stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניק בארמבי
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת אנגליה> שנה | נבחרת אנגליה> הופעות | נבחרת אנגליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1995 | 5 | 0 |
| 1996 | 5 | 3 |
1997: 0
1998: 0
1999: 0
| 2000 | 8 | 0 |
| 2001 | 5 | 1 |
| סה"כ | 23 | 4 |
הערות שוליים

↑  הושלמה עיסקת בארמבי, באתר וואלה, 8 באוגוסט 2002
| נבחרת אנגליה – יורו 1996 |
| --- | --- | --- |
|  1 סימן •  2 ג. נוויל •  3 פירס •  4 אינס •  5 אדמס •  6 סאות'גייט •  7 פלאט •  8 גאסקוין •  9 שירר •  10 שרינגהאם •   11 אנדרטון •  12 האווי • 13 פלאוורס •  14 בארמבי • 15 רדנאפ • 16 קמפבל • 17 מקמנמן • 18 פרדיננד • 19 פ. נוויל • 20 סטון • 21 פאולר • 22 ווקר • מאמן: ונבלס |  1 סימן •  2 ג. נוויל •  3 פירס •  4 אינס •  5 אדמס •  6 סאות'גייט •  7 פלאט •  8 גאסקוין •  9 שירר •  10 שרינגהאם •   11 אנדרטון •  12 האווי • 13 פלאוורס •  14 בארמבי • 15 רדנאפ • 16 קמפבל • 17 מקמנמן • 18 פרדיננד • 19 פ. נוויל • 20 סטון • 21 פאולר • 22 ווקר • מאמן: ונבלס | אנגליה |
| נבחרת אנגליה – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 סימן •  2 ג. נוויל •  3 פ. נוויל •  4 קמפבל •  5 אדמס •  6 קיאון •  7 בקהאם •  8 סקולס •  9 שירר •  10 אואן •   11 מקמנמן •  12 סאות'גייט • 13 מרטין •  14 אינס • 15 בארי • 16 ג'רארד • 17 וייז • 18 בארמבי • 19 הסקי • 20 פיליפס • 21 פאולר • 22 רייט • מאמן: קיגן |  1 סימן •  2 ג. נוויל •  3 פ. נוויל •  4 קמפבל •  5 אדמס •  6 קיאון •  7 בקהאם •  8 סקולס •  9 שירר •  10 אואן •   11 מקמנמן •  12 סאות'גייט • 13 מרטין •  14 אינס • 15 בארי • 16 ג'רארד • 17 וייז • 18 בארמבי • 19 הסקי • 20 פיליפס • 21 פאולר • 22 רייט • מאמן: קיגן | אנגליה |
בארמבי במדי האל סיטי, 2011
סלוודוריים

| סלוודוריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: סלוודוריים
שם מדעי
 Salvadoraceae ‏לינדלי, 1836

סלוודוריים (בלועזית: Salvadoraceae) היא משפחת צמחים מסדרת צלפאים הכוללת שלושה סוגים ואחד עשר מינים ידועים. רוב מיני הסלוודוריים צומחים באזורים הטרופיים של יבשת אפריקה (כולל מדגסקר), בדרום-מזרח אסיה ובג'אווה.
בעבר היו הסלוודוריים חלק מסדרת ה-Celastrales (אנ'), אך כיום הם חלק מסדרת הצלפאים.
סוגים ומינים

Azima (אנ')
Azima angustifolia
Azima sarmentosa (אנ')
Azima tetracantha (אנ')
Dobera (אנ')
Dobera glabra (אנ')
Dobera loranthifolia
סלוודורה (אנ')
Salvadora alii
Salvadora angustifolia
Salvadora australis
Salvadora oleoides (אנ')
סלוודורה פרסית
הסלוודורה פרסית גדלה גם בארץ ישראל.
סיסיגמביס

| --- | --- |

ציור מאת שארל לה ברון המתאר את אלכסנדר נפגש עם משפחת דריווש. סיסיגמביס משתחווה בפני הפאיסטיון
 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס 
 פטירה:  323 לפנה״ס שושן, עילם 
 מקום קבורה:  פרספוליס 
 בן או בת זוג:  ארסמס 
 
משפחתו של דריווש לפני אלכסנדר; שמן על בד, ציור של פאולו ורונסה המוצג כעת בגלריה הלאומית בלונדון
סיסיגמביס (בפרסית: سیسیگامبیس ביוונית: Σισύγαμβις) הייתה אמו של דריווש השלישי, מלך האימפריה הפרסית. היא נפלה בשבי אלכסנדר הגדול במהלך כיבוש האימפריה הפרסית.
ביוגרפיה

