stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראמה העשירי, מלך תאילנד
מלך תאילנד

לאחר מותו של ראמה התשיעי, ב-13 באוקטובר 2016, הודיע מאהה כי יירש את כס המלוכה לאחר תקופת האבל. כחודש וחצי לאחר מכן, ב-29 בנובמבר באותה שנה, הוכר בידי ממשלת תאילנד כמלך, וב-1 בדצמבר 2016 קיבל על עצמו מאהה את תפקיד המלך באופן סופי. הכתרתו הרשמית נערכה ב-4 במאי 2019.
מאז ההפיכה הצבאית בשנת 2014, עמד ראש הצבא, הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה בראשות הממשלה, ועיגן את שלטונו בבחירות במרץ 2019 תחת חוקה שהוא עצמו כתב. בפברואר 2020 החלו הפגנות, אחרי שבית המשפט הורה על פיזור מפלגה פרו-דמוקרטית חדשה, אשר צברה פופולריות בעיקר בקרב צעירים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בבית הנבחרים בבחירות 2019. מוחים דרשו את התפטרות ראש הממשלה וחלק גם את צמצום הסמכויות של המלך. בהפגנות של נאמני המלוכה, הגיב המלך למוחים: 'אנחנו אוהבים את כולם באותה מידה", והגדיר את תאילנד כארץ של פשרות. ראשי ההפגנות לרבות אנון נמפה ציינו מספר פעמים שהם לא מתנגדים למוסד המלוכה, אך דורשים לבצע שינויים
הערות שוליים

↑  נכתב כ-Vajiralongkorn, "וג'יראלונגקורן"
↑  דף מידע על המלך באתר GlobalSecurity.org
↑  סוכנויות הידיעות, מלך תאילנד התחתן עם שומרת הראש שלו, באתר ynet, 2 במאי 2019
↑  As father fades, his children fight,‏ The Economist,‏ 18 במרץ 2010
↑  Top Singapore officials trash the neighbours, ‏12 בדצמבר 2010
↑  Suppressed video of Thai Crown Prince and Princess at decadent dog party
↑  בנגקוק פוסט
↑  מלך תאילנד על המחאה נגדו: "אני אוהב את כולם, אנחנו ארץ הפשרות", באתר וואלה, 2 בנובמבר 2020
↑  מעצר דורשי הרפורמות
| מונרכים מכהנים |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | צ'ארלס השלישי (אוסטרליהאיי שלמהטובאלוניו זילנדפפואה גינאה החדשה אוסטרליה, איי שלמה, טובאלו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה) • טופו השישי (טונגה טונגה) |  |
| אירופה | ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה ועמנואל מקרון (אנדורה אנדורה)‏1 • פיליפ (בלגיה בלגיה) • פרדריק העשירי (דנמרק דנמרק) • וילם-אלכסנדר (הולנד הולנד) • אנרי (לוקסמבורג לוקסמבורג) • הנס אדם השני (ליכטנשטיין ליכטנשטיין) • אלבר השני (מונקו מונקו) • צ'ארלס השלישי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת) • האראלד החמישי (נורווגיה נורווגיה) • פליפה השישי (ספרד ספרד) • פרנציסקוס (קריית הוותיקן קריית הוותיקן) • קרל ה-16 גוסטב (שוודיה שוודיה) |  |
| אמריקה | צ'ארלס השלישי (איי בהאמהאנטיגואה וברבודהבליזגרנדה (מדינה)ג'מייקהסנט וינסנט והגרנדיניםסנט לוסיהסנט קיטס ונוויסקנדה איי בהאמה, אנטיגואה וברבודה, בליז, גרנדה, ג'מייקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קנדה) |  |
| אסיה | מוחמד בן זאיד (איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות) • ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בהוטן בהוטן) • חמד (בחריין בחריין) • חסן אל-בולקיה (ברוניי ברוניי) • נארוהיטו (יפן יפן) • עבדאללה השני (ירדן ירדן) • משעל (כווית כווית) • עבדאללה (מלזיה מלזיה)‏2 • היית'ם (עומאן עומאן) • סלמאן (ערב הסעודית ערב הסעודית) • תמים (קטר (מדינה) קטר) • נורודום סיהאמוני (קמבודיה קמבודיה) • ראמה העשירי (תאילנד תאילנד) |  |
| אפריקה | מסוואטי השלישי (אסוואטיני אסוואטיני) • לטסי השלישי (לסוטו לסוטו) • מוחמד השישי (מרוקו מרוקו) |  |
מונרך • מונרכיה חוקתית • מונרכיה נבחרת • מונרכיה העוברת בירושה • מונרכיה אבסולוטית • מונרכיה פדרלית • דיארכיה  הערות: 1ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה הם הנסיכים-שותפים (דיארכיה): נשיא צרפת עמנואל מקרון ובישוף אורז'יי ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה 2היאנג די-פרטואן אגונג המלזי משלב מלוכה עם תפקיד נשיאותי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810535721305606  GND: 1161757422  ISNI: 0000 0000 2562 0389  LCCN: n85373045  NLA: 47753579  RERO: 02-A013249837  SUDOC: 20103994X  Trove: 1479712  VIAF: 70393608   WorldCat (עם VIAF): 70393608 
ביקור  יורש העצר התאילנדי לימים מאהה וצ'יראלונגקון, מלך תאילנד בבסיס חיפה, 1989. בליווי מפקד חיל הים אלוף מיכה רם ומפקד בסיס חיפה תא"ל אלכס טל
טקס הכתרת המלך ראמה העשירי
The Moscow Times

