stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון פרנקל
הערות שוליים

↑  שפרה שוורץ, "קופת-חולים הכללית" - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמוד 7
↑  יהושע בן-אריה, "עיר בראי תקופה - ירושלים במאה הי"ט, כרך א': העיר העתיקה", פרק רביעי: הקהילה היהודית והרובע היהודי עד ליציאה אל מחוץ לחומות > המלחמה במיסיון, מוסדות בריאות, חינוך וסעד, הקראים > בית־החולים 'רוטשילד', פרק : מוסדות הבריאות היהודים, מרפאת שמעון פרנקל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ז - תשל"ט, עמוד 379
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך : מקגוון, אדוארד, עמ' 291
↑   שפרה שוורץ, מלחמת בתי החולים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: עת-מול: עתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, יד יצחק בן-צבי, ינואר 2002, גליון כ"ז 2 (160)
↑  "סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות" 1850 - 1950, אוקטובר 2014
↑  ט. טובלר, "תרומה לטופוגרפיה הרפואית של ירושלים", אוניברסיטת בר-אילן, 2005, עמוד 15
↑  זלץ לוטה, ד"ר - סיפור חיים - ארגון יוצאי מרכז אירופה.
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1799-1948", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 215
מירון קרן

| --- | --- |

אלוף-משנה מירון קרן ב-1993, סגן מפקד אוגדת יהודה ושומרון
 לידה:  1 בספטמבר 1951 ישראל ישראל
 פטירה:  27 ביולי 2013 (בגיל 61) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 17 (אריות הגולן)  מפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה  מפקד חטיבת הנגב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים     מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 
מירון קרן (1 בספטמבר 1951 – 27 ביולי 2013) היה אלוף-משנה בצה"ל, אשר פיקד על חטיבת הנגב.
קורות חייו

מירון קרן (קלינגר) למד בתיכון קוגל בחולון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1970, התנדב לצנחנים והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. הוא לחם במלחמת יום הכיפורים ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד גדוד 17 (אריות הגולן). בתקופת האינתיפאדה הראשונה פיקד על החטיבה הצפונית באוגדת עזה.  יצא זכאי בדין משמעתי בפני הרמטכ"ל אהוד ברק לאחר שהואשם בהתרשלות וכי נתן פקודה לחיילים מחטיבת גבעתי להכות לצורכי ענישה חשודים במעשי חבלה. בשירות המילואים פיקד על חטיבת הנגב.
קרן התגורר ביבנה.
הערות שוליים

↑  אתר "נשמה"
↑  בצער רב אנחנו מודיעים על פטירתו של אל"ם במיל' מירון קרן בוגר מחזור אוגוסט 1970, דף הפייסבוק של פלחה"ן צנחנים.
↑  יהודה מאיר רוט, עקדה: משפט האינתיפאדה, הוצאת אפי מלצר, 2007, עמ' 50
↑  אל"ם במילואים מירון קרן ז"ל. באתר אבלים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010357067405171  VIAF: 9015163513802511230006   WorldCat (עם VIAF): 9015163513802511230006
מי ימלל

| --- | --- |
 שיר
 תאריך כתיבה:  1936
 סוגה:  שירי חג
 שפה:  עברית
 כתיבה:  מנשה רבינא
 לחן:  עממי
 
"מִי יְמַלֵּל" הוא שיר ילדים לחנוכה מאת מנשה רבינא המושר בלחן עממי, לעיתים בקאנון (בשני קולות).

השיר נכתב לכל המאוחר בשנת 1936. רבינא מציין בחוברת הקאנונים שערך, "נשירה", חוברת ו, כי הוא עצמו עיבד לקאנון מנגינה עממית.
תוכן השיר

השיר מפאר את גבורת המכבים, יחד עם שאר הגיבורים שגאלו את עם ישראל, מתוך ציפייה לגאולת ישראל גם בימינו.
השיר הוא אחד משירי חנוכה ה"לאומיים", שנכתבו ברוח התנועה הציונית המתחדשת בתחילת המאה ה-20, בתקופת העליות הציוניות וההתיישבות בארץ ישראל. שירים אלה התעלמו מההנחות המסורתיות על גאולה על ידי האל והתייחסו במקומה לגבורת האדם (המכבים/החשמונאים), שהביאה לניצחון. תפיסה זאת, השוללת את מרכיב הנס בחנוכה ואת תפקידו של האל בניצחון, באה לידי ביטוי מפורש בשיר "אנו נושאים לפידים", שבו נאמר: "נס לא קרה לנו, / פך שמן לא מצאנו". כך גם בשיר "מי ימלל", שמילותיו הראשונות, "מי ימלל גבורות ישראל / אותן מי ימנה", הן פרפרזה על פסוק מספר תהילים: ”מִי יְמַלֵּל גְּבוּרוֹת ה', יַשְׁמִיעַ כָּל תְּהִלָּתוֹ” (תהלים קו ב) – המשמיטה את תפקיד האל והופכת את "גבורות ה'" ל"גבורות ישראל".

