stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת בית יעקב (וויגה)
היסטוריה

במחצית הראשונה של המאה ה-17 יצא רבי ישראל יעקב חאגיז, בן לשושלת רבנים מקהילת המגורשים בפאס, ממרוקו, כשבכוונתו לעלות לארץ ישראל. בדרכו לארץ הוא עבר בסלוניקי שהייתה מרכז תורני חשוב ביותר ליהודי המזרח באותה התקופה, הוא התרשם מקרוב מישיבותיה ומהסדרים ששררו בהן למופת. בהשראת ההתרשמות מישיבות סלוניקי הוא הגה תוכנית לייסד ישיבה דומה בירושלים, ופרסם את תוכניתו בערים שונות באימפריה העות'מאנית. לאחר שהסתובב בערי האימפריה העות'מאנית הוא הגיע לאיטליה והדפיס שם כמה מספריו. בספריו הוא מעלה על נס את משאלת לבו להקים את הישיבה בירושלים. בליבורנו הוא פגש שלושה אחים עשירים: אברהם ישראל, יעקב ורפאל ממשפחת וויגה. אחים אלו הקדישו סכומי עתק בבנקים של ליבורנו ואמסטרדם למען הקמת בית מדרש בירושלים אשר יסייע לענייה וחכמיה. רבי יעקב הותיר עליהם רושם עז והם נרתמו להוות גב כלכלי לישיבה שבדרך.
בשנת ה'תי"ח (1658) עלה רבי ישראל יעקב לירושלים וייסד את הישיבה. שמה של הישיבה "בית יעקב", על שמו. ייסוד הישיבה הטיב את מצב העניים והתושבים בירושלים, ועד מהרה התלקטו אליה יהודים רבים. בין הבאים היו חכמים גדולים שעזבו את כבודם בקהילתם ובאו להסתופף בישיבה. כפי שמספר רבי משה גאלנטי, שהיה מתלמידי הישיבה, חמיו של רבי ישראל יעקב בזיווג שני וממלא מקומו בהנהגת הישיבה: ”שמיום שבא לעיר הקודש [=רבי יעקב חאגיז] ירושלים ת"ו, נתרב' באוכלוסי' ונתיישבה העיר וקפצו עליה גדולי ישראל, כמו הגאון המפורסם מהר"ש אלגאזי ז"ל, והגאונים: מהר"א חנניא ומוהר"א אמיגו ומוהר"ש גארמיזאן”.
בישיבה למדו תלמידי ירושלים מגיל הילדות ועד זקנה. יצאו ממנה תלמידים מפורסמים שהיו מנהיגי קהילות בארץ ישראל ובתפוצות, וכן מחברי ספרים על התלמוד ופסיקה הלכתית (ראו להלן).
על אף שמתלמידי הישיבה יצא נביאו של שבתאי צבי, נתן העזתי, ראשי הישיבה וכמה מתלמידיה הובילו התנגדות תקיפה לשבתאי צבי וכת מאמיניו, ומהם ידועים ראשי הישיבה: הרב חאגיז והרב גאלנטי, רבי משה חאגיז, בנו של רבי ישראל יעקב ונכדו של רבי משה גאלנטי, ורבי שלמה אלגאזי.
בשנת ה'תל"ד (1674) נפטר ראש הישיבה, רבי ישראל יעקב חאגיז והמשיך אותו בתפקיד חמיו, רבי משה גאלנטי. הוא עמד בתפקיד עד לפטירתו בכ"א בשבט ה'תמ"ט (פברואר 1689). עוד לפני פטירתו התגלעו סכסוכים בתוככי הישיבה, ולאחר פטירתו פנו חלק מהחכמים בישיבה ליעקב אלזריש, מבני משפחת וויגה וממונה מטעמה על הכספים, לעכב את מינויו של רבי משה חאגיז היורש. אלזריש הפסיק כנראה את התמיכה וכתוצאה מכך החלה הישיבה להתפרק וחלק מהתלמידים עזבו את הלימוד בה ופנו לעסקים. רבי משה ניסה להמשיך את קיום הישיבה ויצא לשם כך למצרים וליבורנו. נראה היה שמאמציו בליבורנו כמעט עשו פרי, אך בשנת ה'תנ"ז (1797), ארבעה חכמים מירושלים ששמם לא ידוע הריצו מכתב לליבורנו, בו דרשו בתואנות שונות מגבירי המקום שלא למנות את רבי משה לשום תפקיד בירושלים. המכתב הוציא שם רע על רבי משה והביא את מאמצי גיוס הכספים לכישלון.
סדרי הלימוד > סדרי הלימוד לגילאים הצעירים