מוצאה וראשית דרכה אינם ברורים. היא הייתה ממשפחת המלוכה, אולי בתו של ארתחששתא השני או אחיו אוסטאנס. היא נישאה לאציל בשם ארסמנס, שהיה אחיה, אם ההשערה השנייה בדבר זהות אביה נכונה. היא ילדה את דריווש השלישי ואת סטטירה הראשונה, שמאוחר יותר נישאו זה לזה, ובן נוסף בשם אוקסיטאריס. בשנת 336 לפנה"ס נרצח המלך ארתחששתא הרביעי, מותיר את בנה של סיסיגמביס, דריווש השלישי, כיורש היחיד לכתר.
בשנת 340 לפנה"ס פלש אלכסנדר הגדול מלך מוקדון לפרס. לאחר מספר ניצחונות שהשיג אלכסנדר באסיה הקטנה ולאחר שכבש את מצרים, החליט דריווש לצאת לקראת אלכסנדר בעצמו. דריווש גייס צבא שגודלו היה בערך 100,000 איש, והוביל אותו בעצמו. כמנהג המלכים הפרסיים, הוא לקח עמו את סיסיגמביס אמו, את סטטירה אשתו ואחותו, את שתי בנותיו ברסינה ודריפטיס ואת בנו אוכוס. חרף העליונות המספרית הניכרת של הצבא הפרסי, קרב איסוס הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, ודריווש נמלט משדה הקרב. האוהל המלכותי, עם בני משפחתו של המלך, נפל בידיהם של המוקדונים. אף על פי שנשים פרסיות אחרות זכו ליחס אכזרי, לא כן היה עם משפחת המלוכה.
על פי פלוטרכוס, אלכסנדר שמע שהנשים משוכנעות שדריווש מת בקרב, וכי הן מתאבלות עליו. הוא שלח לאוהלן את לאונטוס, אשר הודיע להן שדריווש לא מת, והבטיח להן יחס הולם. על פי יוסטינוס, אלכסנדר הגיע בעצמו אל האוהל, ונשות משפחת המלוכה "נצמדו זו לזו למראה הזרים החמושים, והקימו זעקות שבר כמו מצפות למוות מיידי. אחר הן נפלו לרגליו של אלכסנדר והתחננו לא על חייהן, אלא לעיכוב הוצאתן להורג עד שיקברו את גופת דריווש". אלכסנדר התרגש מהדאגה שהפגינו, והבטיח להן שהמלך חי. הוא ניחם אותן והבטיח להעניק להן יחס מכובד ואף למצוא לבנות חתנים מתאימים. סיפור מפורסם מובא אצל דיודורוס, על פיו אלכסנדר נכנס לאוהל יחד עם חברו הטוב ביותר, הפאיסטיון. שניהם היו לבושים בצורה דומה, אך הפאיסטיון היה גבוה יותר ויפה יותר. סיסיגמביס חשבה שהוא המלך, ומיהרה להשתחוות בפניו. הנוכחים תיקנו אותה והצביעו על אלכסנדר, וסיסיגמביס המבוישת השתחוותה גם בפניו. אלכסנדר הרגיע אותה במילים "אל דאגה, אמא! גם הוא אלכסנדר". סצנה זו זכתה לייצוגים רבים באומנות.
כך או כך, כל המקורות מסכימים שנשות המלוכה קיבלו יחס ההולם את מעמדן. סביר להניח שפעולה זאת לא נבעה מנימוס או טוב לב, אלכסנדר רצה לבסס את טענתו לכתר הפרסי על ידי כך שיאמץ כבני משפחתו את משפחת המלך הקודם, תחת שישעבד אותה כמנהג מלך כובש. המשפחה המשיכה להתלוות אל אלכסנדר, ובהדרגה למדה סיסיגמביס להעריך אותו באופן אישי, ונוצרו ביניהם יחסים כה קרובים עד שלעיתים הוא כינה אותה "אמא". במהלך קרב גאוגמלה, כאשר נראה היה בהתחלה שהפרסים מנצחים, היא סרבה לנצל את ההזדמנות ולברוח. לאחר כיבוש שושן הותיר אלכסנדר את סיסיגמביס שם כדי שתוכל ללמוד שם יוונית. לאחר רציחתו של דריווש בשנת 330 לפנה"ס, אלכסנדר שלח את גופתו אל סיסיגמביס, שקברה אותה בכבוד הראוי. בשנת 324 לפנה"ס נישא אלכסנדר לנכדתה סטטירה השנייה.
קשרי הידידות שנוצרו בינה לבין אלכסנדר היו כה עמוקים, עד שכאשר אלכסנדר מת בפתאומיות בשנת 323 לפנה"ס, היא הרעיבה את עצמה למוות מרוב צער.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 20-21.
↑  מצוטט בתוך: ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, הוצאת מודן, 2012. עמ' 69-70.
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 36.
↑  מצוטט בתוך: ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, הוצאת מודן, 2012. עמ' 70.
↑  סטטירה/ברסינה באתר ליוויוס
↑  קורטיוס, ספר רביעי, 15.
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 67.
↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 43.
↑  דיודורוס, ספר שבעה עשר, 118. קורטיוס, ספר עשירי, 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004025172  VIAF: 33846395   WorldCat (עם VIAF): 33846395
סלוודור אספריו