בבית השני של השיר, שולל המשורר מהאל את תפקידו המסורתי כגואל והמציל ומעמיד במקומו את העם עצמו: "שמע! / בימים ההם בזמן הזה / מכבי מושיע ופודה." זאת בניגוד לתפיסה המסורתית, המייחסת את הישועה והניצחון לנסים שעשה אלוהים למכבים. המסקנה הציונית של השורה בשיר "ובימינו כל עם ישראל / יתאחד יקום וייגאל", מטילה את האחריות לגאולה על העם עצמו.
האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה

לוגו האיגוד
האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה הוא עמותה שהוקמה בשנת 1967 במטרה לקדם את המחקר המוזיקולוגי בישראל. כל פעילות האיגוד ממומנת בדמי חבר ובתרומות של מוסדות ושל אנשים פרטיים.
האיגוד הוקם בשנת 1967 ביוזמת ישראל אדלר, אשר גם עמד בראשו מספר פעמים. יושבי ראש נוספים באיגוד היו אמנון שילוח, דון הרן, אדווין סרוסי, אלישבע רגבי, בלה ברובר-לובובסקי, יוסף גולדנברג, מרינה ריצרב, רתם לוז, אלכסנדר רוזנבלט, ואלון שב. באיגוד חברים נציגים מהחוגים למוסיקולוגיה ולחינוך מוזיקלי מכל האוניברסיטאות והאקדמיות למוזיקה בישראל. מדי שנה עורך האיגוד כנס ובו מציגים חוקרים נושאים במוזיקולוגיה, אתנומוסיקולוגיה וחקר החינוך המוזיקלי. בין הרצאות העוגן שנישאו בכנסי האיגוד בולטות הרצאותיהם של חוקרים מרכזיים כמייקל בקרמן (אוניברסיטת ניו-יורק), סטיבן כאהן (אוניברסיטת סינסינטי), מרק סלובין (וסליאן) ואנה זאיארוזניה (אוניברסיטת ייל).
החל משנת 1978 מפרסם האיגוד כתב-עת שפיט (עד 1996 הוא נקרא "מחקרים במוסיקולוגיה" ומ-1999 "מנעד"). לאורך השנים תרמו לכתב-העת מחשובי הכותבים בתחום, בהם ברונו נטל, דליה כהן, קרל דלהאוס, קרל שכטר, איתן חיימו וריצ'רד טארוסקין.
יו"ר האיגוד הוא הכנר ברק שוסברגר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הערות שוליים

↑  משרד הפנים הממונה על מחוז ירושלים, הארץ, 4 במרץ 1968
↑  חברי הנהלה, באתר האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314062405171  LCCN: n80111467  VIAF: 152444432   WorldCat (עם VIAF): 152444432
הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות')

הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל הייתה ועדה ממשלתית בין משרדית, שפעלה בשנים 1982–1987 במטרה לבדוק ולחקור את כתות שפעלו בישראל ואת השפעתם על החברה. הוועדה הגישה את דו"ח סיכום בפברואר 1987⁩. הדו"ח האשים את הקבוצות השונות שנבדקו בפעילות המסוכנת לנפש ובחלק מהמקרים גם האשים אותן בהונאה כלכלית וסכנה לדמוקרטיה. אך ההמלצות שלו לפעולה היו סתמיות וכללו ביצוע פעילות חינוכית להגברת מודעות ואכיפה מוגברת של חוקים קיימים, כגון החוק להגנת הצרכן ומס הכנסה, כנגד הכתות. אך הוא קבע שאין צורך בחקיקה מיוחדת נגד הכתות.
רקע היסטורי

החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להיות פופולריות תפיסות רוחניות חדשות בישראל, בסגנון "העידן החדש", שהחלו לפרוח בעולם המערבי בכללותו עושר קודם, בתקופת "ילדי הפרחים". תפיסות שהגיעו בעיקר מתורות המזרח הרחוק, כמו הבודהיזם וכן מתורות עתיקות אחרות, כמו הקבלה ומסורות ממסו-אמריקה. הן שילבו תורות ואמונות רוחניות או דתיות, ובריאות גוף ונפש במקביל. הם התאפינו באוטודידקטיה, איסוף נתונים, לימוד ברשת, ואי-התבססות על מחקר בשיטה המדעית בלבד, גישות שונות לחקירה רוחנית ולאורח חיים אלטרנטיבי, בדגש על חיבור גוף ונפש, ותפיסה כללית של נפש האדם, כדבר שאינו ביולוגי בלבד. מספר קבוצות וארגונים בסגנון זה החלו לפעול בישראל בתקופה זו, בהם: מדיטציה טרנסצנדנטלית של מהרישי מהש יוגי, סיינטולוגיה, אימן, התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה, פרם ראוואט (גורו מהרג'), אננדה מרגה (ארגון שמלמד יוגה ומדיטציה) וכנסיית האיחוד.
בעיתונות הישראלית החלו להופיע כתבות ו"תחקירים" על הכתות, על בני טובים שהצטרפו לכתות ומיטב הנוער שהולך לאבדון; ועל קבוצות רוחניות שגורמות נתק בין צעירים למשפחותיהם. במקביל הארגון החרדי "יד לאחים" שבמקור הוקם במטרה למנוע מנוער עולה חדש מארצות המזרח להישלח למוסדות לימוד חילוניים, החלה גם לפעול נגד "הכתות", זאת מתוך חשש לנטישה המונית של היהדות. קבוצה נוספת שהחלה לפעול באותה תקופה וגרמה לסערה תקשורתית, כונתה "אצבע האלוהים" בהנהגת המשוררת רנה שני, לאחר שמספר הורים סיפרו, כי הם סובלים מהדרה של ילדיהם בהוראתה. ארגון "יד לאחים" החל להפעיל קבוצה בשם פורום של "הורים מודאגים" ששלח תלונות לאנשי ציבור על "קבוצות רוחניות" שגורמות נתק בין צעירים למשפחותיהם.
הקמת הוועדה

בעקב תלונות הולכות וגוברות ופרסומים מטרידים בתקשורת, החליט בפברואר 1982, שר החינוך והתרבות זבולון המר להקים ועדה בין־משרדית שתבדוק את הנושא. ליושב ראש הוועדה מונתה חברת הכנסת וסגנית שר החינוך מרים גלזר-תעסה, שפעלה כבר קודם בנושא הכתות המיסטיות מהמזרח, שלטענתה היוו איום ישיר על המסורת היהודית. הוועדה מנתה 17 איש, נציגי משרד המשפטים, משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד הדתות, נציגי המשטרה וצה"ל ואנשי אקדמיה מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והקרימינולוגיה; והיא הכינה רשימה של 10 כתות בישראל שאותם הוחלט לבדוק. בשלב זה שררו בקרב חברי הוועדה חילוקי דעות לגבי ממדיה וחריפותה של הבעיה וצורת ההתייחסות הרצויה כלפיה. חלק רואה בכתות תופעה חמורה שיש להילחם בה, ומן הצד השני היו דעות שדורשו לגלות סובלנות מרבית כלפי התופעה, כחלק מעקרון חופש הפרט.
בספטמבר 1983 חשף השבועון "העולם הזה" כי גם שר הפנים יוסף בורג יזם פנייה למשטרה בעניין ה"כתות", ואף על פי שלא הוגשה תלונה על עבירה פלילית הכינה המשטרה דו"ח סודי על הכתות. הדו"ח כלל סקירה היסטורית-אקדמית על 11 "כתות", בהם גם קהילת בית אל בזכרון יעקב (שכונתה כת "אמה ברגר") קהילה נוצרית שלא ניסתה לגייס לשורתיה יהודים. הדו"ח לא מצא עדות לעבירה פלילת ועל קבוצת ה"אימן", שאחד ממיסדיה בישראל היה יוצא סיירת מטכ"ל, אף קיבלה סקירה חיובית, בה נכתב:”לא נמצא כל מידע פלילי ביחס לכת זו. למעשה, מעודדת הכת את חבריה לעבוד קשה, לשמור על החוק ולתרום למדינה”.
אחת הבעיות שבה נתקלה הוועדה הייתה הגדרתה של "כת". אחת הקבוצות שאותה הוחלט לבדוק הייתה "א.ס.ט" - EST ‏(Erhard Seminars Training), שהייתה למעשה חברה שהעבירה סדנאות לאימון עצמי על פי תורתו של ורנר ארהרד. היא שכרה את שירותיו של עורך הדין וחבר הכנסת אהוד אולמרט (בתקופה זו לחברי כנסת היה מותר לעסוק בעבודה נוספת) עתר לבג"ץ נגד הוועדה, נגד שר החינוך המר ונגד חברתו לסיעת הליכוד מרים גלזר־תעסה בדרישה ש"א.ס.ט" לא תיכלל ברשימת הכתות מפני שאינה כת. אולמרט עוד קודם גם פנה ישירות לסגנית השר תעסה־גלזר והשתדל למען הארגון. בכך עבר לכאורה על סעיף 12 א׳ של תקנון האתיקה של חברי־הכנסת. שלא טרח לציין, שארגון ה״אסט" שכר אותו כיועץ משפטי. בסופו של דיון בית המשפט העליון דחה את העתירה והארגון נכלל בדו"ח, אך העתירה הביאה לעיכוב של כשנה וחצי בפרסום הדו"ח הסופי של הוועדה. הארגון גם המשיך לפועל בישראל תחת השם "פורום לנדמרק".
ביקורת על הוועדה

