stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליסס
מבנה הספר ותקציר העלילה > פרקי הספר

במכתבו לאחיו סטניסלאוס כתב ג'ויס כי "יוליסס" יכיל 22 פרקים, ויחולק לשלושה חלקים. בסופו של דבר הסתפק ב-18 פרקים בלבד.
החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית. 18 פרקי הספר מחולקים לשלושה חלקים: שלושת הפרקים הראשונים מהווים את המבוא, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום. לחלק זה קרא ג'ויס טלמאכיה. הוא מקביל לחלק באודיסיאה המתאר את קורותיו של טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ומהווה מעין המשך משלים ל"דיוקן האמן כאיש צעיר". גיבורו הוא סטיבן דדאלוס, האלטר-אגו של ג'ויס. בחלק זה, המצומצם יחסית בהיקפו, אין לאופולד בלום נוכח כלל.
הספר פותח בשעת בוקר, שבה סטיבן וחבריו, המתגוררים במגדל לחוף מפרץ דבלין, מתחילים את יומם (הפרק "טלמאכוס"). בסופו מחליט סטיבן לעזוב את המגדל בכעס. הפרקים הבאים הם "נסטור" ו"פרוטאוס". העלילה בחלק זה מתרחשת כולה באתרים השוכנים לחופי מפרץ דבלין.
החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - המתאר בעיקר את קורותיו של לאופולד בלום לאורך היום, כשמדי פעם מגיחה דמותו של סטיבן דדאלוס. הוא מתחיל בשעה שמונה בבוקר בביתו של בלום ומסתיים בחצות ברובע הזונות של דבלין.
חלק זה כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4–9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, ("סקילה וכריבדיס"), מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, "הסלעים הנודדים". ג'ויס אף שקל לכתוב פרק ביניים שיפריד בין שני הפרקים, ובכתב היד ציין, בשולי העמוד בו מסתיים הפרק התשיעי, כי סיים את המחצית הראשונה של הספר. שני החצאים אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר. החצי השני מתחיל בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזוהי גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
| --- | --- |
 "קאליפסו"  "אוכלי הלוטוס"  "האדס"  "אאולוס"  "לסטריגונים"  "סקילה וכריבדיס":  "הסלעים הנודדים"  "הסירנות"  "הקיקלופים"  "נאוסיקה"  "שורי השמש"  "קירקי"
החלק השלישי הוא הנוסטוס, או "השיבה הביתה", והוא מתאר את "מסעם" של בלום וסטיבן דדאלוס מרובע הזונות המתואר ב"קירקי" לביתו של בלום. כלולים בו שלושה פרקים: "אמאוס", "איתקה", ו"פנלופי".
מבנה הספר ותקציר העלילה > סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס

סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס עצמו על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר. ג'ויס ציין שהטמין בספר אניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
...סבורני כי לאור הנפח העצום והסיבוכיות הגדולה אף יותר של הרומן המפלצתי המקולל שלי, עדיף לשלוח לו סוג של סיכום - מפתח - שלד - סכמה (לשימוש ביתי בלבד)... הכנסתי רק מילות מפתח בסכמה שלי, אך אני חושב שתבין זאת... זהו גם סוג של אנציקלופדיה.
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט ב-1930. שתי הסכמות כוללות את שמו המקביל לאודיסאה של כל פרק (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), תיאור פרטני של הסצנה, זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר גוף וסמלים. סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות. בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
אנטישמיות ולאומיות > רקע: יהדות אירלנד ב-1904

יהדות אירלנד התפתחה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה. ב-1871 חיו באירלנד כ-250 יהודים. ב-1904, בעקבות גלי הגירה ממזרח אירופה, הגיע מספרם לכ-4,800, מרביתם בדבלין ובקורק. בשנת 1904 יזם כומר מקומי בעיר לימריק, האב ג'ון קריג, חרם קתולי על הסוחרים היהודים בעיר. בשל החרם נטשו היהודים את לימריק לקורק, שם התקבלו בסבר פנים יפות. פרט לכך לא עוררה הקהילה היהודית באירלנד גלי אנטישמיות בולטים, בעיקר עקב היותה אחוז זניח באוכלוסייה. למרות זאת, התקיימה באירלנד אצל חלק מהאנשים אנטישמיות סמויה.
אנטישמיות ולאומיות > יוליסס והנקודה היהודית