| --- | --- |
   
 תדירות:  0 
 פורמט:  מקוון
 מו"ל:  Alexander Gubsky 
 בעלים:  Derk Sauer 
 תאריכי הופעה:  1992–הווה (כ־33 שנים) 
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד, רוסיה 
 ISSN:  1563-6275
 www.themoscowtimes.com
 
The Moscow Times (מוסקבה טיימס) הוא עיתון מקוון בשפה האנגלית היוצא לאור במוסקבה. היה עיתון בדפוס משנת 1992 ועד 2017, עם תפוצת שיא של 55,000 עותקים והופץ ללא עלות במקומות אותם פוקדים תיירים ודוברי אנגלית כמו מלונות, בתי קפה, שגרירויות וחברות תעופה, וגם באמצעות מנוי. העיתון פופולרי בקרב אזרחים זרים השוהים במוסקבה ורוסים דוברי אנגלית. בנובמבר 2015 העיתון שינה את עיצובו והפך מיומון לשבועון (שוחרר בכל יום חמישי) והגדיל את מספר העמודים ל-24. הוא הפך למהדורה אינטרנטית בלבד ביולי 2017.
העיתון מפרסם באופן קבוע מאמרים של עיתונאים רוסים בולטים כמו יוליה לטינינה ואיוואן נפפורנקו. כמה כתבים זרים החלו את דרכם כאן, בהם אלן בארי, לימים ראש לשכת "הניו יורק טיימס" במוסקבה וזוכה פרס פוליצר.
היסטוריה > הקמה

דרק סאואר, מו"ל הולנדי שהגיע למוסקבה בשנת 1989, תכנן להפוך את העיתון הקטן שלו, פעמיים בשבוע, המכונה "Moscow Gaurdian" לעיתון יומי ברמה העולמית. סאואר הביא את מג בורטין כעורכה הראשון במאי 1992, והצוות השתמש בחדר במלון רדיסון סלביאנסקיה כמשרד.
המהדורה הראשונה של "מוסקבה טיימס" פורסמה במרץ 1992. זה היה היומון המערבי הראשון שפורסם ברוסיה והפך במהרה ל"מקור ראשוני לחדשות ודעות" המצוטט ברוסיה ובמערב כאחד.
העיתון "מילא תפקיד חשוב בכך שהוא נתן מקום לפרשנים רוסים". לדוגמה, בסתיו 1993 הצליח למלא תפקיד בהבסת הצנזורים: "כשכוחות מתנגדים לילצין כבשו את הפרלמנט הרוסי והצנזורה הוחזרה. עיתוני רוסיה יצאו עם רווחים גדולים ריקים בעמודים הראשונים שבהם דוכאו מאמרים ביקורתיים על הרשויות. הכותבים של אותם מאמרים באו לראות אותנו. פורסם למחרת באנגלית ב"מוסקבה טיימס", מאמריהם הועלו במהירות ושודרו ברוסית על ידי BBC ותחנות רדיו זרות אחרות, שהביסו את הצנזורים."
מאמצע שנות התשעים ועד שנת 2000 הוא היה ממוקם במטה העתיק של מערכת "פראבדה". בשנת 1997 נרשם האתר moscowtimes.ru.
היסטוריה > התרחבות