על סדרי הלימוד הראויים לילדים ברמות השונות כותב רבי ישראל יעקב חאגיז. הוא מבחין בין תלמיד שאביו מייעד אותו להיות תלמיד חכם לבין תלמיד שמתעתד לצאת לעבוד לפרנסתו: ”אחר שיהיה [=התלמיד] כבר שית כבר שבע [=בן שש כבן שבע] ולמד תורה נביאים וכתובים, יכניס אותו בלימוד קבע בגמרא עד שיהיה בן עשרים שנה ויתמלא כריסו מבקיאות ופלפול... והנהגתי מנהג זה בעה"ק ירושלים תוב"ב... זהו למי שחננו הי"ת [=השם יתברך] ונתן לו ולבנו הבנה שיהיה בעל תורה דוקא, אבל בכללות הלומדים בת"ת [=בתלמוד תורה], היותר טוב שיעצתי לאבות הבנים ולמלמדים הוא שיהיו בני מצווה שיתעסקו עמהם בתנ"ך עם פרש"י ז"ל, מדרשות והגדות ופסקי דינים מההלכות הנצרכות לצורך הנהגת היהדות... ושנים ושלושה ימים בשבוע ללמוד עמהם קצת משנה עם פי' [=פירוש] רבנו עובדיה ז"ל, ומעט גמרא עם פי' רש"י ז"ל.”
בנו, רבי משה חאגיז, מוסר כי אביו היה משתמש בתמריצים כספיים כדי לדרבן את תלמידיו לרכישת בקיאות נרחבת בתורה ”היה משתדל בכל עוז של תורה עם התלמידים... ומפריז להם מעות כדי שישנו את כל הש"ס בעל פה, ויש מהם שעלתה בידם ויש מהם שזכו במקצת, ויש מהם בשני סדרים... ומרי הרב המפורסם מר זקני [=רבי משה גאלנטי] היה אומר שכל סדר לימודו של א"א [=אדוני אבי] עשה והצליח ועלו ובאו בידו כמה וכמה מהם שכמעט כל התלמוד היה שגור בפיהם כקורא את שמע, וכמה וכמה בפסקי דינין... ולא יאמן כי יסופר אם לא שהוא היה רואה בעיניו סדר ההנהגה. וההבחנה שהיה לו בתלמידים כדי להכיר ולהבחין כח כלי הזכירה של כל אחד ואחד עד היכן היתה מגעת ולהיכן היתה נוטה...” הוא ממשיך לתאר כי היה מכוון כל תלמיד לפי כשרונותיו; חלקם למשנה, חלקם לתלמוד וחלקם לפסקי דינים.
סדרי הלימוד > שאלה עיונית על בסיס שבועי

מדי שבת היה ראש הישיבה, רבי ישראל יעקב חאגיז, מניח לפני התלמידים שאלה עיונית מאתגרת שהיה עליהם להשיב עליה. הוא עצמו כתב תשובות לשאלות, הן נדפסו לצד השאלות בספר "הלכות קטנות". בשער הספר נכתב ”אשר והכין מדי שבת בשבתו ביום הששי [...] להביא אל אהל מועד משכן העדות בית המדרש הגדול, מדרש בית יעקב אשר היה בירושלים...” (שער דפוס ראשון, וונציה, תס"ד). השאלות עוררו הדים רבים גם בין החכמים הגדולים, ואף ניתן למצוא את רובן מופיע, כמעט באותו הנוסח, בספריהם של חכמי ירושלים באותה התקופה.
סדרי הלימוד > לימודי חול

בישיבה עסקו התלמידים גם בלימודי חול שמסייעים להבנת התורה: לוגיקה, מתמטיקה, והנדסה, "חכמת הטבע" ו"חכמת האלוהות". לימודים אלו היו ניתנים לתלמידים שלמדו תקופה מסוימת לימודי קודש.
מתלמידי הישיבה וחכמיה