ב-1902, בעת לימודיו בפריז, היה ג'ויס עד לאירועי פרשת דרייפוס, שמיאנה לדעוך. על פי ריצ'רד אלמן, הביוגרף של ג'ויס, ג'ויס הושפע ממנה עמוקות. ג'ויס כמעט ולא הכיר יהודים באירלנד. חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד על כך, וטען כי ג'ויס ביקשו להכיר לו יהודים כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים.
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, חברו של ג'ויס עד לתקרית שהפרידה ביניהם, שהיה מקור ההשראה לדמותו של באק מאליגן בפרק הראשון בספר, כתב ב-1906 שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו בביטאון ה"שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית'. לאחר שקרא את המאמרים הביע ג'ויס את זעמו.
משנשאל לימים מדוע בחר ביהודי לדמות הראשית ביוליסס ענה:
”בלום יהודי? כן, כי רק זר היה מתאים. יהודים היו זרים בדבלין בעת ההיא. לא הייתה עוינות כלפיהם, אבל בוז היה גם היה, אותו הבוז שאנשים תמיד מראים כלפי הבלתי-ידוע.”
לאחר הגיעו לטריאסטה ב-1905 החל ג'ויס להכיר יהודים לעומק. אחד מהם היה אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907. זבבו, יהודי מומר, היה אחד ממקורות הידע של ג'ויס על יהודים ויהדות, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל ביניהם, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית. בתו של זבבו, לטיציה, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס את מקור ההשראה לדמותו של בלום. היא ציינה גם כי אמהּ הייתה דמות שהשפיעה על חלק מהדמויות הנשיות ברומן. עם זאת אמרה, בראיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, כי נחישותו של ג'ויס בדליית פרטים על היהדות גרמה לאביה אי נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
ב"יוליסס" ג'ויס מרבה להשתמש במוצאו היהודי של בלום. אף על פי שאמו של בלום הייתה נוצרייה, הוא קיבל לפחות בתחילת חייו חינוך יהודי, והשתתף בליל הסדר. בפרק "אוכלי הלוטוס", במהלך מיסה, בלום משווה את הלחם שמסמל את גופו של ישו למצות.
משפחה יהודית אחרת שגם את ילדיה לימד ג'ויס אנגלית הייתה משפחתם של לאופולדו ולטיציה פופר. לאופולדו פופר היה איש עסקים ויחד עם שותפו לואיס בלום נהל סניף של החברה המשפחתית לשילוח, יבוא ויצוא מטענים ששמה היה אדולף בלום ופופר. לזוג היו שתי בנות ובן: אמליה (איט'), אליזה וג'וזפה. אמליה הייתה מקורבת לג'ויס ועל פי כותב הביוגרפיה של ג'ויס, ריצ'רד הלמן, הייתה אחד ממקורות ההשראה לדמותה של מולי בלום.
"יוליסס" גדוש גם בהתבטאויות של אנשים אנטישמיים (ראו משמאל). גם מוטיב עלילת הדם מופיע ב"יוליסס". בפרק "האדס", בו בלום מהרהר במוות ובמתים "זה הדם ששוקע באדמה נותן חיים חדשים. אותו הרעיון כמו היהודים שאמרו עליהם שהם הרגו ילד נוצרי.", ובהמשך ב"איתקה", כאשר סטיבן מדקלם את "הבלדה על הארי יוז", העוסקת בנערה יהודייה שעורפת את ראשו של ילד נוצרי.
אנטישמיות ולאומיות > יהדות מול לאומיות אירית

ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
KOLOD BALEJWAW PNIMAH NEFESCH, JEHUDI, HOMIJAH
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים. בפרק "איתקה" בלום מייצג את היהודים וסטיבן את האירים. על השאלה "אלו נקודות-מגע התקיימו בין השפות האלו (עברית, אירית) ובין העמים שהשתמשו בהן?" אחת התשובות היא "שיקום ציון בכנען והאפשרות של הענקת אוטונומיה פוליטית או האצלת סמכויות לאירלנד."
הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת

הוצאת "יוליסס" לאור הייתה כרוכה בשורה של מאבקים משפטיים.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים במגזין האמריקאי "The Little Review", בעריכתן של מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, החל ממרץ 1918. משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה. על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן: ”זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים.”
בגיליון יולי 1920 פורסם הפרק נאוסיקה, בו בלום מאונן בקרבת כנסייה. עורך דין שבתו נחשפה לטקסט התלונן, והביא להגשת תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. העורכות נעצרו, הורשעו ונקנסו והפרסום נפסק.
המהדורה הראשונה של הספר באנגלית יצאה לאור ב-1922, בפריז, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". ביץ' הכירה את ג'ויס בנסיבות חברתיות, בביתו של המשורר הצרפתי יהודי אנדרה ספיר, ושאלה את הסופר אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור. הסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים. ביץ' החליטה להוציא את הספר באלף עותקים ובמחירים גבוהים. מתוכם, 100 הודפסו על נייר משובח במיוחד ונמכרו בחתימת הסופר במחיר של 350 פרנק לעותק - מחיר יקר מאוד באותם הימים. מרבית העותקים נמכרו ב-150 פרנק לעותק, מחיר לא זול לזמנו.
תאריך יציאתו של הספר לאור, 2 בפברואר, היה גם יום הולדתו הארבעים של ג'ויס, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו. היא השקיעה מאמצים רבים בתהליך, שהיה כרוך בתיקונים והגהות רבות של מאות עמודי הספר. ההוצאה נתקלה בשלל בעיות: כתב ידו הבלתי קריא של ג'ויס גרם לאחת הכתבניות לבוא לביתו ולהשליך את הדפים על הרצפה; בעלה של כתבנית אחרת החליט לשרוף חלק מדפי הפרק "קירקי" בשל תוכנם, ולמזלו של ג'ויס הצליחה הכתבנית להצילם.
את צבע הכריכה - כחול ולבן - בחר ג'ויס עצמו על פי צבעי דגל יוון.
הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת > המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור

ברם, דווקא בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. חלקים מסוימים ברומן, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, בו מופיע המונולוג של מולי בלום, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי.
בממלכה המאוחדת עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור. הוא איים על העוברים על האיסור בתביעה. 499 עותקים ממוספרים של המהדורה השלישית, שהובאו לאנגליה מצרפת ב-1923, נשרפו בנמל פוקסטון. בודקין עצמו אישר כי לא קרא את הספר, אלא רק את המונולוג של מולי בלום, המסיים אותו:
לא קראתי, ואין לי זמן, או רצון...לקרוא את הספר עד תומו. קראתי (רק) את העמודים 690–732. אין ביכולתי להעריך במה הם רלוונטיים לשאר הספר... ככתבם, נראה שהם יצאו מפיה של אישה אנאלפביתית ווולגרית... יש (שם) כמות גדולה של זוהמה גמורה ותועבה.
ב-1926, כאשר מרצה בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ביקש להכניס את הספר לשיעוריו, שלח בודקין מכתב לבכירי האוניברסיטה ובו פירט את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת בנדון. הניסיונות לקרימינליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס" להכניס לארצות הברית עותק של הספר. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס, בתואנה שהוא מכיל דברי זימה. במשפט שהתנהל (United States v. One Book Called Ulysses) קבע השופט וולסי ג'ונס:
אני מודע היטב לכך, שבגלל סצנות מסוימות שבו, "יוליסס" יהיה קשה לעיכול לאנשים רגישים, אם כי נורמליים. אבל ... אף על פי שבמקומות רבים "יוליסס" עלול לגרום לתחושת בחילה לקוראיו, הרי שבשום מקום אין הספר מעורר את היצר המיני.
לפיכך מותר להכניס את יוליסס לגבולות ארצות הברית.
בפברואר 1934 יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים. בממלכה המאוחדת נדרשו עוד שלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר. לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.
ביקורת על הספר