בשנים 2003–2004, העיתון הוסיף נספחי עסקים, קריירה ונדל"ן, ובשנת 2005 נספח המדריך למוסקבה, הכולל תרבות גבוהה. מדריך הסעודה השנתי במוסקבה הושק גם הוא בשנת 2005.
עד 2005 היה העיתון בבעלות חברת Independent Media, הוצאה לאור הרשומה במוסקבה המדפיסה גם עיתון יומי בשפה הרוסית, "ודומוסטי", "The St. Petersburg Times" (מקבילו של המוסקבה טיימס בסנקט פטרבורג) וגרסאות בשפה הרוסית למגזינים פופולריים כמו "FHM", "Man's Health", ו"קוסמופוליטן רוסיה". באותה שנה נרכשה Independent Media על ידי קבוצת ההוצאה לאור הפינית Sanoma. בשנת 2006 החל העיתון בברית עם ה-"International Herald Tribune", ואילו בשנת 2009 הושק אתר ה-themoscowtimes.com. גיליון הצבעים הראשון פורסם בשנת 2010.
בשנת 2009 פרסמה את "רוסיה למתחילים: מדריך זרים לרוסיה", שנכתב על ידי סופרים זרים המציעים עצות בהתבסס על חוויות מגוריהם ברוסיה. העיתון חגג 20 שנה בשנת 2012 בארוחת ערב חגיגית במלון בלצ'וג קמפינסקי במוסקבה.
היסטוריה > דעיכה ומעבר לדיגיטל

בינואר 2014, מודעות זדוניות באתר העיתון הפנו את המבקרים לדף נחיתה וניצול. בדצמבר 2014, "מוסקבה טיימס" נאלצה לעבור למצב לא מקוון למשך יומיים בשל מתקפת מניעת שירות (DDoS). האתר נאלץ לעבור למצב לא מקוון בפעם השנייה בפברואר 2015 מסיבות לא ידועות.
באפריל 2014 פרש העורך הראשי הוותיק אנדרו מקצ'סני והוחלף על ידי נאבי עבדולאייב, כתב לשעבר ב"מוסקבה טיימס", עורך חדשות, עורך מנהל וסגן העורך הראשי שעזב בשנת 2011 לעמוד בראש הנהלת RIA נובוסטי, שירות חדשות ממשלתי בשפה זרה. זמן קצר לאחר מינויו טען עבדאלייב בגרדיאן" כי העיתונאות "המוטה של המערב"... שודדת את המערב מסמכותו המוסרית". בסתיו 2015 עבדולאייב הודח מתפקידו והוחלף על ידי מיכאיל פישמן.
בעקבות המשבר האוקראיני, ביקורת של "מוסקבה טיימס" נמתחה על ידי מספר עיתונאים ובהם בעל טור ב"איזבסטיה" ישראל שמיר, שבדצמבר 2014 כינה את העיתון "נייר אנטי-פוטין מיליטנטי, עיכול של העיתונות המערבית עם הטיה קיצונית בסיקור אירועים ברוסיה". באוקטובר 2014 קיבלה מערכת "מוסקבה טיימס" את ההחלטה להשעות את התגובות המקוונות לאחר עלייה בתגובות הפוגעות. בעיתון נמסר כי השביתה את האפשרות להגיב משתי סיבות - אי נוחות לקוראיו, כמו גם היותם כפופים לחבות משפטית, מכיוון שעל פי החוק הרוסי אתרים נודאים באחריות לכל התוכן, כולל תוכן שנוצר על ידי משתמשים כמו תגובות.
בשנת 2015 מכרה Senoma את העיתון לדמיאן קודריאצב, לשעבר מנהל קומרסאנט.
בשנת 2017 גרסת הנייר הופסקה. העיתון האחרון הופיע ב-6 ביולי.
ביולי 2017 שונתה פעילות העיתון, כאשר הבעלות על העיתון מפוצלת כיום בין ולדימיר ג'או, מנכ"ל חברת קייטרינג לחברות תעופה, שמחזיק ב-51%, סבטלנה קורשונובה, מנכ"ל העיתון עם 30%, והמייסד סאואר עם 19%. זאת כדי לציית לחוק רוסי המצהיר כי לא יותר מ-20% מחברות המדיה ברוסיה יכולות להיות בבעלות זרים.
בנובמבר 2023, השלטונות ברוסיה הכניסו את העיתון ברשימת "הסוכנים הזרים". המשמעות היא כי פעילות המערכת תוגבל מאוד במדינה.
עורכים ראשיים

מאט ביבנס, 1998 עד 2001
לין ברי, ינואר 2001 עד יוני 2006
אנדרו מקצ'סני, יוני 2006 עד אפריל 2014
נבי עבדולאייב, אפריל 2014 עד אוקטובר 2015
מיכאיל ולדימירוביץ' פישמן, נובמבר 2015 עד יולי 2017
אווה הרטוג סקורובוגטובה, מאז 2017
לקריאה נוספת