רבי ישראל יעקב חאגיז - ראש הישיבה.
רבי משה גאלנטי - מחבר שו"ת וחידושים, חמיו של רבי ישראל יעקב אלגאזי ויורשו בהנהגת הישיבה.
רבי שלמה אלגאזי - מחבר חיבורים רבים על התלמוד וכלליו.
רבי אברהם אמיגו.
רבי אברהם אבן חנניה.
רבי שמואל גרמיזאן - מחבר חיבורים רבים על התלמוד ופסקי הלכה.
רבי יצחק בוטון.
רבי יעקב מולכו.
רבי משה בן חביב - חתנו של רבי ישראל יעקב חאגיז, מחבר חיברים רבים על תלמוד והלכה וראשון לציון.
רבי יוסף אלמושנינו - רבה של בלגרד מחבר השו"ת "עדות ביהוסף".
רבי חזקיה די סילוה - מחבר הספר ההלכתי "פרי חדש".
רבי חיים אבולעפיה - מחבר חיבורים רבים, רבה של איזמיר, ובסוף ימיו חידש את היישוב היהודי בטבריה.
רבי דוד הכהן - מחבר הספר דעת קדושים.
רבי משה חאגיז - בנו של רבי ישראל יעקב אלגזי, מחבר חיבורים רבים והביא לדפוס את ספרי אביו וזקנו רבי משה גאלנטי.
רבי רפאל מרדכי מלכי - רופא וגביר מפורסם, למד בישיבה עם בואו לירושלים (הוא היה חמיהם של שניים מתלמידי הישיבה: רבי חזקיה די סילוה ורבי משה חאגיז).
נתן העזתי - חכם ומשורר שעסק בקבלה, נביאו של משיח השקר שבתאי צבי.
ראו גם

ישיבת בית יעקב (פירירא)
ישיבת כנסת ישראל (מיסודו של רבי חיים בן עטר)
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, "לתולדות בתי המדרש בירושלים במאה הי"ז", HUCA (אנ') כ"א (תש"ח), עמ' א–כח (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
הערות שוליים

↑  כך למשל הוא כותב בשנת ה'ת"ח (1648) ”העתירו בעדי לה', יאריך ימי בטוב כדי שאזכה את הרבים כאשר עם לבבי ועיניכם תחזינה מישרים, אכי"ר.” (דיני ברכת השחר ק"ש ותפלה, הקדמה, ורונה, ת"ח). ובשלהי פירושו "עץ החיים" לסדר קדשים שיצא בשנת ה'תט"ז (1657) הוא עדיין מביע את משאלת לבו: ”הוא ברחמיו ימלא משאלות לבי לטובה, ויזכני לעלות לארצנו הקדושה ללמוד תורתו הקדושה וללמדה.”.
↑  דבריו הובאו על ידי נכדו רבי משה חאגיז, בספרו משנת חסידים, דף קיט עמ' ב, וועזינבך, תצ"ג.
יחסי צ'ילה–רוסיה

| יחסי צ'ילה–רוסיה |
| --- | --- |
צ'ילה: רוסיה


צ'ילה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
756,102: 17,098,242
אוכלוסייה
19,788,712: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
335,533: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,956: 13,978
משטר
רפובליקה דמוקרטית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

נשיא רוסיה ולדימיר פוטין (מימין) עם נשיא צ'ילה מישל בצ'לט (משמאל), נובמבר 2014.
יחסי צ'ילה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין צ'ילה לרוסיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בתקופת ברית המועצות, ב-11 בדצמבר 1944.
שתי המדינות חברות מלאות ב-APEC, בקרן המטבע הבינלאומית ובאו"ם.
יחסי סחר

בשנת 2001 הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות הסתכם לנו$50 מיליון דולר, והוא גדל ל-300 מיליון דולר ב-2007, ו-380 מיליון דולר ב-2008. ב-2014 הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-820 מיליון דולר.
צ'ילה מצפה גם להקים חנויות ייצוא חדשות ברוסיה לצורך תפוקת האוכמניות הגוברת שלה. היא הציגה לראשונה את התערוכה האחרונה של IFE במוסקבה. בשנת 2007–2008, רוסיה זינקה מעל ספרד, והפכה לשוק יצוא הפרות השלישי בגודלו של צ'ילה באירופה, עם יצוא כולל למדינה (בעיקר תפוחים וענבים) שגדל ב-59 אחוזים, מ-64,554 טון ל-102,321 טון.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-2 קונסוליות בסנקט פטרבורג וולדיווסטוק. מאידך, רוסיה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה וקונסוליה כללית בוולפראיסו.
ירון חסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 (בן 63 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי למוזיקה 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 
ירון חסון (נולד ב-1961) הוא מוזיקאי וגיטריסט ישראלי.
ביוגרפיה