כמה מחברי הוועדה החליטו לנטוש אותה משום שברשימת הכתות לא נכללה כל כת בעלת סממן יהודי (דוגמת לב טהור, או בני ברוך) או העוסקת בחזרה בתשובה באופן אגרסיבי, באותו אופן בו האשמו "הכתות"; ועל כך שהייתה אג'נדה ברורה של יצירת תדמית רעה לכל דבר שהוא כביכול לא יהודי, דוגמת יוגה או מדיטציה. מבקרים אחרים הצביעו על כך שאין שונה בין הערצת הרבי מלובביץ' על־ידי אנשי חסידות חב"ד מיחסם של אנשי כת לגורו שלהם או בין הטפה של מחזיר בתשובה לבין הטפה של מנהיג כת.
השפעת הוועדה ומסקנותיה

הוועדה לא אסרה על פעילות ה"כתות" ורובן המשיכו לפעול בישראל באין מפריע, אך הייתה לה השפעה בדעת הקהל. מסקנותיה שימשו בתירוץ לפעול נגד ה"כתות", בין השאר בעקבות הדו"ח דרש, ללא הצלחה, ארגון "יד לאחים" לפנות ארבעה מצפים שהוקמו בגליל על ידי פעילי "כיתות מסטיות": מעלה צביה, בו יושבו חברי תנועת האימן, מצפה הררית וקיבוץ יחד, שחבריהם עוסקים במדיטציה ו קיבוץ הרדוף, שחבריו הם חסידי תורת האנתרופוסופיה.
,"
בסוף 1985 גרעין חילוני בשם "יחד" שהיה אמור ליישב את ההתנחלות מגדלים, סורב ברגע האחרון על ידי ראש מועצה אזורית שומרון, מאחר שחבריו עסקו מדיטציה טרנסצנדנטלית ו"על פי דו"ח ועדת גלזר-תעסה, זוהי כת אלילית".
בפברואר 1989 אסר שר הפנים אריה דרעי, את כניסתו של מייסד תנועת "אימן" ריימון ארמין לישראל. זאת אף על פי שהותר לו לבקר בישראל פעמים רבות קודם לכן. נעשתה פנייה לבג"ץ במטרה להתיר לו להיכנס, אך הוא החליט לעזוב לאחר שהוחזק בתא מעצר בשדה התעופה בן-גוריון כל הלילה. בדיון בבג"ץ הודה נציג משרד הפנים כי השר אריה דרעי מימש את סמכותו על פי חוק הכניסה לישראל באופן שרירותי (החוק מעניק לשר סמכות לאסור כניסה ללא נימוק), משום שלתפיסתו "האימן" היא כת על פי דו"ח הוועדה.
ועדת המשך והחוק נגד כתות

בשנת 2011 הוגש דו"ח נוסף על ידי "צוות משרד הרווחה והשירותים החברתיים, לבחינת תופעת הכתות בישראל", אותו יזם שר הרווחה יצחק הרצוג, בעקבות חשיפת הכת של גואל רצון, אך הוא הוגש למחליפו שר הרווחה משה כחלון. בניגוד לדו"ח של ועדת גלזר-תעסה הוא התייחס באופן כללי גם לכתות בעלות סממן יהודי וטען שבין 30 ל-100 אלף ישראלים חברים ב-80 כתות הפועלות בישראל. הדו"ח כלל המלצות כלליות לטיפול בנושא אך עיקרו היה סיכום אקדמי של מהי כת וסכנותיה. בעקבות דו"ח זה עלתה "הצעת חוק לטיפול בכתות פוגעניות". ב-31 בדצמבר 2013 התקיימה בכנסת ישיבה של הוועדה לזכויות הילד בראשות ח"כ אורלי לוי-אבקסיס, יחד עם ח"כ יריב לוין ויעקב מרגי, ובנוכחות גבי זהר (עובד סוציאלי הפועל כבר שנים נגד קבוצות דתיות חדשות), רחל ליכטנשטיין (יו"ר "המרכז הישראלי לנפגעי כתות"), היידי מוזס (פעילה נגד כת לב טהור וכתות נוספות). בישיבה הוחלט על נוסח החוק נגד "כתות", הצעת החוק עברה בקריאה טרומית ב-17 בפברואר 2016. הצעת החוק עברה לצורך הכנתה לקריאה ראשונה לוועדת חוקה חוק ומשפט בראשותו של ח"כ ניסן סלומינסקי, אבל במשך קרוב לשנתיים נמנע יו"ר הוועדה להעלות את הצעת החוק לדיון. בדצמבר 2017 נטען באתר "המקום הכי חם בגיהנום" כי החוק לא קודם עקב לחץ של כת "בני ברוך" שחששה שהחוק יפגע בפעילותה.
הערות שוליים