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1913 סנטה קולומה דה פארנר, ספרד 
 פטירה:  22 בפברואר 1985 (בגיל 71) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Arenys de Mar Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברצלונה 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 יצירות בולטות:  Cementiri de Sinera, Laia, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 הושפע מ:  Joaquim Ruyra, רמון דל ואיה-אינקלאן 
 פרסים והוקרה:  פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית (1972)  מדליית הזהב של הז'נרליטט של קטלוניה (1980)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1972)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה (1980)  פרס מכתב הזהב (1956)  צווארון מסדר אלפונוסו העשירי החכם  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
סלוודור אספריו אי קסטליו (קטלאנית: Salvador Espriu i Castelló‏; 10 ביולי 1913 – 22 בפברואר 1985) היה משורר קטלאני.
ביוגרפיה

סלוודור אספריו נולד בסנטה קולומה דה פרנס (עיירה בקטלוניה, ספרד) בשנת 1913. למד ספרות ומשפטים באוניברסיטת ברצלונה ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הקטלאנים במאה העשרים. כמו רוזה לברוני אי ואלס וז'ואן ויניולי הוא שייך ל"דור 36", משוררים שהחלו את כתיבתם בתקופת מלחמת האזרחים בספרד.
יצירתו הספרותית כוללת גם סיפורת ומחזות. נושאיה העיקריים של כתיבתו הם האהבה והמוות. תפיסת עולמו הפסימיסטית אינה מובילה לייאוש ולאובדן, אלא להתייחסות אגנוסטית הרואה בחיי העולם הזה את הדבר הוודאי היחיד. בין ספריו: "בית-הקברות של סִינֶרָה", "השעות", "עובר-האורח והחומה" ו"עור השור". יצירתו החשובה ביותר בפרוזה היא "אריאדנה במבוך הגרוטסקי".
בשנת 1972 הוענק לו פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית.
סלוודור אספריו נפטר בברצלונה בשנת 1985.
עורק האצבע החישורי

| --- | --- |
 שיוך:  branch of radial artery 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (595) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  arteria radialis indicis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.2.09.037 
 TA2 (2019):  4651 
 FMA:  22763 
 
עורקי כף היד. עורק האצבע החישורי מופיע משמאל לאצבע המורה בתמונה.
עוֹרֵק הָאֶצְבַּע הַחִשּׁוּרִי (TA: arteria radialis indicis) הוא עורק בכף היד המסתעף מעורק החישור המזין את האצבע המורה.
ראשיתו של עורק האצבע החישורי סמוך להסתעפותו של עורק האגודל הראשי מעורק החישור. הוא יורד בין השריר הבין-גרמי הגבי הראשון לראש הרוחבי של השריר מתוויך האגודל. לאחר מכן הוא נע לאורך צדה של האצבע המורה עד לקצהה, שם הוא משיק לעורק האצבע הכפי המיוחד המספק את ההיבט התיכון של האצבע.
בגבולו התחתון של הראש הרוחבי של השריר מתוויך האגודל, העורק משיק לעורק האגודל הראשי, ומסתעף ממנו ענף מקשר לקשת כף היד השטחית.
בחלק מהאנשים עורק האגודל הראשי ועורק האצבע החישורי יוצאים מגזע עורקי משותף המכונה עורק מתוך היד הכפי הראשון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A12.2.09.037 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עורק הגומד החוזר

| --- | --- |

ענפי עורק הגומד החוזר בצאתם כעורקים נפרדים ישירות מעורק הגומד בצדה הימני של התמונה
 שיוך:  branch of ulnar artery 
 מזהים
 לטינית (TA98):  a. recurrens ulnaris 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.2.09.042 
 TA2 (2019):  4656 
 FMA:  77140 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0226430 
 