היחס ליוליסס נע בין שבחים נלהבים לשלילה מוחלטת. ברנרד שו כתב:
... זוהי עדות מבחילה על שלב מעורר גועל בתולדות התרבות...הייתי רוצה להקיף את דבלין כולה בשרשרת של שוטרים; לעצור כל תושב זכר בגילאי 15 עד 30; לאלץ כל אחד מהם לקרוא את הספר; ולשאול...אם רואים הם משהו משעשע בשיגעון ובגסות הזו, המלאים ניבולי-פה וניבולי-רוח...
קרל יונג, שטיפל בבתו חולת הנפש של ג'ויס, לוצ'יה, שלח לג'ויס מכתב הערכה על הספר:
יוליסס הסתבר כאגוז קשה מאוד ואילץ את מוחי לא רק למאמץ בלתי רגיל, אלא גם למסע ראוותני (אם לומר זאת מנקודת מבטו של מדען)...הרהרתי בו במשך כשלוש שנים עד שהצלחתי להיכנס לתוכו. אבל אני חייב לומר לך כי אני מודה לך מאוד, כמו גם ליצירת הענק שלך, כי למדתי ממנה רבות. נראה שלעולם לא אהיה בטוח לחלוטין אם נהניתי ממנו, כי הדבר היה כרוך בשחיקת יתר של העצבים ושל התאים האפורים. אני לא יודע גם אם תוכל ליהנות ממה שכתבתי על "יוליסס", כי לא יכולתי שלא לספר לעולם עד כמה הייתי משועמם, עד כמה רטנתי, כמה קיללתי ועד כמה הערצתי. 40 העמודים הכתובים ללא עצירה בסוף הספר הם מחרוזת של פנינים פסיכולוגיות אמיתיות. אני מניח שסבתו של השטן יודעת כה הרבה על הפסיכולוגיה האמיתית של האישה; אני לא.
בורחס אמר על יוליסס כי: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון".
טי אס אליוט התבטא כי "ג'ויס גילה דרך המחייבת יוצרים אחרים ללכת בעקבותיו. בזאת לא יחטאו בחקיינות יותר מאשר המדען המשתמש לצורך מחקריו בתגליות של איינשטיין." ולדימיר נבוקוב כתב כי "יצירות המופת של המאה ה-20 הגדולות בעיניי הן בסדר זה: 'יוליסס' לג'ויס, 'הגלגול' לקפקא, 'פטרבורג' לאנדריי ביילי והמחצית הראשונה של 'בעקבות הזמן האבוד' לפרוסט."
פאולו קואלו התבטא כי "יוליסס" הוא אחד מהספרים שגרמו לנזק רב לסופרים. בין היתר אמר כי 'יוליסס' "הוא רק סגנון. אין שם כלום. כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש".
לפי מחקר מ-2007, רבים מקוני הספר לא מסיימים אותו.
בלומסדיי

ב-16 ביוני, היום שבו מתרחש "יוליסס", נחגג מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, בלומסדיי, יום חג חילוני המציין את זכרו של ג'ויס. עוד ביולי 1929 יזמה סילביה ביץ', המוציאה לאור של "יוליסס" בצרפת, את "ארוחת יוליסס", במלון "לאופולד" בפריז, לכבוד הספר ומחברו.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אמנים ויוצרים בדבלין לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע בעקבות לאופולד בלום, והאירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום. החגיגה הפכה למסורת. בצירוף מקרים, מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955. ביום זה נוהגים מעריצי ג'ויס לצאת לרחובות דבלין בלבוש מהתקופה האדוארדיאנית, לאכול ארוחת בוקר בסגנון לאופולד בלום, ולערוך סיורים באתרים הנזכרים ב"יוליסס" ולאורך מסלולי הליכתו של בלום.
יוליסס בספרות ובתרבות הפופולרית

שלושת גיבורי הספר נבחרו במקומות גבוהים ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002. לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי, מולי בלום למקום השמיני וסטיבן דדאלוס למקום התשיעי.
מספר סרטים הופקו סביב "יוליסס". אף לא אחד מהם זכה להצלחה קופתית בולטת. ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות ברברה ג'פורד בתפקיד מולי בלום. הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר. הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון וולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה ואנג'לין בול. בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את הספר.
באלבומה של קייט בוש "The Sensual World" (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר "The Sensual World", ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום.
בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, הכלולה במונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה. לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות של "יוליסס" להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" - ביתם של לאופולד ומולי בלום, שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.
לקריאה נוספת