↑  אמנון לוי, סכנה לבריאות: 25 כתות מיסטיות פועלות בישראל, חדשות, 5 בפברואר 1987
נירית דברת, "המצטרפים אל הכתות עלולים להיפגע ביכולת השיפוט שלהם", מעריב, 5 בפברואר 1987
↑  הכתות העיקריות הפועלות בארץ, דבר, 31 בדצמבר 1982
1 2 3  מורן שריר, הצילו, הנוער בסכנה: בחזרה אל בהלת הכתות של האייטיז, באתר הארץ, 27 ביוני 2019
↑  בהשלטת רוח התורה כוחנו, שערים, 4 ביוני 1957
דורשים נציג דתי במיון עולים, הארץ, 6 באוקטובר 1961
↑  שמעון אלקבץ, "יד לאחים" בב״ש יוצאים למלחמה נגד חסידי כת הרי קרישנה בעיר, חדשות, 17 באוגוסט 1987
"יד לאחים" ייאבק  בכתות האורייטליות, דבר, 11 במרץ 1982
↑  שוש גבאי, תזכורת או-טו-טו הם גומרים, חדשות, 19 במרץ 1985
1 2  יזהר באר, מדינת ישראל נגד הכיתות - ועדת תעסה־גלזר לחקר הכיתות בישראל מגבשת את מסקנותיה. השבוע כבר ניסחו טיוטה, כל העיר, 10 בדצמבר 1982
↑  כתות על הכוונת, "העולם הזה", גיליון 2403 מ-20 בספטמבר 1983, עמוד 29
↑  דו"ח משטרת ישראל משנת 1982 על עשר "כתות" בישראל
↑  מכתבים - רודפים את פורצי הדרך, חדשות, 21 ביולי 1986
↑  אבי רז, 254 אנשים נרשמו ל"חוויית אםט" בישראל, מעריב, 28 בנובמבר 1980
↑  נורית דברת, אולמרט "ניצח" את תעסה-גלזר, מעריב, 20 בספטמבר 1985
↑  רן גפן, טיהורו של אולמרט, חדשות, 28 באוקטובר 1988
↑  ארנה קזין, נעשה ונשמע - בכל חודש מצטרפים מאות ישראלים ל"פורום של לנדמרק", סדנה המבטיחה פריצת דרך בחיי המשתתפים בה, באתר הארץ, 12 באפריל 2001
↑  עמירם וינשל, רק חלק מהכיתות, כותרת ראשית, 4 במרץ 1987
↑  יהודית גלזר, מכתבים - עורו החילונים, כותרת ראשית, 29 בספטמבר 1988
מה בין דתי לחרדי, מעריב, 17 בפברואר 1987
↑  יגאל קוצר, יד לאחים: להוריד 4 מצפים המאוכלסים בכיתות מסטיות, חדשות, 27 ביולי 1987
↑  אהוד מלץ, כת מתקפלת - היישוב מגדלים, שעלה השבוע לקרקע, נועד במקורו לגרעין יהד, חבר׳ה מצוינים, אבל מה לעשות, עוסקים כולם במדיטאציה, כל העיר, 20 בדצמבר 1985
↑  יורם הרפז, אם לא תאמין לא תהיה אימן, כל העיר, 10 בפברואר 1989
↑  הדס מנור, הברי "אימן" יקיימו עצרת מהאה נגד משרד הפנים שמנע כניסת מייסד התנועה לישראל, מעריב, 3 בפברואר 1989
1 2  רינת פרימו, כמו כל פילוסוף אחר, חדשות, 29 בינואר 1989
↑  עומרי אפרים, הדו"ח בעקבות גואל רצון: כמה ישראלים בכתות?, באתר ynet, 24 במאי 2011
↑  תומר פרסיקו, על הדו"ח לבחינת תופעת הכתות בישראל ועל הצורך העמוק במיינד-קונטרול, באתר לולאת האל - החוויה הדתית לסוגיה, ‏20 במאי 2011
↑  תומר פרסיקו, לגבי החוק "לטיפול בכתות", באתר לולאת האל - החוויה הדתית לסוגיה, ‏27 בפברואר 2016
1 2 3  רויטל עמירן, למה ממוססים שני חברי כנסת את הצעת החוק לטיפול בכתות?, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 28 בדצמבר 2017
אוליבר קאן