בצעירותו החל חסון ללמוד גיטרה ומוזיקה קלאסית מערבית. בשנת 1988 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. באותה שנה זכה בפרס הראשון בתחרות הלאומית לגיטרה בישראל. הוא מופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם כמבצע וכמלחין, ביניהם שבוע התרבות הספרדי-ישראלי (1989) אליו נשלח כדי לייצג את ישראל לצד התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולהקת המחול בת דור, פסטיבלים בליאז' (1989), בקורדובה (1990), בריכנוב (1995), בתל אביב (1999), באבו גוש (2000), ועוד; כמו כן מוזמן בקביעות לפסטיבל הגיטרה הלאומי בישראל. הוא זכה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל במשך עשר שנים ברציפות. הקלטותיו כוללות רסיטלים לרשות השידור הישראלית משנת 1989. אלבומים ובהם ביצועיו ליצירות מן הרפרטואר הקלאסי וכמו כן ליצירותיו שלו זכו להכרה בינלאומית על ידי כתב העת האנגלי 'קלאסיקל גיטר מגזין' שציין בנובמבר 2001 כי "עולם הגיטרה הפך עשיר יותר עם נגינתו ויצירותיו של ירון חסון" וכי "יכולותיו הן פנומנליות". בספטמבר 2010 בוצעה הבכורה לקונצ'רטו לגיטרה ולתזמורת סימפונית אותו הלחין. ירון חסון הוא זוכה פרס אקו"ם לשנת 2015 על תרומה ליצירה הישראלית.
אלבומים

(2000) Diwan Suite - יצירה לגיטרה בת עשרה פרקים אותה הלחין וביצע ירון חסון.
(2001) Yaron Hasson - Guitar - ירון חסון מבצע יצירות לגיטרה מן הרפרטואר הקלאסי וארבעה פרקים מיצירתו שלו.
יחסי עומאן–צ'ילה

| יחסי עומאן–צ'ילה |
| --- | --- |
עומאן: צ'ילה


עומאן: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
309,500: 756,102
אוכלוסייה
5,334,472: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
108,192: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,282: 16,956
משטר
מונרכיה: רפובליקה דמוקרטית

יחסי עומאן–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - אין בין המדינות מתיחויות ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין עומאן לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-23 בפברואר 1976.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בעומאן אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן, אלא אשרה אלקטרונית (eVisa). לעומת זאת, אזרחי עומאן שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה אינה מיוצגת בעומאן בדרג השגרירות. צ'ילה מיוצגת בעומאן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במסקט, בירת המדינה.
עומאן אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. עומאן האמינה את שגרירותה שבברזיליה, בירת ברזיל הסמוכה, על צ'ילה.
ישראל בן יוסף

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־16 רגנסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1568 קרקוב, ממלכת פולין השווה 
 
ישראל (איסרל) בן יוסף (מכונה גם רבי איסרל לאזרש בסביבות 1500–1568) היה סוחר-משי יהודי עשיר, בנקאי, ותלמיד חכם.
קורות חיים

מוצאו היה ברגנסבורג שבגרמניה, בשנת 1519, ולאחר גירוש היהודים מהעיר התיישב בקרקוב. הוא היה נכדו של משה אורבך. נישא להאשה מלכה. ואביו של רבי משה איסרליש.
שנת 1552 הייתה תקופה קשה עבור משפחתו של ישראל: אמו, אשתו וכלתו (אשתו הראשונה של רמ"א) מתו במגפה שפגעה בקרקוב באותה השנה. לזכרם ייסד בית כנסת הרמ"א בקז'ימייז', כיום מחוז בקרקוב, שנבנה בשנת 1553 על אדמות שבבעלות ישראל בן יוסף.
על פי האנציקלופדיה היהודית, ניתן להסיק מהתארים אשר כתב עליו בנו בהקדמתו לספרו "מחיר יין" שהוא היה ראש הקהילה.
בית כנסת הרמ"א

על פי אחת המסורות הפופולריות, ישראל יסד את בית הכנסת לכבוד בנו משה, שכבר היה מפורסם בצעירותו בלמדנותו. אולם מהכיתוב העברי של הלוח משמע כי בית הכנסת נבנה לזכרה של אשת ישראל, מלכה (נפטרה ב-1552).
הלכות משמו

בנו הרמ"א מביא הלכה ששמע מאביו "ושמעתי מאבא מורי ש"ן ששמע ממהר"ר אברהם מינץ דאסור ליתן יין אדום לתוך יין לבן בשבת משום צובע".
אגדה

רבי ישראל הקפיד לא לעסוק בעסקיו בערב שבת אחרי חצות היום. על פי האגדה, בזכות זה הוענק לו משמיים להוליד בן קדוש כזה.
בניו