Michielsen, Dido (2013). Moscow Times. Het Russische avontuur van Derk Sauer en Ellen Verbeek (בהולנדית). Amsterdam: Uitgeverij Nieuw Amsterdam. ISBN 9789046814727.
Lawton, Anna. (2004). Imaging Russia 2000: Film and Facts. New Academia Publishing, LLC. p. 107. ISBN 978-0-9744934-3-5
הערות שוליים

↑  Richardson, Dan. (2001). The Rough Guide to Moscow. Rough Guides. p. 56. ISBN 978-1-85828-700-3
1 2 3  Luhn, Alec (5 בפברואר 2015). "Hackers target Russian newspaper site accused of being anti-Putin". The Guardian. אורכב מ-המקור ב-18 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Bortin, Meg (6 באוקטובר 2012). "To Moscow With News". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Simon Kuper (10 באוקטובר 2005). "Russian remodelling of a cosmopolitan theme". Financial Times. נבדק ב-4 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Derk Sauer (2012). "Derk Sauer: "20 Years Later"". Moscow Times. נבדק ב-30 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Schreck, Carl (14 פבר' 2006). "Fire Tears Through the Pravda Complex". נבדק ב-30 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lawton, Anna. (2004). Imaging Russia 2000: Film and Facts. New Academia Publishing, LLC. p. 107. ISBN 978-0-9744934-3-5ISBN 978-0-9744934-3-5.
↑  "Russia for Beginners: A Foreigner's Guide to Russia". The Moscow Times. 3 במרץ 2009. אורכב מ-המקור ב-2009-03-09. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "20 years with The Moscow Times". The Moscow Times. 2012. אורכב מ-המקור ב-21 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jérôme Segura (7 בינואר 2014). "Hard times on The Moscow Times". Malwarebytes. אורכב מ-המקור ב-5 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nabi Abdullaev to Replace Andrew McChesney as MT Editor". The Moscow Times. 14 באפריל 2014. אורכב מ-המקור ב-17 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה).
↑  Nabi Abdullaev (4 באוגוסט 2014). "Is western media coverage of the Ukraine crisis anti-Russian?". The Guardian. אורכב מ-המקור ב-29 באוגוסט 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Russian English-language newspaper The Moscow Times becomes latest victim in Kremlin info war". Ukraine Today. 31 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Andrew Roth (30 באפריל 2015). "New Owner for The Moscow Times and Vedomosti". The New York Times. ISSN 0362-4331. אורכב מ-המקור ב-4 במאי 2015. נבדק ב-17 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Peter Hobson (4 במאי 2015). "Russian Owner Wants Modernized Moscow Times, Not Kremlin Stooge". Moscow Times. נבדק ב-21 באוקטובר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Russia blocks sale of Russian Cosmopolitan, Esquire". The Moscow Times. 16 ביוני 2015. אורכב מ-המקור ב-5 ביוני 2016. נבדק ב-4 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Moscow Times Closes Print Edition". The Moscow Times. 2017-07-05. אורכב מ-המקור ב-2017-07-06.
↑  Ведомости (7 ביוני 2017). "Дерк Сауэр вернется в The Moscow Times". vedomosti.ru. אורכב מ-המקור ב-7 במאי 2018. נבדק ב-7 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "De terugkeer van Derk Sauer in de Russische media - Vrij Nederland". vn.nl. 7 ביוני 2017. נבדק ב-7 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Moscow Times подпитали акционером". Kommersant. 11 באוקטובר 2017. נבדק ב-6 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Moscow Times подпитали акционером". Kommersant. 11 באוקטובר 2017. נבדק ב-6 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Moscow Times, Russia Labels Moscow Times a ‘Foreign Agent’, The Moscow Times, ‏2023-11-17 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1042652813  VIAF: 180058331   WorldCat (עם VIAF): 180058331 
אווה הרטוג סקורובוגטובה (2018)
ערוץ 7

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  אתר חדשות, רדיו
 מייסדים:  הרב זלמן ברוך מלמד הרבנית שולמית מלמד יעקב כץ יואל צור
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־37 שנים)
 חברת אם:  ישיבת בית אל
 חברות בנות:  בשבע
 מיקום המטה:  בית אל
 משרד ראשי:  מעגלי הראי"ה, בית אל
 ענפי תעשייה:  תעשיית התקשורת 
 מוצרים עיקריים:  בשבע
 יו"ר:  יעקב כץ
  
 www.inn.co.il
 
הסמליל אשר שימש את אתר האינטרנט עד 2021.
ערוץ 7 היא קבוצת תקשורת ישראלית, הפועלת ברשת האינטרנט ועוסקת בחדשות ובתוכן יהודי. הקבוצה מפעילה שלושה אתרי אינטרנט, בשפה העברית, בשפה האנגלית ובשפה הרוסית. הרשת מזוהה במידה רבה עם המגזר הדתי-לאומי ועם הימין הפוליטי בישראל.
הרשת נמצאת בבעלות התאגיד Holyland Holdings, הרשום באיי מרשל, שבעלי השליטה בו הם משה גנץ ושילה סימנוביץ, שניהם אזרחי ארצות הברית.
קבוצת התקשורת של ערוץ 7 מנוהלת על פי הדרכתו הרוחנית של ראש ישיבת בית אל הרב זלמן ברוך מלמד. בראש ההנהלה עומדת רעייתו, הרבנית שולמית מלמד. בתפקיד מנכ"ל אתר האינטרנט והעורך הראשי משמש עוזי ברוך.
inn – אתר האינטרנט