אוליבר רולף קאן (גרמנית: Oliver Rolf Kahn; נולד ב-15 ביוני 1969 בקרלסרוהה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער, בעיקר בקבוצת באיירן מינכן, עמה זכה ב-23 תארים קבוצתיים. קאן כיכב בנוסף בנבחרת גרמניה בכדורגל מ-1995 ועד 2006, הגיע עמה לגמר מונדיאל 2002, ושימש תקופה קצרה כקפטן.
במונדיאל 2002, הוא זכה בכדור הזהב של אדידס – פרס השחקן הטוב ביותר, (קאן הוא השוער היחיד בהיסטוריה שזכה בפרס זה) ובפרס יאשין – פרס השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל, בו ספג רק שלושה שערים. הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורינירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה. בתקופה זו נחשב בעיני רבים לשוער הטוב בעולם.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירת מועדונים > קרלסרוהה

קאן החל לשחק בקרלסרוהה כאשר היה בן שש, בקבוצה בה שיחק אביו רולף בשנות ה-60 של המאה ה-20. תחילה שיחק כשחקן שדה, ואחר כך הועבר לעמדת השוער. קאן הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של קרלסרוהה בעונת 1987/88, כמחליף לשוער הבכיר, אלכסנדר פמולה. בנובמבר 1987 ערך קאן את הופעת הבכורה בהרכב, בניצחון הביתי 4-0 על פ.צ. קלן. עם זאת, רק בשנת 1990 קאן הפך לשוער הבכיר של הקבוצה, תחת המאמן וינפריד שפר. קאן הפך עד מהרה לאחד השחקנים החשובים בקבוצה, שהיוותה קבוצה חזקה בגרמניה באותן שנים, ואף הגיע עמה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1993/94, שם הודחה הקבוצה על ידי אוסטריה זלצבורג, כאשר בדרך לשם, קאן היה שותף למשחק שכונה "הנס של הווילדפארקשטדיון", בו הביסה קרלסרוהה את ולנסיה בתוצאה 7-0, לאחר הפסד 3-1 באצטדיון מסטאייה. הצלחתו של קאן בקרלסרוהה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ולאחר שנבחר בשנת 1994 כשוער השנה בגרמניה, ואף זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, עבר קאן לבאיירן מינכן בקיץ 1994.
קריירה בין-לאומית