בנו - ר' משה איסרלש (הרמ"א).
בנו - ר' יצחק.
בתו - מרת מרים בילה.
לקריאה נוספת

אשר זיו, רבינו משה איסרליש, ישיבה אוניברסיטה, ניו-יורק תשל"ב, עמ' ט–יד, בהמשך הספר יצא על ידי מוסד הרב קוק.
הערות שוליים

1 2  "שבת שלום". רחמי האב. לונדון. 1960. p. כב. נבדק ב-21 דצמ' 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  "The Remuh Synagogue of Krakow, Poland" (באנגלית). נבדק ב-20 דצמ' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "ISSERLES, MOSES BEN ISRAEL (ReMA)", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
↑  משה איסרליש (1711). "הקדמה". מחיר יין. המבורג. p. ב. נבדק ב-21 דצמ' 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  דרכי משה אורח חיים סימן שכ, אות ב.
יחסי עומאן – ערב הסעודית

| יחסי עומאן – ערב הסעודית |
| --- | --- |
עומאן: ערב הסעודית


עומאן: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
309,500: 2,149,690
אוכלוסייה
5,334,472: 34,113,889
תמ"ג (במיליוני דולרים)
108,192: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,282: 31,295
משטר
מונרכיה: מונרכיה חוקתית

יחסי עומאן–ערב הסעודית הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין סולטנות עומאן לממלכת סעודיה.
שתי המדינות מנהלות מערכת יחסים היסטורית ארוכה, והן חברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ. שתי המדינות הן מוסלמיות, אולם עומאן משתייכת לזרם האיבאדיה ואילו ערב הסעודית משתייכת לאסלאם הסוני. שתי המדינות בעלות ברית חזקות, אולם לעומאן יש גישה מקלה יותר בכל הנוגע לאיראן.
שתי המדינות חולקות גבול ארוך, שני באורכו רק לגבול ערב הסעודית–תימן בקרב הגבולות הסעודיים.
היסטוריה

הח'וארג', קבוצה איסלאמית קיצונית שהוקמה לאחר מותו של הנביא מוחמד במה שעתיד להיות ערב הסעודית, היה אחראי למרד נגד הח'ליף עלי. עם זאת, חלקם, סירבו לסמכותו של ח'וארג' ועברו לדרום ערב, לאזור הכולל כיום את עומאן, והקימו את זרם האיבאדיה.
יחסים מודרניים

כאשר הגישה הפוליטית המודרנית של עומאן וסעודיה התגבשה על רקע נסיגת הכוחות המזוינים הבריטיים, הם ביססו מערכת יחסים בשנת 1971. עם זאת, עומאן בחרה בגישה מתונה בסדר היום הפוליטי בהשוואה לסעודיה. עומאן שימשה כמתווכת השומרת על היחסים עם איראן כאשר לאיראן יש מתיחות עם מדינות ערביות אחרות, ומאז הפכה לגשר המחבר בין שתי מדינות. כמו כן, עומאן אינה משתתפת בקואליציה בראשות סעודיה במלחמת האזרחים בתימן.
לאחרונה, עומאן משמשת גם כמתווכת מתונה במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בין קטר לערב הסעודית, ומספקת דרך חלופית לעקוף את חסימת קטר על ידי ערב הסעודית ובעלות בריתה.
נציגויות דיפלומטיות

עומאן מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
יחסי פינלנד–צ'כיה

| יחסי פינלנד–צ'כיה |
| --- | --- |
פינלנד: צ'כיה


פינלנד: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
338,145: 78,867
אוכלוסייה
5,618,827: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
300,187: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,425: 30,910
משטר
רפובליקה

שגרירות פינלנד בפראג
יחסי פינלנד–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין הרפובליקה הצ'כית.
היסטוריה > ראשית היחסים