חזי ועפר שלח, "המדריך ליוליסס", הוצאת מחברות לספרות, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
סטן גבלר דייוויס, ג'יימס ג'ויס - דיוקן האמן, הוצאת דביר, בתרגום סמדר ויוסי מילוא 1990 (הספר בקטלוג ULI).
Budgen, Frank. James Joyce and the Making of 'Ulysses', and other writings. Oxford University Press, 1972. (הספר בקטלוג ULI)
,McDonnel, Gerry, James Joyce: Jewish influences in Ulysses, Lapwing publications, 2004
מרדכי שלו, "גונבים את הבשורה - 'מחכים לגודו' לסמואל בקט כמשקף את המתח היהודי-נוצרי מאז ימי ישו ועד השואה, והשפעת 'יוליסס' לג'ויס על בקט בעניין", אלפיים 1, תשמ"ט 1989.
גיל רובינשטיין, "הערות ישראליות על 'יוליסס' בעברית", דבר, מרס 1985.
John Henry Raleigh, The Chronicle of Leopold and Molly Bloom, University of California Press, 1977 (הספר בקטלוג ULI)
Neil R. Davison, James Joyce, Ulysses, and the Construction of Jewish Identity: Culture, Biography, and "the Jew" in Modernist Europe, Cambridge University Press, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
בני דת משה

טקס ההכתרה לרב הראשי לצרפת, ישעיה שוורץ. 1939.
בני דת משה או בני דת ישראל (בצרפתית: Français de confession mosaïque, "צרפתים בני דת משה", Israélites; בגרמנית: Deutschen mosaischen Konfession, "גרמנים בני דת משה", Israeliten; בהונגרית: Mózes-hitű magyarok, "הונגרים בני דת משה", Izraeliták) היה מונח נפוץ להגדרה חיצונית והגדרה עצמית של היהודים, שאומץ במרכז ובמערב אירופה בימי האמנציפציה במאה ה-19.
הכינוי שיקף את הנחות היסוד של האמנציפציה והשקפת העולם הליברלית לגבי מקומם של היהודים בחברה האירופאית המודרנית. הוא נועד להדגיש את היותם אזרחים בני הלאום המקומי, שכל נבדלותם התמצתה בהשתייכותם הדתית, במובן הצר של המונח. המושג, כמו גם האידאולוגיה שמאחוריו, זכו לפופולריות בעיקר במדינות לאום בעלות השאיפה להומוגניות שהייתה בהן אוכלוסייה יהודית גדולה, כמו צרפת, גרמניה והונגריה.
ההפנמה של המעמד שווה-הזכויות הייתה כרוכה בניסיון להפוך את היהדות לדת במובן המערב-אירופאי, כלומר לעניין של אמונה פרטית, ומחיקה או התעלמות מיסודות במסורת היהודית שלא התאימו לתפישה זו. ההגדרה כ"בני דת משה" אומצה לראשונה בשלהי המאה ה-18, ונעשתה רווחת בהדרגה מראשית המאה ה-19. היא החלה להיתקל בקשיים עם עליית האנטישמיות בסוף אותה מאה, ואיבדה את תוקפה עם הסלמת שנאת היהודים בין שתי מלחמות העולם. המונח נעלם למעשה אחרי השואה.
לקריאה נוספת

David Aberbach,‏ The European Jews, Patriotism and the Liberal State 1789-1939: A Study of Literature and Social Psychology.‏ Routledge, 2012.
שלום עליכם, פסח מוקדם. 1908.
בסאם א-שכעה

בסאם א-שכעה ובנימין בן אליעזר בעת שהיה מפקד יהודה ושומרון
בסאם א-שכעה (בערבית: بسّام الشكعة; בתעתיק מדויק: בסאם אלשכעה; 1930 – 22 ביולי 2019) היה ראש עיריית שכם בשנים 1976–1982. ב-1980 נפצע קשה בניסיון התנקשות של המחתרת היהודית.
ביוגרפיה