קאן זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, כאשר עוד היה שחקן של קרלסרוהה, אך לא היה מועמד לשחק, שכן השוער הבכיר היה בודו אילגנר, ומחליפו הראשון היה אנדראס קפקה. ביוני 1995 ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים בניצחון 2-1 על נבחרת שווייץ. קאן זומן לסגל הגרמני ליורו 1996, בו זכתה נבחרת גרמניה, אך לא שותף כלל, ושימש ביחד עם אוליבר רק גיבוי לאנדראס קפקה. גם את מונדיאל 1998 ראה קאן מהספסל, כאשר קפקה עדיין היה השוער הראשון.
לאחר פרישתו של קפקה מהנבחרת, קאן הפך באופן מיידי לשוער הראשון, ועמד בשער הנבחרת ביורו 2000, בו כשלה גרמניה והודחה כבר בתום שלב הבתים. לאחר הטורניר קאן ירש את סרט הקפטן מאוליבר בירהוף. בשנת 2001, קאן היה שותף לתצוגת נפל של הנבחרת, בתבוסה 5-1 לנבחרת אנגליה על אדמת גרמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, שאילצה את נבחרת גרמניה לעבור מפגש פלייאוף כפול מול נבחרת אוקראינה, שבסיומו גרמניה ניצחה והעפילה למונדיאל 2002 עצמו. הציפיות מנבחרת גרמניה לקראת המונדיאל היו נמוכות, אך גרמניה הגיעה עד לגמר, כאשר קאן סופג שער אחד בלבד בששת המשחקים שקדמו לגמר. בגמר מונדיאל 2002 הפסידו קאן ונבחרת גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל. קאן שיחק פצוע בגמר זה, אך סירב לתלות את ההפסד בפציעתו. למרות ההפסד בגמר, קאן זכה בכל תואר אישי אפשרי במונדיאל זה, בו הציג יכולת מצוינת. קאן זכה בכדור הזהב לשחקן המצטיין, והיה השוער הראשון בהיסטוריה לזכות בפרס זה. קאן זכה גם בפרס יאשין (כפפת הזהב) לשוער המצטיין, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורנירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה. בתקופה זו נחשב בעיני רבים לשוער הטוב בעולם.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
בשנת 2004 קאן השתתף עם נבחרת גרמניה ביורו 2004, אך כמו ביורו 2000, כשלה גרמניה והודחה כבר בשלב הבתים. לאחר טורניר זה, קאן העביר את סרט הקפטן למיכאל באלאק. בנוסף, פוטר מאמן הנבחרת רודי פלר, והוחלף ביורגן קלינסמן, שהנהיג שיטת רוטציה בין קאן, לבין השוער המחליף הוותיק שלו ינס להמן, על מנת לעודד תחרות בין קאן ולהמן, שהיו ידועים כמתחרים ויריבים עיקשים. הדבר נראה בגביע הקונפדרציות 2005, בו גרמניה סיימה שלישית וערכה חמישה משחקים, כאשר קאן ולהמן התחלקו במשחקים ביניהם ואף עם השוער השלישי טימו הילדברנד. באפריל 2006 הכריז קלינסמן כי להמן יהיה השוער הראשון של גרמניה במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. על אף שקאן לא הסתיר את חוסר שביעות רצונו מהחלטתו של קלינסמן, הוא הסכים לשמש שוער שני, ואף עמד מאחורי להמן, ובירך אותו על תצוגתו ברבע הגמר מול נבחרת ארגנטינה, בה הדף שני פנדלים בבעיטות ההכרעה, וסייע לגרמניה להעפיל לחצי הגמר. להמן המשיך לעמוד בשער גם בחצי הגמר, בו הפסידה גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת איטליה. במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה 3-1 את נבחרת פורטוגל, הוחלט לכבד את קאן בחולצת ההרכב, בהופעתו האחרונה במדים הלאומיים. מיכאל באלאק אף ויתר עבורו על סרט הקפטן למשחק זה. קאן הצטיין במשחק זה, ולאחריו הכריז על פרישה מהנבחרת לאחר 86 הופעות, מתוכן 49 כקפטן. קאן מעולם לא זכה עם גרמניה במונדיאל, אך סיים פעם אחת במקום השני ופעם אחת במקום השלישי.
חיים אישיים

קאן נולד בקרלסרוהה, למשפחה עם שורשים בגרמניה ובלטביה. אחיו הגדול של קאן, אקסל, שיחק בקרלסרוהה כאשר זו שיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1999 נישא קאן לסימון, ממנה יש לו שני ילדים. בשנת 2003 נפרד הזוג, אך לא התגרש רשמית. בין השנים 2003 ו-2008 היה קאן במערכת יחסים עם ורנה קרט. בשנת 2009 חזר קאן לסימון, אך הזוג התגרש באופן סופי באותה שנה. בשנת 2011 נישא קאן לסווניה במינכן, ולהם ילד אחד.
בשנת 2008 שימש קאן פרשן ואנליסט למשחקי נבחרת גרמניה ביורו 2008 עבור ערוץ ZDF הגרמני. בשנת 2009 שימש קאן חלק מצוות שיפוט של הטלוויזיה המרכזית של סין לאיתור השוער הסיני הצעיר הטוב ביותר. בשנת 2011 החל קאן במגעים עם ערוץ SAT 1 הגרמני ליצירה של תוכנית דומה בגרמניה.
בשנת 2009 דחה קאן הצעה של שאלקה 04 לשמש כמנג'ר בקבוצה.
בשנת 2010 קיבל קאן תואר מאסטר במנהל עסקים מאוניברסיטת האגן שבגרמניה, ובמקביל קיבל רישיון לאמן קבוצות כדורגל.
באפריל 2011 נקנס קאן בסכום של 125 אלף אירו על העלמת מס, מאחר שלא הצהיר על רכישה של מוצרי יוקרה בסך 6000 אירו בדובאי.
בשנת 2015 חברת משחקי המחשב קונאמי הצהירה שקאן יככב במשחק פרו אבולושן לשנת 2016 כאחת מאגדות הכדורגל של המשחק. ראוי לציין שמסיבה לא ידועה, קאן לא אישר עד אז להשתמש בשמו במשחקי מחשב ומשתמשים בשם ינס מאסטרמאן (מאסטרמאן הוא שם בדוי, וינס הוא שמו של יריבו המר ביותר, ינס להמן).
קאן שימש החל מינואר 2020 כחבר דירקטוריון בבאיירן מינכן, ב-27 במאי 2023 פוטר מתפקידו.
תארים