עוֹרֵק הַגֹּמֶד הַחוֹזֵר (TA: arteria recurrens ulnaris) הוא עורק באמה המסתעף מעורק הגומד ומספק דם למרפק ולשרירים סביבו. העורק מתפצל לשני ענפים, קדמי ואחורי, אשר לעיתים יוצאים בנפרד ישירות מעורק הגומד, אז הם מכונים, בהתאמה, עורק הגומד החוזר הקדמי ועורק הגומד החוזר האחורי.
הענף הקדמי של עורק הגומד (ramus anterior) עולה בין שריר הזרוע לשריר הכפן העגול ושולח להם ענפים קטנים. בקדמת עילית העלי התיכונה של הזרוע הוא משיק לעורק העקיף הגומדי העליון ולעורק העקיף הגומדי התחתון.
הענף האחורי של עורק הגומד (ramus posterior) גדול יותר מהענף הקדמי. הוא נע לאחור ותיכונית על גבי השריר כופף האצבעות העמוק, מאחורי השריר כופף האצבעות השטחי, ועולה מאחורי עילית העלי התיכונה של הזרוע. במרווח שבין עילית העלי לזיז המרפק הוא נמצא מתחת לשריר כופף שורש היד הגומדי, ובעלותו בין ראשי שריר זה הוא מספק את השרירים הסמוכים ואת מפרק המרפק. לבסוף הוא משיק לעורקים העקיפים הגומדיים העליון והתחתון ולעורקים הבין-גרמיים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A12.2.09.042 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סקוונצה

ערך זה עוסק במהלך מוזיקלי. אם התכוונתם למזמור כנסייתי, ראו .
סֶקְוֶנְצָה היא מהלך מוזיקלי בו קטע מלודי או הרמוני חוזר על עצמו ברצף, אך בהשאה כלפי מטה או כלפי מעלה.
 כל חזרה שכזו מכונה "חוליה", או לעיתים מכונה בעצמה "סקוונצה", דבר הגורם לעיתים בלבול במינוח.
סקוונצה טונאלית היא סקוונצה בה נשמרים במדויק המרווחים בין צלילי הקטע בכל חזרה.
סקוונצה דיאטונית היא סקוונצה בה המרווחים מותאמים לסימני היתק (הדיאזים או הבמולים) של הסולם בו כתובה היצירה בה היא מופיעה.
מהלך סקוונציאלי יכול להתרחש פעמיים, שלוש ואף יותר בזה אחר זה, כפי שניתן לראות באיור הבא:
גם מי שאינו קורא תווים, יכול להבחין כי תצורת התווים בקטעים 2,1 ו-3 חוזרת על עצמה, בכל פעם מעט נמוך יותר על גבי החמשה.
הסקוונצה היא מרכיב דומיננטי במוזיקת הבארוק (מייחסים במיוחד לויולדי שימוש נכבד בסקוונצות). אחת הדוגמאות המוכרות והמובהקות ביותר היא הקנון של פכלבל. בתקופה הקלאסית הצטמצם מאוד השימוש בסקוונצות, ואילו בתקופה הרומנטית הן חזרו לשימוש נרחב יותר, אם כי לא באותה מידה כמו בבארוק.
בהיותה טכניקת הלחנה בסיסית במוזיקה המערבית, ניתן לזהות מהלכים סקוונציאליים בקטעים מוזיקליים רבים כמעט בכל סגנון: קלאסי, עממי, מודרני או פופולרי.
דוגמאות מובהקות לשימוש בסקוונצה בזמן המודרני:
פזמון השיר "עלי שלכת" בלחן ז'וזף קוסמה
השיר "דו-רה-מי" (מהמחזמר צלילי המוסיקה) בלחן ריצ'רד רוג'רס
הפתיחה למנגינת הריקוד "קומה אחא" בלחן שלום פוסטולסקי
השיר "כפל" (בביצוע חוה אלברשטיין) בלחן נחום היימן
פזמון השיר "עוד לא תמו כל פלאייך" בלחן רמי קלינשטיין
תחילת פזמון השיר "דמעות" (בביצוע אייל גולן) בלחן זאב נחמה ותמיר קליסקי
סיסיניוס

סיסיניוס (בלטינית: Sisinnius; ‏650 – 4 בפברואר 708) היה האפיפיור, שכיהן במשך תקופה של 3 שבועות, מ-15 בינואר 708 עד מותו 4 בפברואר 708.
ביוגרפיה