א-שכעה נולד בשכם לאחת המשפחות העשירות בעיר. כשגדל, צורף לעסקי המשפחה. לאחר זמן נטה לקומוניזם והצטרף למפלגת הבעת'. הוא נאסר מספר פעמים על ידי שלטונות ממלכת ירדן. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שהה מספר שנים במצרים, בלבנון ובסוריה. בשנת 1965 הורשה לחזור לשכם ולאחר מלחמת ששת הימים היה לאופוזיציה לראש עיריית שכם, נגדו העלה טענות על שחיתות ושיתוף פעולה עם הממשל הצבאי.
בשנת 1976 נבחר לראשות עיריית שכם. בסוף שנת 1978 יצא נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד. היה ממייסדי הוועדה להכוונה לאומית שביקשה לקשר בין אש"ף לערביי יהודה, שומרון וחבל עזה, והביע אהדה כלפי גורמים רדיקליים באש"ף. ביוני 1979 הוביל צעדת מחאה נגד הקמת אלון מורה, דבר שלפי שלמה גזית העלה את יוקרתו, והביאו לעמדה של המנהיג הבלתי מוכתר של הוועדה להכוונה לאומית. הממשל הצבאי ביקש להעמידו לדין על ארגון הצעדה, אולם הדבר רק מינף את הפרסום לו זכו מובילי הצעדה, והכוונה נזנחה.
ב-6 בנובמבר 1979 ביקר מתאם פעולות הממשלה בשטחים, דני מט, בשכם ונפגש עם א-שכעה. לאחר השיחה דיווח אחד מאנשי פמלייתו של מט כי א-שכעה הביע תמיכה בפיגוע כביש החוף, ובעקבות זאת נעצר וממשלת ישראל הוציאה נגדו צו גירוש. א-שכעה פתח בשביתת רעב ופנה לבג"ץ, אשר פסק שעל א-שכעה לפנות קודם כל לוועדה המייעצת שליד המושל כדי למצות את ההליכים, ורק אחר כך יוכל לפנות לבג"ץ. הוועדה המייעצת דנה בעניינו ב-28 בנובמבר, והמליצה לקבל את הבהרותיו של א-שכעה, שדבריו הוצאו מהקשרם. בהתאם לכך שוחרר א-שכעה ב-5 בדצמבר. באותה תקופה הורה טומי לפיד שלא לשדר בטלוויזיה ריאיון עם א-שכעה, כדי לא "למסור את המיקרופון או המסך לידי תומכי אש"ף כדי שהם יפנו במישרין לציבור הישראלי, היהודי או הערבי". צעד זה נתקל במחאה של ועד עובדי רשות השידור. על א-שכעה הוטלו מגבלות, ובין השאר, נאסר עליו להשמיע הצהרות לעיתונות.
בבוקר 2 ביוני 1980 הניחה חוליה של המחתרת היהודית, שכללה את נתן נתנזון, עירא רפפורט ומשה זר, מטען חבלה ברכבו של א-שכעה. המטען התפוצץ בעת שא-שכעה הניע את הרכב, וכתוצאה מכך שתי רגליו נקטעו. הוא הועבר לטיפול בבית חולים בשכם ובהמשך הועבר באמבולנס לטיפול בבית חולים בירדן.
ב-11 במרץ 1982 הכריזה ישראל על הוצאתה של הוועדה להכוונה לאומית אל מחוץ לחוק, וב-25 במרץ 1982 הדיח ראש המנהל האזרחי, מנחם מילסון, את א-שכעה מתפקיד ראש העיר. בשנת 1995 יצא נגד הסכמי אוסלו, אותם כינה "קונספירציית האוטונומיה", ומאז מיעט לעסוק בפוליטיקה.
בנובמבר 1999 היה בין עשרים חותמי עצומה שגינתה את מה שהם כינו השחיתות ופגיעה בזכויות האדם של שלטונו של יאסר ערפאת ואת הסכמי אוסלו, דבר שהביא להשמתו במעצר בית.
אחיינו ע'סאן א-שכעה כיהן גם הוא כראש עיריית שכם. אחיין נוסף שלו, אריאן אל-פאסד (אנ') הוא פעיל זכויות אדם וחבר פרלמנט לשעבר בהולנד.
נפטר ב-22 ביולי 2019.
הערות שוליים

