בשנת 1866 ו-1875 היא מופיעה ברשימת האלמנות (בתור אישה בודדת) של כולל ווהלין. בראשון מהן היא מופיעה כ"רבנית רחל חנה", ובשנייה "רבנית הצדקת חנה רחל מלודמיר". בירושלים המשיכה חנה רחל לנהוג מנהגי אדמו"ר חסידי, ערכה מדי שבת סעודה שלישית לחסידיה בביתה שבשכונת מאה שערים, לימדה תורה, אמרה מאמרי חסידות והעניקה ברכות. חנה רחל נהגה להתפלל עם נשים אחרות בכותל המערבי, ומדי חודש הייתה עולה בראש חודש עם חסידיה לקבר רחל. בערב שמחת תורה הייתה נהירה המונית אליה, על מנת להתברך מפיה. לפי חלק מהעדויות אף עסקה בקבלה מעשית, וקיימת אף אגדה על פגישה עם זקן אחד בה נערכה תוכנית לדחוק את הקץ, אך זו הופרה על ידי אליהו הנביא.
לפי חלק מהאגדות היא נישאה בשנית בסביבות גיל 50 בארץ ישראל, אחר ששלח אליה רבי מרדכי מטשרנוביל את אחד מתלמידיו שהיה יפה תואר ואליו היא נישאה. מסופר שמאז סרה רוחה והיא שוב "שקעה בעצבות, התמעטה תורתה והתמעטו חסידיה, עד שכבר שקעה תפארתה". אמנם היא המשיכה בלימוד התורה, וגם לעת זקנתה, כאשר מערכת הראייה שלה לא תפקדה באופן תקין, הייתה לומדת בעל פה תלמוד וספר הזוהר. גרסאות אחרות טוענות כי אחר שנישאה נעשתה אישה פשוטה ככל הנשים, וסרה ממנה רוח הקודש שהייתה לה.
היא נפטרה ככל הנראה בכ"ב בתמוז ה'תרמ"ח (1888) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת וואהלין-ישן. במשך השנים אבד מיקום הקבר, והוא נמצא רק בשנת 2003 (ה'תשס"ג) על ידי נתנאל דויטש. המצבה המקורית נשברה ככל הנראה בעת הכיבוש הירדני של מזרח ירושלים, ולא ידוע מה נכתב עליה. לאחר מציאת הקבר הוקמה על קברה מצבה מחדש, על ידי אישים מהתנועה להתחדשות יהודית בראשות זלמן שחטר-שלומי, עליה נכתב: ”פ"נ הרבנית הצדקת חנה רחל, בת ר' מאניש, מלודמיר, כ"ב תמוז תרמ"ח; מנשים באהלה של תורה תבורך”, כשאדמו"ריותה אינה מפורשת באופן מכוון. המצבה ועיצובה הוגבלו על פי הנחיות החברה קדישא שדרשו כי לא תישא המצבה אופי חורג מהמצבות האחרות שבמקום, וכן התנגדו להקמת אוהל על קברה. ביום השנה לפטירתה מתקיימת עלייה לקברה.