סיסיניוס נולד בצור (שבלבנון של ימינו) ושם אביו היה יוחנן. מיעוט התרומות לאפיפיורות בתקופת שלטונו (42 ק"ג זהב ו-300 ק"ג כסף, המהווים חלק קטן מהתרומות האישיות של האפיפיורים האחרים) מעידים על כך שהוא כנראה לא היה מן האצולה.
סיסיניוס נבחר לאפיפיור בתקופת האפיפיורות הביזנטית, לאחר מותו של יוחנן השביעי לאחר סבב בחירות שנערך במשך שלושה חודשים, וקודש לאפיפיור ב-15 בינואר 708.
סיסיניוס כיהן כאפיפיור רק עשרים יום. על פי האנציקלופדיה הקתולית, "אף על פי שהוא כל כך סבל משיגדון שהוא לא היה מסוגל אפילו להאכיל את עצמו, הוא היה בכל זאת אדם בעל אופי חזק, והשקיע את המחשבה לטובת העיר". בין מעשיו המעטים כאפיפיור היה קידוש הבישוף של קורסיקה. הוא גם הורה "על שריפת סיד לצורך שיקומם" של חומות רומא. שיקום החומות שתוכנן על ידי סיסיניוס בוצע לבסוף על ידי גרגוריוס השני.
סיסיניוס נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש העתיקה. כעבור פחות מחודשיים נבחר קונסטנטינוס לאפיפיור. קונסטנטינוס, גם הוא סורי במקורו, היה ככל הנראה אחיו של סיסיניוס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Herbermann, Charles, ed. (1913). "Pope Sisinnius" . Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
↑  יוסף ס. ברושר, אפיפיורים בימי הביניים, (Neff-Kane, 1980), 174.
↑  ג'פרי ריצ'רדס. 1979. האפיפיורים והאפיפיורות בימי הביניים המוקדמים, 476-752. עמ' 245.
1 2 3  Ekonomou, 2007, p. 246.
↑  Ekonomou, 2007, p. 248.
↑  צ'ארלס איזידור Hemans. 1874. רומא ההיסטורית והמונומנטלית. עמ ' 100.
↑  Williams, George L. 2004. Papal Genealogy: The Families and Descendants of the Popes. McFarland. ISBN 0-7864-2071-5. p. 10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811518728505606  GND: 100961002  NKC: xx0025923  VIAF: 10203640   WorldCat (עם VIAF): 10203640
סקווירומימוס

| סקווירומימוס |
| --- | --- |
  מאובן של סקווירומימוס ואיור אפשרי
תקופה
יורה עליון 150 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
סוג:: סקווירומימוס
מינים
 Sciurumimus albersdoerferi
שם מדעי
 Sciurumimus

סקווירומימוס (שם מדעי: Sciurumimus; מילולית: "מחקה סנאי". הוא קרוי כך עקב הנוצות של זנבו המזכירות זנב של סנאי) הוא סוג דינוזאור טורף מקבוצת התרופודים אשר חי בתור היורה לפני 150 מיליון שנה. הוא השתייך לקבוצת הקלורוזאוריה, שממנה התפתחו העופות המודרניים. מאובניו נמצאו ב-2011 בבוואריה, גרמניה ותוארו בשנה שלאחריה בידי החוקר הגרמני אוליבר ראווט.
דינוזאור מנוצה זה היה מהפרימיטיבים שבקלורוזאורים. בעבר נטען שהיה שייך לקרנוזאורים או לטירנוזאורים. המאובן היחיד שלו הגיע לאורך 72 ס"מ, אך כנראה שהיה שייך לפרט צעיר מאוד. פרט בוגר היה מגיע לאורך 5–7 מטרים. המאובן שנמצא היה בעל ראש ועיניים גדולות, צוואר המתעקל אחורה וזרועות גדולות בעלות טפרים חדים.
עובד סוציאלי לפי חוק