כבר ב-1998 ביקשו מנהלי ערוץ 7 להרחיב את הפעילות של התחנה לאמצעי תקשורת נוספים. תחילה דובר על הקמת ערוץ טלוויזיה שישדר חדשות באמצעות לוויין לישראל. תחנת הטלוויזיה תוכננה לקום מחוץ לישראל, אך להחזיק צוותי צילום בארץ, שיעביר צילומים לתחנה ומשם ישודרו באמצעות הלוויין לישראל. יעקב כץ סבר כי השידורים יהיו חוקיים מאחר שמדובר בתחנה זרה, כביכול, שחוקי המדינה אינה חלים עליה. עד להכנת התשתית לשידורי הטלוויזיה הוחלט לשדר חדשות מצולמות באמצעות האינטרנט, ולצורך כך הוקם אתר אינטרנט. עם העלייה בפופולריות של השימוש באינטרנט, והעובדה שעוד לא הייתה אסדרה שלו, השקיע הערוץ בפיתוחו, עם תכנים שמקורם במערכת החדשות של הרדיו ובתוכניותיו השונות. במסגרת זו, ועל מנת לאפשר חשיפה לתכני ערוץ 7 גם מעבר לים, הוקם בתחנה גם אתר אינטרנט בשפה האנגלית.
לאחר סגירת תחנת הרדיו, הורחבה מאוד פעילות אתרי האינטרנט, שהפכו תוך זמן קצר לפעילות המרכזית המשמעותית של קבוצת ערוץ 7. תחילה פעל האתר במתכונת של תחנת רדיו המשודרת באמצעות האינטרנט. אחר כך, עם התפתחות התקשורת הדיגיטלית בישראל ומחוצה לה, הופסקו שידורי הרצף ובמקומם בא תוכן דיגיטלי מגוון, חדשותי, יהודי ואחר. בקיץ 2002 החל האתר לשדר כתבות טלוויזיה ותוכניות אקטואליה מאולפן טלוויזיה, שהוקם בהשקעה של כ-1.5 מיליון, בקריית אריה בפתח תקווה. האולפו היה אמור לשמש גם עבור ערוץ טלוויזיה שישדר באמצעות לוויין.
לאורך השנים הוקמו במסגרת קבוצת ערוץ 7 אתרים בשפות: עברית, אנגלית, רוסית, ספרדית, צרפתית ואף בערבית. נכון ל-2024 פועלים במסגרת הקבוצה אתר בעברית, אתר באנגלית ואתר ברוסית, הפונים לקהלים יהודיים ואחרים.
עיקר התוכן באתר מוקדש לאקטואליה, מאמרי דעות (פובליציסטיקה) ותוכן מגוון בנושאי יהדות. האתר כולל גם מדורים בנושאי תיירות, אוכל, ספורט, אופנה, כלכלה, בריאות משפחה וזוגיות. במסגרת האתר פועל אתר משנה המיועד לילדים וכולל תוכן המותאם לגילאים הצעירים בשם "ילדודס". האתר נוקט קו פוליטי ימני לאומי ברור, ומלווה את מפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון באופן צמוד. לאורך השנים נטל האתר חלק פעיל במאבק נגד עקירת יישובים במסגרת תוכנית ההתנתקות וכן במאבק נגד פינוי יהודים מבתיהם ברחבי יהודה ושומרון.
מלבד אקטואליה, האתר מפרסם כתבות רבות בנושאי יהדות ותורה ומגזינים שוטפים שעוסקים בנושאים אלה. האתר כולל מוזיקה חסידית, שירים עבריים ודרשות של רבנים בנושאי הלכה, תורה ואקטואליה. בנוסף לכך, מופיעות באתר כתבות בנושאי תרבות ומדע, העוסקות בנושאים אלה מנקודת מבט כללית ויהודית.
משנת 2005 עוסק הערוץ גם באתרים מבוססי תוכן גולשים ומפעיל פורומים. בשנת 2008 הוסיף הערוץ גם מערכת שירותי דואר אלקטרוני לשורותיו. בשנת 2009 עבר האתר שדרוג כללי.
לקראת יום השנה ה-15 לרצח רבין, יצא האתר במיזם "רצח רבין – הגרסה שלכם...", שבו הזמין את קוראיו לשלוח אליו את תאוריות הקשר שלהם לגבי הרצח.
אתר הטלוויזיה של הערוץ (הנקרא INNTV) משדר מהדורות חדשות יומיות בשפה האנגלית, וקטעי וידאו במשך כל היום בשפה העברית. כמו גם מגזין שבועי באנגלית בשם Israeli Salad, פינות ילדים בעברית ובאנגלית, ו"תשובה תרבותית" בעברית.
inn – אתר האינטרנט > "ללא תולעים" ו"פסיפס"