1 2  דני רובינשטיין, אגוז קשה, באתר הארץ, 15 ביולי 2005
↑  יוסף חיה, סיפורים קטנים על אנשים גדולים: ראיונות, הוצאת ירון גולן, עמוד 118
↑  ISRAEL: Two Teeth for a Tooth!, Jun. 16, 1980, TIME Magazine, part 2
↑  יוסף צוריאל, הממשל הצבאי מפגין שרירים, מעריב, 1 ביולי 1979
יוסף צויראל, הממשל הצבאי השתכנע כי סגירת האוניוורסיטה בביר זית, מעריב, 3 ביולי 1979
↑  שלמה גזית, פתאים במלכודת, עמודים 94-95
↑  רפי מן, עיצוב תעשייתי, באתר העין השביעית, 5 ביוני 2008
↑  אינני חושש מפני גירוש אך מעדיף להשאר בבית, מעריב, 8 במאי 1980
↑  ברוך מאירי, עירא רפפורט הודה, הורשע ושוחרר בערבות, מעריב, 11 בדצמבר 1986
↑  ת"פ (י-ם) 203/84, פסק הדין של חברי המחתרת היהודית, מאגר "נבו"
↑  ISRAEL: Two Teeth for a Tooth!, Jun. 16, 1980, TIME Magazine
↑  שקעה מועבר לטיפול ברבת־עמון; סרב לעבור ל"הדסה" * מצבו הוחמר, מעריב, 5 ביוני 1980
↑  Helena Cobban, The Palestinian Liberation Organisation, pages 118-119
↑  Arjan El Fassed, The Absence of National Unity: An Interview with Bassam Shaka, The Electronic Intifada, 29 August 2005
↑   עופר אדרת, מת ראש עיריית שכם לשעבר בסאם שכעה, ששרד ניסיון התנקשות של המחתרת היהודית, באתר הארץ, 23 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436894705171  GND: 118764985  ISNI: 0000 0000 7858 3585  LCCN: n82156985  VIAF: 69725126   WorldCat (עם VIAF): 69725126
רוברט סמולס

| --- | --- |

כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית
 לידה:  5 באפריל 1839 ביופורט, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בפברואר 1915 (בגיל 75) ביופורט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ביופורט 
 מעסיק:  צי ארצות הברית, צבא ארצות הברית 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1875–1879)  חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1881–1883)  חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית (1865–1871)  חבר הסנאט המדינתי של קרוליינה הדרומית (1871–1874)  חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1884–1887) 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 
רוברט סמולס (באנגלית: Robert Smalls‏ 5 באפריל 1839 - 23 בפברואר 1915) היה עבד אפרו-אמריקאי שבמהלך ואחרי מלחמת האזרחים האמריקנית, הפך נווט של ספינה, קפטן ימי ופוליטיקאי. ב-13 במאי 1862 הוא שחרר מעבדות את עצמו, את בני משפחתו ועבדים נוספים, על ידי השתלטות על ספינת תובלה של הקונפדרציה שעגנה בנמל צ'ארלסטון, והפליג מהמים שנשלטו על ידי הקונפדרציה לשטח שבשליטת הינקים. מעשהו עזר לשכנע את הנשיא אברהם לינקולן לקבל חיילים אמריקאים-אפריקאים לצבא ארצות הברית וחיל הים של ארצות הברית.
סמולס נולד בבופור, דרום קרוליינה (אנ'). אחרי שחילץ עצמו מעבדות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא הפך לפוליטיקאי, שזכה בבחירות למועצה המחוקקת של מדינת דרום קרוליינה ולבית הנבחרים של ארצות הברית. כפוליטיקאי, סמולס עסק בחינוך ויזם חקיקה ממשלתית למערכת חינוך ציבורית חובה חינם הראשונה בארצות הברית, וייסד את המפלגה הרפובליקנית של דרום קרוליינה.
נעוריו

אדונו של סמולס, מק'קיי, שלח אותו בגיל 12 לעבוד בעיר צ'ארלסטון ושכר העבודה שולם לאדון. תחילה עבד בבית מלון, לאחר מכן היה מדליק הפנסים ברחובות צ'ארלסטון. אהבתו לים גרמה לו לעבור לעבוד על המזחים והרציפים של צ'ארלסטון, שם עבד כסוור(אנ'), תופר מפרשים, ולבסוף פילס דרכו להיות הגאי ותפקד באופן מעשי כנתב, למרות שלעבדים היה אסור לעסוק במקצוע זה. כך רכש ידע נרחב אודות נמל צ'ארלסון ודרכי השיט אליו.
בסוף 1856, בהיותו כבן 17, נישא לחנה ג'ונס, שפחה שעבדה כחדרנית בבית מלון. כעבור כשנתיים הפך לאב לבת, ואחר כך לבן שמת בילדותו.