ערך זה עוסק בתיאור כללי של "עובד סוציאלי לפי חוק (פקיד סעד)". אם התכוונתם לפירוט של תפקיד ספציפי, ראו .
בישראל עובד סוציאלי לפי חוק, שכונה בעבר פקיד סעד, הוא עובד סוציאלי במקצועו, אשר מתמנה על ידי המדינה, על פי חוק מסוים או קבוצת חוקים מסוימת, וניתן בידו הכוח החוקי לצורך הפעלתם. על העובד הסוציאלי לחוק להיות עובד סוציאלי באחת המחלקות לשירותים חברתיים בישראל, ונדרש לוותק, ניסיון טיפולי בתחום הספציפי (בהתאם לחוק אותו הוא בא ליישם), והמלצות הממונים.
קיימים מספר חוקים המסמיכים עובדים סוציאליים להפעיל את החוק:
עובד סוציאלי לחוק הנוער (טיפול והשגחה) עובר הכשרה בת שנת לימודים, הנוספת על לימודי העבודה הסוציאלית אותם סיים בעבר. ההכשרה מתקיימת בבית הספר המרכזי להכשרת עובדים לשירותי הרווחה השייך למשרד הרווחה. לאחר תום לימודיו מקבל עו"ס לחוק הנוער מינוי לתפקיד זה משר הרווחה. המינוי מתחדש אחת לשלוש שנים לפי שיקול דעת.
עובד סוציאלי לחוק ההגנה על חוסים: מדינת ישראל רואה עצמה כמחויבת להגן על אנשים שהם חסרי ישע, ולדאוג לרווחתם. עובדים סוציאליים בתפקיד עו"ס לחוק זה מתערבים במקרים בהם מעורב אדם שהוא חסר ישע לפי הגדרת החוק, במצבים של סיכון וחוסר שיתוף פעולה של מטופל ו/או משפחתו.
  האוכלוסייה, שעליה נדרש עו"ס לחוק להגן, בהתאם לצורך, היא:
קטינים
חסרי ישע, במקרים בהם, לפי הגדרת המחוקק, אינם יכולים לדאוג לעניינם ולהגן על עצמם עקב פיגור שכלי, אוטיזם, מחלת נפש פעילה, תשישות נפש, דמנטיה ועוד.
לצורך קיום תפקידו, מוסמך פקיד הסעד לבדוק ולקבל כל דיווח על סיכון לכאורה לחסרי הישע מידי האחראים עליהם. הבדיקה יכולה להיות גלויה, סמויה או סמויה באופן חלקי. במסגרת תפקידו יכול פקיד הסעד לפנות לכל אדם שיש לו מידע על חסר הישע הנתון בסיכון והוא זכאי לקבל כל מידע. זכותו על פי חוק גוברת על חיסיון רפואי ואחר, ובמידת הצורך יוכל לקבל מידע, על פי חוק, מרופאים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים ובעלי מקצוע אחרים.
לאחר איסוף המידע, ולאחר שפקיד הסעד ששוכנע כי האדם חסר הישע נמצא בסיכון לעיתים נדרש פקיד הסעד להתערב. במסגרת תפקידו הוא נדרש לפעול בעזרת הידע המקצועי שרכש, ניסיונו המקצועי אותו רכש במהלך הזמן, רגישותו האישית, גמישות מחשבתית, וכן בעזרת הסמכויות שמקנה לו החוק. כל זאת במטרה למצוא דרכים להפחתת הסיכון כלפי האדם המוגדר כחסר ישע ולשיפור מצבו.
פקיד הסעד לעולם אינו פועל על דעת עצמו, ובמסגרת נוהלי התפקיד עליו להתייעץ עם ממונים ולקבל אישורם, ולקיים דיונים בוועדות (לפי התחום הספציפי) הבוחנות ושוקלות את צעדיו. במידה שנסיונותיו של פקיד הסעד להשפיע במהלך טיפולי אינם צולחים, בסמכותו להפעיל חוקים שונים, לפי המקרה, שנועדו להגן על חסר הישע. לצורך כך יש ביכולתו לפנות לבית המשפט בבקשה לחייב את האחראים על חסר הישע בטיפול.
במסגרת חוקים שונים הנוגעים לאוכלוסיות חסרות ישע ולמטפלים בהם, בית המשפט אינו פוסק או פועל לפני קבלת תסקיר מפקיד הסעד.
מתוקף תפקידו, כרוך תפקיד עו"ס לחוק בקשר הדוק עם רשויות החוק: משטרה, בתי המשפט, פרקליטות, הסניגוריה הציבורית, גורמים מתחום בריאות הנפש, שירות המבחן לנוער, ועוד.
ראו גם

חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע
הערות שוליים

↑  לפי קביעת מומחים בתחום, ובמקרים גבוליים לאחר אישור של בית המשפט עצמו
↑  פרט למידע הנתון בחיסיון עורך דין-לקוח.
סלוויה דיווינורום

| סלוויה דיווינורום |
| --- | --- |
 סלוויה דיווינורום
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: מרווה
מין:: סלוויה דיווינורום
שם מדעי
 Salvia divinorum ‏Epling & Játiva, 1962
סלוויה דיווינורום (שם מדעי: Salvia divinorum) הוא מין של מרווה הגדל במקסיקו וגורם להזיות. שמו המדעי, שפירושו "מרוות המתנבאים", ניתן לו משום שהוא משמש לכאורה שמאנים אינדיאנים לריפוי.
תיאור הצמח