בתחילת 2006 הוקם אתר האינטרנט "ללא תולעים", המפרסם יצירות מגוונות, חלקן בעלות גוון לאומי-ימני. בראשית דרכו התקשה האתר להמריא, עד שבאוגוסט 2006 רכש ערוץ 7 את האתר, ואיחד את רשימת המשתמשים של "ללא תולעים" עם גולשי הפורומים בערוץ. באוקטובר 2006 (תשרי תשס"ז) עוצב האתר מחדש כחלק מאתר ערוץ 7. בשנת 2009 שונה שמו של האתר ל"פסיפס", כחלק משיפוץ כולל שעבר אתר ערוץ 7.
כל שנה מתקיימים כשלושה מפגשים בהם מועברים סדנאות במגוון תחומי היצירה.
השבועון "בשבע"

"בשבע" הוא חינמון המופץ מדי סוף שבוע בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות ובתי כנסת. העיתון מופץ בחינם בתפוצה של כ-105 אלף עותקים בכל סוף שבוע.
השבועון נוסד בקיץ 2002, בסיוע של תרומות מחו"ל, והיה החינמון הראשון שהוצא לאור בישראל. תוכני העיתון מתפרסמים מדי שבוע גם באתר ערוץ 7. בינואר 2014 גנז השבועון מאה אלף עותקים לאחר שהודפסו, בשל ביקורת שמתח בטורו העיתונאי ידידיה מאיר על זאב חבר.
אישים בולטים

מייסדים – הרב זלמן ברוך מלמד ואשתו הרבנית שולמית מלמד, יעקב כץ ויואל צור.
יו"ר מועצת המנהלים של קבוצת ערוץ 7 – יעקב כץ (כצל'ה)
מנכ"ל ועורך אתר האינטרנט ושידורי הרדיו – עוזי ברוך.
עורך השבועון "בשבע" – עמנואל שילה.
השדרן אדיר זיק שידר שנים רבות בערוץ, היה בעל טור קבוע ב"בשבע" ומהבולטים במאבק על שידורי ערוץ 7.
מגוג

| --- | --- |
 אב:  יפת בן נח 
 
מָגוֹג הוא בנו השני מתוך שבעה של יפת בנו של נח במקרא, אחיהם של גומר, תירס, יוון, תובל, משך ומדי.
במקרא

מגוג בדרך כלל משתייך למסורות של אחרית הימים, בעיקר בספר יחזקאל פרקים ל"ח-ל"ט בהקשר של:
"גּוֹג אֶרֶץ הַמָּגוֹג נְשִׂיא, רֹאשׁ מֶשֶׁךְ וְתֻבָל."
הוא ידוע במיוחד על אזכורו בהקשר של מלחמת גוג ומגוג.
צאצאיו של מגוג

יוסף בן מתתיהו זיהה כצאצאיו של מגוג את העם הסקיתי, עם ממוצא הודו-אירופי שישב בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבות אוקראינה הדרומית לחופיו של הים השחור. לפי דבריו היוונים קראו לסקיתיה מגוגיה.
איזידורוס מסביליה הוסיף גם את הגותים לבניו של מגוג. ג'ואנס מגנאוס החשיב את בניו של מגוג גם לגותים וגם לשוודים וכריסטינה, מלכת שוודיה, החשיבה את עצמה כמספר 249 בשושלת המלכים יוצאי חלציו של מגוג.[דרוש מקור]
על פי המלומד הפיני דניאל יוּסְלֶנְיוּס (Daniel Juslenius;‏ 1676–1752), העם הפיני הוא אחד מצאצאיו של מגוג שהיגר לפינלנד. על פי כמה מקורות הוא קשור גם לעם האירי. למגוג היה גם נין שנקרא "חבר", שצאצאיו הופצו באזור הים התיכון.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  קדמוניות היהודים, ספר ראשון, פרק 6, שורה 124
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119448254  VIAF: 77125720   WorldCat (עם VIAF): 77125720 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צילום משפטי