אליפויות הבונדסליגה (8): 1996/97, 1998/99, 1999/00, 2000/01, 2002/03, 2004/05, 2005/06, 2007/08
הגביע הגרמני (6): 1997/98, 1999/00, 2002/03, 2004/05, 2005/06, 2007/08
גביע הליגה הגרמנית (6): 1997, 1998, 1999, 2000, 2004, 2007
ליגת האלופות: 2000/01
גביע אופ"א: 1995/96
הגביע הבין-יבשתי: 2001
יורו 1996
כדורגלן השנה בגרמניה: 2000, 2001
שוער השנה בבונדסליגה: 1994, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002
שוער השנה באירופה: 1999, 2000, 2001, 2002
איש המשחק בגמר ליגת האלופות 2001
השחקן ההוגן של אופ"א: 2001
מונדיאל 2002: כדור הזהב
מונדיאל 2002: פרס יאשין
מונדיאל 2002: נבחרת הטורניר
פיפ"א 100
הערות שוליים

↑  טבלת שיאני ההופעות של באיירן מינכן בבונדסליגה באתר worldfootball.net
↑  טבלת שיאני ההופעות של הבונדסליגה באתר worldfootball.net
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, עוד לפני הזכייה באליפות: קאן וסליהמידז'יץ' פוטרו מבאיירן מינכן, באתר וואלה, 27 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5018123  BnF: cb16931945v (data)  GND: 122329953  ISNI: 0000 0001 0653 7069  LCCN: no2005020730  LNB: 000268640  NDL: 00900364  NKC: js20040621003  NTA: 387629483  SUDOC: 169473074  VIAF: 32875527   WorldCat (עם VIAF): 32875527
בריטניק

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית נוסעים
 צי:  וייט סטאר ליין
 חברת ספנות:  וייט סטאר ליין 
 סדרה:  אולימפיק
 אוניות בסדרה:  "אולימפיק", "טיטניק" ו"בריטניק"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  הארלאנד אנד וולף, בלפסט שבאירלנד
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  30 בנובמבר 1911
 הושקה:  26 בפברואר 1914
 תקופת הפעילות:  12 בדצמבר 1915 – 16 בנובמבר 1916 (341 ימים)
 אחריתה:  טבעה לאחר שפגעה במוקש ימי ב-21 בנובמבר 1916
 מיקום:  37°42′05″N 24°17′02″E﻿ / ﻿37.701388888889°N 24.283888888889°E﻿ / 37.701388888889; 24.283888888889 
 מידות
 הֶדְחֶק:  48,158
 תפוסה:  53,200
 אורך:  269 מטר
 רוחב:  28 מטר
 שוקע:  10.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשר (39 קמ"ש)
 מספר נוסעים:  3309
 הנעה:  24 דוודים כפולים, 5 דוודים חד-צדדיים (פחמיים). שני מנועי ארבע צילינדרים בעלי הרחבה משולשת, כל אחד מפיק 16,000 כ"ס (12,000 קילוואט) עבור מדחפי הכנפיים הצדדיים. טורבינה אחת בלחץ נמוך המפיקה 18,000 כ"ס (13,000 קילוואט) עבור המדחף המרכזי. סה"כ 50,000 כ"ס (37,000 קילוואט)
 צורת הנעה:  2 מדחפים תלת להביים בצדדים, מדחף ארבע להבים במרכז
 
בריטניק (HMHS Britanic) הייתה אוניית נוסעים של חברת וייט סטאר ליין. בריטניק הייתה הספינה השלישית והאחרונה בסדרת האוניות "אולימפיק", לאחר אולימפיק וטיטניק, ונועדה לשרת כאוניית נוסעים טראנס אטלנטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1915, הוסבה בריטניק לאוניית בית חולים על ידי הצי המלכותי ותפקדה כך עד לטביעתה בידי מוקש ימי ליד האי היווני קיאה, בים האגאי, בנובמבר 1916.
בריטניק הושקה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשנתיים לאחר טביעת הטיטאניק. בעקבות האסון הוכנסו בה מספר שינויים בהיבט הבטיחות. עם כניסתה לשירות בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסבה הספינה לבית חולים צף בשירות הצי המלכותי הבריטי. בבוקר ה-21 בנובמבר 1916 נפגעה הספינה ממוקש ימי של הצי הקיסרי הגרמני ליד האי היווני קיאה וטבעה כעבור 55 דקות.
בעת הפגיעה היו על הסיפון 1,066 אנשים. 1,036 הניצולים חולצו מהמים ומסירות ההצלה, ו-30 אנשים מצאו את מותם. בריטניק הייתה כלי השיט הגדול ביותר שאבד במלחמת העולם הראשונה.
בעתיד מיליארדר הולך לממן תוכנית לתיירות בעזרת צוללות לבריטניק.
ראו גם

וייט סטאר ליין
אולימפיק
מלחמת העולם הראשונה