סלוויה דיווינורום הוא עשב רב-שנתי אנדמי ליערות העננים בהרי סיירה מדרה דה אואחאקה במדינת אואחאקה שבדרום מקסיקו, שם הוא גדל בסביבות לחות ומוצלות. עליו דמויי ביצה ומשוננים, באורך 10 עד 30 סנטימטרים. הצמח גדל לגובה מטר ואף יותר, על גבעול מרובע וחלול. הפריחה נדירה יחסית, בפרחים שפתניים לבנים ושעירים ובעלי גביע סגול, המסודרים בדוּרים בתפרחת אשכול שאורכה מגיע לכ-30 ס"מ. יצירת פרי וזרעים נדירה גם כאשר יש פריחה, והצמח מתרבה רבייה וגטטיבית, כאשר גבעוליו נשברים בקלות או משתרעים על האדמה מכובד משקלם, ומכים שורשים מפרקיהם וממפרקיהם.
הצמח תועד לראשונה בספרות הבוטנית בשנת 1939, אך הוגדר רק ב-1962. מגבלות הרבייה המינית שלו מעידים כנראה על היותו מין שעבר שינויים, אולם טרם התבהר האם מדובר במכלוא או בפיתוח תרבותי, ולא זוהו בבירור המינים שמהם פותח.
הצמח כסם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בניגוד לסמים הלוצינוגניים מסוימים (כגון מסקלין), החומר הפעיל בסלוויה דיווינורום אינו אלקלואיד, אלא טרפנואיד בשם סלווינורין A (באנגלית: Salvinorin A), ואופן פעולתו אינו מובן עדיין לחלוטין למדע.
בארץ המוצא שלו משתמשים רופאי אליל (שמאנים) אינדיאנים בצמח כדי "לתקשר עם עולם המתים ועם רוחות", שלפי הדת המקומית יכולות למסור לרופא האליל מידע שימושי על מחלות, תחזיות לעתיד, ודברי חוכמה שנצברו מניסיונם. השמאן טוחן את העלים הטריים של הצמח ושותה אותם כחליטה. השפעת הצמח בחליטה  נמשכת מספר שעות, ובמהלכם נכנס השמאן לטראנס דמוי קטלפסיה.
Salvinorin A לא נספג דרך מערכת העיכול כך שאי אפשר לאכול סלוויה, אבל אפשר לספוג אותה דרך ריריות הפה. 
למשל להכין תה ואז להחזיק כל שלוק 15-20 שניות בחלל הפה. 
או ללעוס עלים טריים לאורך זמן ממושך ולתת לחומר הפעיל להיספג בחלל הפה.
בעולם המערבי משתמשים בצמח על ידי עישון בבאנג, סיגריות או במקטרות. בעישון ההשפעה נמשכת דקות ספורות, אך האפקט חזק משמעותית.
הצמח אינו חוקי באוסטרליה ובכמה ממדינות אירופה וארצות הברית. ביתר מדינות המערב, לרבות ישראל, הוא חוקי.
סגרפיטו

חזית בניין מעוטרת בסגרפיטו מתקופת הרנסאנס, מדלינג, אוסטריה
ציור סגרפיטו על קיר האמפיתיאטרון ברחוב שרת ברמת גן
סגרפיטו של דן ליבני, תל אביב, 1970
סגרפיטו (באיטלקית: Sgraffito, הגייה מדויקת: זְגְרָפִיטוֹ) היא טכניקה של ציור על גבי קירות. הפירוש המילולי של המילה הוא "מגורד בעומק".
טכניקה

בבסיסו של הסגרפיטו עומד ציפוי הקיר בשתי שכבות או יותר של טיח. הקיר מטויח בשכבות בצבעים שונים. בטרם התייבשות הטיח, מתבצע הציור על ידי גירוד או חריצת הטיח, המביאים לחשיפתן מחדש של השכבות העמוקות יותר, שלהן צבע שונה.
היסטוריה

עיצובי הסגרפיטו הראשונים בוצעו בשחור-לבן. הקיר היה מטויח בטיח מעורב בפיח (ומכאן התקבל הגוון השחור), ומעל הטיח סויד הקיר בסיד רגיל (לבן). הציור בוצע על ידי חריטה בחרט. הראשונים שיישמו טכניקה זו היו בנאים ולאו דווקא ציירים, והדגמים אותם ציירו היו קישוטים גרפיים פשוטים ואף חיקויי ציפוי אבן, בתים כאלו ניתן למצוא גם ביוון ובמיוחד באי כיוס בים האגאי.
במאה ה-13 החלו להשתמש בטכניקה גם ליצירות אמנות. הציורים הראשונים בטכניקה זו צוירו במנזרי הקתדרלה של מגדבורג. בציורים אלה ניתן לראות גם שלב נוסף בהתפתחותה - צביעה נוספת במכחול מעל לתרשים החרוט. במקרים רבים שימשו יצירות של אמנים מפורסמים כבסיס לציורי הקיר, אשר הועתקו בהגדלה מיצירות אלו.
שימוש נרחב בשיטה זו נעשה בתקופת הרנסאנס. הריכוז הגדול ביותר נמצא בצ'כיה.
סגרפיטו בישראל

בישראל פעלו למעלה משלושים אמני ואמניות סגרפיטו.
ציור "העמלים" של מאיר שטיינגולד בחזית מפעל "עשת" בקיבוץ אילון, הוא ציור הסגרפיטו הראשון ששומר בישראל.
האמן דן לבני יצר בשנת 1970 את תבליט הסגרפיטו הגדול בארץ, בבניין בן חמש קומות בשדרות ח"ן מס' 24 בתל אביב.
לקריאה נוספת