הנחיות לביצוע מדידות בשיטת הברטיונאז'
צילום משפטי, או צילום פלילי (באנגלית: Forensic photography) הוא ענף במדעי הזיהוי הפלילי הכולל תיעוד של פושעים חשודים ומורשעים, וכן זירות פשע, קורבנות, ועדויות אחרות הדרושות להרשעה. למרות שהצילום הוכר כאמצעי המדויק ביותר לתאר ולתעד אנשים וחפצים, רק בעקבות פיתוחים ושכלולים של שלהי המאה ה-19 התקבל התצלום כאמצעי לזיהוי פלילי.
היסטוריה

הצילום המשפטי התפתח מתהליכי מודרניזציה של מערכות הצדק הפלילי ומההכרה בצילום כמדיום נאמן למקור. שני מהלכים אלו מלאו תפקיד חשוב במהלך המאה ה-19 וה-20 בכינון הצילום המשפטי בפרט, ובעבודת המשטרה בכלל. ניתן לשייך אותם לנטייה הגוברת לביצוען של מדידות מדויקות; ראשית, התמקצעות הבירוקרטיה המדינתית אפשרה למדינה לאסוף יותר מידע על תושביה. שנית, מערכות צדק פלילי החלו לכונן את עצמן על בסיס מדעי.
עם הזמן התחילו להכיר ביכולות הצילום ולעשות בו שימושים מדעיים, בזכות יכולת הדיוק והמהירות שבמדיום, בדיסציפלינות שונות כגון: צילומי פושעים, חקירת זירות פשע, צילומי תאונות, רפואה, תיעוד גאוגרפי וכן הלאה.
היסטוריה > התקופה המוקדמת

ב-1854 משטרת סן פרנסיסקו השתמשה בדאגרוטיפ (שיטת הצילום הראשונה והמבוססת ביותר לאותה תקופה) כדי ליצור פורטרטים של פושעים. מחלקות משטרתיות במחוזות נוספים בארצות הברית החלו להשתמש בעקבות משטרת סן פרנסיסקו בפורטרטים.
באמצע המאה ה-19 פילוסופים ומדענים למדו את התאוריה של צ'ארלס דרווין הידוע כאבי תורת האבולוציה, ניסו לבססה בעזרת תצלומים ולפתח תאוריות נוספות בתחום הקרימינולוגיה. הם הסתמכו על הפיזיונומיה, שהיא תאוריה המבוססת על הערכת מראהו החיצוני של הפרט, בעיקר פניו, שיש בה, כך סברו, כדי להסיק על אופיו ואישיותו. כך לפי הפורטרט היו מנסים להגדיר מאפיינים פיזיולוגיים של פושע. תאוריה נוספת הינה תאוריית המוח. תאוריה זו טוענת כי ניתן לקשר בין מבנה הגולגולת לבין אישיותו של אדם ותכונות אופיו, כגון נטייה לביצוע פשעים, ועוד. המשטרה ניסתה להתבסס על התאוריות יחד עם תצלומיהם של פושעים וכך להגיע ל"דמות הפושע".
היסטוריה > ברטיונאז'

הברטיונאז' היא שיטה חלופית לזיהוי עבריינים חוזרים אשר פותחה בשנת 1882 על ידי אלפונס ברטיון ממשטרת פריז במטרה להתגבר על האיסור לסמן גופנית עבריינים על ידי הטבעת אות באמצעות ברזל מלובן. ברטיון הנהיג במשטרה הצרפתית כרטסת מידע אודות העבריינים, הנתונים נאספו על ידי מדידת חלקים שונים בגופו של כל עבריין כגון גובה, אורכי הזרועות והרגליים, ומדידת הגולגולת. הצלם המשטרתי נדרש לצלם את הפושע על פי חוקים שקבע ברטיון: הושבת העבריין על כיסא מסתובב, כך שלא ישנה את התנוחה בין צילום לצילום, צילום שתי תמונות של העבריין (חזיתי ופרופיל), צילום מזוויות קבועות, תאורה קבועה ומרחק קבוע בין הפושע למצלמה. בנוסף תועדו סימנים מיוחדים כגון קעקועים, כתמי לידה, צלקות ותוארו מאפייני איברי הפנים - אף, אוזן, וצבע עיניים.
השיטה של ברטיון צברה תאוצה והתפרסמה בארצות הברית כאשר הוצגה בתערוכה העולמית World's Columbian Exposition בשיקגו ב-1893. בשנה שלאחר מכן משטרת שיקגו החלה להטמיע את השיטה במערכותיה השונות. בשנת 1898 שיטת ברטיון נכנסה לחוק והייתה שמישה ככלי מן המניין בידי המשטרה ביומיום ובשימושיה השונים.
היסטוריה > ברטיונאז' > השיטה במחלוקת