היחסים בין העמים החלו בסוף המאה ה-14, כאשר גם פינים הגיעו מהמדינות הנורדיות ללמוד באוניברסיטת פראג, ולאחר מכן הם עבדו כפקידים וחלקם הפכו גם לפוליטיקאים. בשנת 1578 הוקם קולג'יום נורדיקום, סמינר מיוחד לחינוך מיסיונרים קתולים על ידי קמפוס ישועי באולומוץ, בו למדו גם פינים רבים ולאחר שחזרו לארצם הם פעלו כקתולים סודיים במשרדים השונים. עם זאת, במהלך הרדיפה הקשה של הקתולים בתקופת שלטונו של הדוכס קרל הם בדרך כלל התגלו, נשללו מתפקידם ונאלצו לעזוב את הארץ.
פרק מיוחד של הנוכחות הפינית בבוהמיה הוא תקופת מלחמת שלושים השנים, כאשר הצבא השוודי כלל כ-24 אלף חיילים פינים, מה שמכונה "הקפאליטה" שנחשבו כבעל יכולות שטניות. היו אלה פינים שבשנת 1648 לקחו איתם את ספריית שטרחוב מפראג, כמו גם חפצי ערך ממנזר סטרחוב. ספריית סטרחוב הועברה לטורקו שם ראה אותה יוסף דוברובסקי בשנת 1792 כשנסע לשוודיה ורוסיה באותה תקופה; הספרייה נשרפה בשנת 1827 במהלך השריפה בעיר.
עד המאה ה-19, המגעים הצ'כים עם פינלנד (בעבר חלק משוודיה, מאז 1809 הדוכסות הגדולה של פינלנד באימפריה הרוסית) היו פחות או יותר ספורדיים כמו ביקורים נדירים של מטיילים או תאולוגים.
במאה ה-19, הציבור הפיני החל לקבל מידע על התנועה הלאומית הצ'כית. כתביו של פ. פאלאקי התפרסמו בפינלנד במהלך מאבק הצ'כים על עצמאותם. אחד האירועים המשמעותיים ביותר ביחסים ההדדיים במחצית השנייה של המאה ה-19 היה שהותו של העיתונאי אנטון פרדריק אלברג בפראג, אשר היה ידוע בשם בדוי אנטי ג'אלבה ונפגש עם פאלאקי, ריגר ונפרסטק. הוא למד על הדרישה הנוגעת לאוניברסיטה צ'כית עצמאית, הוא העריץ את השתתפות חובה בבית הספר ואת הזמן המוקדש לשפה הצ'כית בבתי הספר. הוא העיד עדויות על שהותו כמה חודשים בבוהמיה בסדרת המאמרים מכתבים מחו"ל שפורסמו במגזין Uusi Suometar.
היסטוריה > עצמאות המדינות

בתחילת המאה ה-20, העיתונות הצ'כית התחילה לציין את הפעילות הפינית לעצמאות. ראשית עם הערות בעלות אופי פרו-רוסי מפורש שמתחו ביקורת על פינלנד על אי הכרת תודה כלפי רוסיה, אולם בהדרגה המאמץ הפיני נחשב כלגיטימי. סקירת העיתונות הצ'כית במהלך 25 השנים האחרונות לפני מלחמת העולם הראשונה מראה כי העיתונות המקומית הייתה מעודכנת היטב על הסכסוך הפיני-רוסי. עם זאת, היא משקפת את המחלוקות בזירה הפוליטית בצ'כיה והקיטוב הפוליטי של דעות אלה.
התנאים שבהם הוקמו המדינות העצמאיות של צ'כוסלובקיה והרפובליקה הפינית בסוף מלחמת העולם הראשונה היו כה שונים, עד שלא הביאו לכינון יחסים דיפלומטיים. בגלל אוריינטציה לא ברורה למדי של מדיניות חוץ והמצב הפוליטי הפנימי שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים בפינלנד לא התעניינה צ'כוסלובקיה במיוחד בכינון יחסים. היוזמה לכינון יחסים דיפלומטיים הגיעה מהצד הפיני. ממשלת פינלנד ביקשה הכרה דה יורה ב-31 בדצמבר 1919. צ'כוסלובקיה הכירה בפינלנד ב-28 באפריל 1920 ורק בפברואר 1921 הגיבה לבקשה לכינון יחסים דיפלומטיים. בספטמבר 1923 נפתחה קונסוליה בהלסינקי, אולם לא היו לה סמכויות דיפלומטיות. לאחר חתימה על הסכם סחר בשנת 1927 נוצרו גם יחסים דיפלומטיים - הקונסוליה שודרגה לצירות. לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, הרשויות הפיניות נקטו עמדה שלילית בפעילות נוספת של הנציגות הצ'כוסלובקית שנסגרה ב-15 במרץ 1939 והדרכונים הצ'כוסלובקים הוכרזו כפסולים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה ושיקום המגעים לאחר המלחמה