ב.מ. יכטהימר, ציור ורישום, הוצאת אחיאסף, 1980.
הערות שוליים

↑  שי פרקש, גמלים כחולים, אתרים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 67-72
↑  נירית שלו־כליפא, ארץ ושמים - מספר יצירה: #0757, באתר סקר אמנות הקיר בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535904505171  GND: 4126868-4  NKC: ph116137
עורק האשך

| --- | --- |
 שיוך:  מערך העורקים 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (611) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  arteria testicularis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A12.2.12.086M 
 TA2 (2019):  4288 
 FMA:  14758 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0226409 
 
סופו של עורק האשך ופיצולו לענפים המזינים את האשך ואת יותרת האשך
עוֹרֵק הָאֶשֶׁךְ (TA: arteria testicularis) הוא עורק בבטן הזכר המתפצל מאבי העורקים ומספק דם לאשך, ליותרת האשך, לשריר מרים האשך ולשופכן.
זהו עורק ארוך היוצא מאבי העורקים מעט מתחת לעורק הכליה. העורק נע באלכסון מטה והצדה מאחורי הצפק, על גבי שריר המותניים הגדול, כאשר העורק הימני נמצא לפני הווריד הנבוב התחתון ומאחורי עורק המעי הגס האמצעי ועורק המעי העקום והמעי הגס, ואילו העורק השמאלי נמצא מאחורי עורק המעי הגס השמאלי ועורקי המעי העקול. העורק חוצה את השופכן, ואף מספק לו ענפים קטנים, וכן את חלקו התחתון של עורק הכסל החיצון. לאחר שהוא מגיע לטבעיתון המפשעה העמוק, הוא עובר בתעלת המפשעה, שם מסתעפים ממנו ענפים קטנים לשריר מרים האשך, והוא יוצא ממנה מטבעיתון המפשעה השטחי לעבר שק האשכים. העורק נכנס לחבל הזרע ומתפצל למספר ענפים המזינים את האשכים ואת יותרת האשך. הענפים ליותרת האשך מלווים את צינור הזרע ומשיקים עם עורק צינור הזרע, ואילו הענפים לאשך חודרים את הגלימה הלבנה.
ראו גם

עורק השחלה
סלווקוב

סלווקוב (בפולנית: Sławków) היא עיירה במחוז בנדין שבפרובינציית שלזיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-13 ככפר בבעלות הבישוף של קרקוב, ולקראת סוף אותה מאה הוענקו לה זכויות עיר. כלכלת העיירה התבססה לאורך השנים על מכרות העופרת והברזל שבסביבתה.
בפשיטת האימפריה השוודית על פולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בפולין הקונגרסאית.
יהודי סלווקוב

יהודים התיישבו בעיירה עם ביטול האיסור בן מאות השנים על ישיבת יהודים בה, במאה ה-19, ותרמו להתפתחותה התעשייתית. לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו רבים מיהודי העיירה לדרום אמריקה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
עם כיבוש העיירה בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, אלו רצחו בה 98 גברים יהודים שניסו להימלט ממנה, והטילו על הקהילה המקומית סכום כופר גבוה. בנובמבר 1939 צוו יהודי העיירה בענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. בד בבד נחטפו יהודי העיירה לעבודות כפייה.
בחורף 1942-1941 רוכזו כ-850 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה. ב-10 ביוני 1942 נערכה בגטו סלקציה, ורוב יושביו שולחו כעבור יומיים לאושוויץ. יתר היהודים הועברו למחנות עבודה.
בית הקברות היהודי בסלווקוב.
סורת יונס

| --- | --- |
עמוד סרוק המציג את 7 הפסוקים הראשונים בסורת יונס
 שם מתורגם:  סורת יונה
 מספר הסורה:  10
 מספר פסוקים:  109
 מיקום:  מכה
 ויקיטקסט:  סורת יונס (תרגום רקנדורף)
 → סורת א-תובהסורת הוד ←
סורת יונס (בערבית: سورة يونس) היא סורה מספר 10 בקוראן, והיא מכילה 109 פסוקים, 1,839 מילים, ו-7,589 אותיות. שם הסורה נגזר משמו של הנביא יונס אשר שמו מוזכר בסורה.
שם הסורה

הסורה נקראת על שמו של הנביא יונס, אשר מוזכר בפסוק 98. חרף העובדה שהסורה נקראת על שמו, פסוק 98 הוא הפסוק היחידי מבין 109 הפסוקים של הסורה אשר מזכיר את יונס. הדבר אינו חריג בקוראן, מפני שישנם מספר פרקים אשר נקראים על שם מילה מסוימת המופיע במהלך הפרק, אפילו אם היא אינה קשורה לנושא המרכזי של הפרק.
יונס הוא השם הערבי של הנביא המקראי יונה.