ב-1903 אדם בשם וויל ווסט נעצר ונשלח לכלא בקנזס מכיוון שצילומו תאם לפושע שנעצר ותועד בעבר. וויל ווסט טען שאינו אותו פושע ולא ביצע שום פשע. טענה זו לא התקבלה ולכן הורשע. לאחר זמן קצר הסתבר כי אדם אחר בעל שם זהה (מידות זהות על פי השיטה) שהה באותו הכלא שאליו נשלח. הראייה החד משמעית שהכריעה הייתה טביעות האצבע, ומשם שוחרר וויל ווסט החף מפשע. מאותו רגע ואילך הופסק השימוש בשיטת התצלומים כראייה חותכת וכתוצאה מכך נעזבה שיטה זו לחלוטין.
היסטוריה > זירת הפשע

תצלומי זירות הפשע חולקו לרוב לשתי שיטות:
צילום גופת הקורבן, בעזרת מצלמה וחצובה ייעודיים למטרה זו. צילום מזווית מעוף ציפור, מעל הקורבן.
צילום זירות הפשע תוך השמת דגש על הזירה עצמה ובין השאר על הקורבן, מיקומו ותנוחת גופתו. צילומים אלו נעשו בשיטת "מראה אופקי" מצידה של הזירה.
צילום מורכב

צילום מורכב הוא שיטה שפותח בשנות השמונים של המאה ה-19 על ידי מדען אנגלי בשם פרנסיס גלטון לשם יצירת ממוצע ויזואלי של טיפוסים אנושיים.
צילום מורכב > עקרונות

הדימוי המורכב שהופק בדרך זו חשף, כביכול, מאפיינים פיזיים גנטיים, או "סימפטומים" חיצוניים של ביולוגיה פנימית. באמצעות הידע החדש ששאף להפיק מאותן "סטטיסטיקות תמונתיות", או "דימויים גנריים", כפי שכינה אותם, ניסה גולטון לסווג ולדרג את האוכלוסייה על פי גזעה, ולהביא להשבחת הגזעים החזקים ולריסון התרבותם של הגזעים החלשים. שיטתו היא ביטוי קיצוני לתפיסה פוזיטיביסטית של הצילום ככלי מדעי, ולתפיסת הפיזיונומיה - קריאת מאפייני אופי דרך סיווג תווי הפנים והראש - כדיסציפלינה מדעית.
גולטון לא היה הראשון שהשתמש במצלמה בניסיון לאתר ולתפוס פושעים. תצלומי פושעים הופיעו כבר בעשור הראשון של הצילום (שנות הארבעים של המאה ה-19), ואף הפורטרטים שבהם השתמש גולטון נלקחו מארכיון מנהלת בתי הסוהר. ואולם, שימושים אלו במצלמה התמקדו בפרטים אינדיבידואליים, וניסו ללכוד פושעים ספציפיים, ואילו גולטון ניסה לצלם את דמותו הממוצעת וההיפותטית של "טיפוס הפושע".
צילום מורכב > יישום

גולטון ניסה ליישם את שיטת הצילום המורכב במחקריו בקרימינולוגיה. הקבוצה הראשונה שבחן בעזרת הצילום המורכב, הייתה של "פושעים אנגליים שהורשעו לתקופת מאסר ארוכה עם עבודת פרך בגין פשעים אכזריים". מחקר זה נבע מניסיונותיו לאפיין את הקלסתרון הפסיכולוגי והביולוגי של "טיפוס הפושע" או "הפושע האידיאלי". גולטון האמין שישנן קבוצות בעלות מאפיינים מנטליים וביולוגיים מובחנים, כמו פושעים, והניח, במסגרת הפרדיגמה של הפיזיונומיה והפרנולוגיה, כי הבדלים אלו יכולים להיות נראים לעין, שכן ישנו שוויון ערך בין תכונות פיזיות ומנטאליות. מבחינתו של גולטון היוו הפושעים קבוצה מובחנת שמאפייניה המנטליים היו שונים מאלו של הבורגני שומר החוק ועתה לא נותר אלא להוכיח כי היא גם מובחנת כקבוצה בהופעתה החיצונית. לשם כך אסף פורטרטים של פושעים שחולקו בהתאם לסוג הפשע (רוצחים, גנבים, עברייני מין), מתוך מטרה לחלץ מאפיינים פיזיים המבחינים כל סוג של פשיעה ולהשוות בינם לבין פורטרטים של שומרי חוק.