המצב במהלך מלחמת העולם השנייה היה מנקודת מבט של היחסים ההדדיים מעורפל ומסובך. בתקופת הסכם מינכן פינלנד רצתה להישאר נייטרלית לחלוטין ובנוסף גילתה הבנה לגרמנים סודטים. צ'כוסלובקיה גילתה אהדה לפינלנד במהלך מלחמת החורף, אולם לא גילתה שום הבנה לברית פינלנד עם גרמניה במהלך מלחמת ההמשך.
היחסים הדיפלומטיים חודשו מיוזמת פינלנד בשנת 1946; הצירות הצ'כוסלובקית התחילה לעבוד שוב ב-30 ביוני 1947. בשנת 1959 שודרגו הצירויות בפראג ובהלסינקי לשגרירויות.
בתחילת 1948, ההתפתחות בשתי המדינות הייתה דומה; הקומוניסטים הפינים דיברו על "הדרך הצ'כוסלובקית". לאחר תבוסתם בבחירות ביולי 1948, הקומוניסטים לא נכנסו לממשלה עד 1966 והם מעולם לא הגיעו לעמדות חזקות. יחסים הדדיים הדוקים בשנות ה-50 נשמרו רק בין המפלגות הקומוניסטיות לבין ארגוניהם באמצעות שליחת משלחות לקונגרסים המפלגתיים.
היסטוריה > האביב של פראג ולאחר מכן

תהליך הרפורמה בצ'כוסלובקיה בשנת 1968 הביא לעניין אינטנסיבי יותר של הציבור הפיני בהתרחשויות בצ'כוסלובקיה. כיבוש צ'כוסלובקיה היה הלם; העיתונות הפינית גינתה את הכיבוש. ממשלת פינלנד לא נקטה עמדה רשמית כלשהי כלפי מה שנקרא משבר צ'כוסלובקיה.
בתקופת הנורמליזציה הנשיא אורהו קקונן החל תקופה פעילה של יחסים דו-צדדיים. בשנת 1969 ביקר בצ'כוסלובקיה ובשנת 1970 ביקר הנשיא לודביק סבובודה בפינלנד. בשנת 1975 השלב האחרון של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה נערך בהלסינקי, והוא היה תוצאה של מאמץ רב שנים של הדיפלומטיה הפינית. פעילות עצומה בבניית גשר בין המזרח למערב הפכה מרחב תמרון רב יותר לדיפלומטיה הפינית ולעמדתה כמדינה נייטרלית גם במשא ומתן עם ברית המועצות. מדיניות זו נמשכה גם בתקופת יורשו של קקונן, הנשיא מאונו קויביסטו.
היסטוריה > שיתוף פעולה לאחר מהפכת הקטיפה

בסוף שנות ה-80 עוצמת היחסים הדו-צדדיים פחתה; את תשומת ליבם של הציבור והפוליטיקאים הפינים משכה רק פעילות האופוזיציה האנטי-קומוניסטית וקריסת המשטר בנובמבר 1989. היחסים ההדדיים השתנו; נערכו יותר מגעים ברמה הרשמית כמו גם בחיי היומיום. במאי 1991 ביקר הנשיא ואצלב האוול בפינלנד במהלך הסיור שלו במדינות הנורדיות. חלוקת צ'כוסלובקיה התקבלה על ידי הציבור הפיני בהבנה. ביוני 2005 ערך נשיא צ'כיה ואצלב קלאוס ביקור ממלכתי בפינלנד. בשנת 2008 ביקר ראש הממשלה מאטי ואנהאנן בצ'כיה, חמש שנים לאחר מכן ביקר ראש ממשלת צ'כיה פטר נצ'אס בפינלנד ובשנת 2018 ביקר בפינלנד ראש הממשלה אנדריי באביש.
נציגויות דיפלומטיות

פינלנד מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי גרמניה–לוקסמבורג

| יחסי גרמניה–לוקסמבורג |
| --- | --- |
גרמניה: לוקסמבורג


גרמניה: לוקסמבורג
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 2,586
אוכלוסייה
84,431,715: 674,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 85,755
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 127,064
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה

בשנת 1815 הצטרפה לוקסמבורג לקונפדרציה הגרמנית, ובמבצריה ישב חיל מצב פרוסי, ובהמשך הצטרפה לוקסמבורג לצולפריין.
בשנת 1914 פלשו הגרמנים ללוקסמבורג, ונשארה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1918, ובשטחה אף שכן המטה הכללי הגרמני.
בשנת 1940 נכבשה לוקסמבורג על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944.
לאחר המלחמה הצטרפו לוקסמבורג וגרמניה (כגרמניה המערבית) לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, ותרבותיים.
שיתוף פעולה

שתי המדינות חברות בנאט"ו, באיחוד האירופי, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ובזארלורלוקס, ומשתפות פעולה ביניהם במגוון תחומים. מכיוון ששתי המדינות חתומות על אמנת שנגן, המעבר בין הגבולות חופשי ואין שום הגבלת מעבר ביניהם.
יחסים דיפלומטיים

לוקסמבורג מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-11 קונסוליות באאכן, ברמן, דרזדן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, מינכן, זארבריקן, שטוטגרט וטריר. מאידך, גרמניה מחזיקה בלוקסמבורג רק שגרירות בלוקסמבורג
.
יחסים כלכליים

גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של לוקסמבורג, וכ-30% נפח מהיבוא הכולל של לוקסמבורג הוא מגרמניה. כמו כן באזור הגבול כ-38,400 אזרחים גרמנים עובדים בלוקסמבורג.
ישו צייד הערפדים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  לי דמרבר
 תסריט:  יאן דריסקול
 עריכה:  לי דמרברה
 שחקנים ראשיים:  פיל קאראקס מורייל וארהאליי ג'ף מופט יאן דריסקול
 מוזיקה:  גרהאם קולינס
 מדינה:  קנדה 
 חברה מפיצה:  אודסה פילמוורקס בע"מ
 הקרנת בכורה:  15 בינואר 2002
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט ערפדים, קומדיית אימה, סרט להט"בי 
 תקציב:  100,000 דולר קנדי
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ישו צייד הערפדים הוא סרט משנת 2001. הסרט עוסק במאבקו המודרני של ישו על מנת להגן על אוכלוסיית הלסביות של אוטווה, קנדה, מפני ערפדים.
פסקול הסרט כולל מספר שירים של להקת "The Hammerheads", שהמפורסם ביניהם הוא השיר "Everybody Gets Laid Tonight".
הסלוגן של הסרט הוא - "כוחו של ישו משפד אותך" (The power of Christ impales you), משחק מילים על הסלוגן - "כוחו של ישו מאלץ אותך" (The power of Christ compels you), משפט בו משתמשים לעיתים קרובות בגירוש שדים וכן הוא נאמר בסרט מגרש השדים.
סלוגן נוסף שהיה בשימוש הוא The first testament says "an eye for an eye." - The second testament says "love thy neighbour." - The third testament ... Kicks Ass!!! - אשר בתרגום לעברית ניתן לקרואו כ"הברית הישנה אמרה עין תחת עין; הברית החדשה אמרה אהוב את רעך; הברית היותר חדשה... מגניבה!"
עלילת הסרט

הסרט נפתח בגילוים של כמרים כי הערפדים יצאו מכלל שליטה. הכמרים מחליטים לפנות אל ישו לעזרה, אך מותקפים ונהרגים בעצמם על ידי ערפדים בטרם שיוכלו להעביר לו את כל המידע הדרוש. לאחר מכן הערפדים אף תוקפים את ישו עצמו.
ישו מבין את חומרת המצב ומתכונן לקרב. הוא פוגש בלסבית צעירה בשם מארי מגנום אשר עוזרת לו ומרוממת את רוחו. הוא מקצר שערו ומתחיל להתחמש ביתדות עץ (על פי האגדה המקובלת שניתן להרוג ערפדים בעזרת החדרת יתד עץ לליבם). במהלך דרכו הוא מותקף על ידי חבורת אתאיסטים אשר לטענתם נמאס להם מעצם קיומו וכי הגיע הזמן להכריע בשאלה הדתית. האתאיסטים תוקפים את ישו בחבורות רבות המשתמשות באמנויות לחימה שונות. ישו מצליח להביס את כל האתאיסטים וממשיך בדרכו.
בינתיים אנו למדים על תוכניתם השטנית של הערפדים, המתכננים להכחיד את כל קהילת הלסביות כדי לשמר את כוחם. ראש הערפדים הוא ג'וני גולגולתא ויחד עמו עובד המנתח המרושע (ערפד אף הוא) ד"ר פרטוריוס. מטרתם היא להחליף את עורן של הלסביות אותם הם צדים בעורם של צבא הערפדיות שלהם ובכך לתת להם את היכולות ללכת באור יום (שכן על פי האגדה הערפדים אינם יכולים לסבול את קרניה של השמש).
ישו נעזר באביו (אלוהים) וקורא לכוכב ההיאבקות מקצוענית אל סנטו - מתאבק מקסיקני החובר אליו. בקרב הסופי ישו נלחם הן בגולגולתא ובפרטוריוס בו זמנית ובמקומות שונים.