stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גל חום (קומיקס)

| --- | --- |

גל חום, כפי שהופיע על עטיפת החוברת The Flash Vol.2 #218 ממרץ 2005, אמנות מאת הווארד פורטר.
 סוג:  אנטי-גיבור
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Flash #140 (נובמבר 1963)
 יוצרים:  ג'ון ברום, קרמיין אינפנטינו
 גילום הדמות:  דומיניק פרסל (יקום החץ)
 מידע
 שם אמיתי:  מיק רורי
 כינויים:  רורי קאלהון
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  פושע
 כוחות:  ללא כוחות-על נושא בלהביור בגודל אקדח ובעל ידע בפירוטכניקה. מחזיק בחליפות מיגון נגד שריפות וצינורית המחוברת לזרועו שמאפשרת לו לכבות שריפות.
 חבר בקבוצה:  הנבלים
 חבר לשעבר בקבוצה:  החברה הסודית של נבלי-העל לגיון האבדון יחידת המתאבדים
 אזרחות:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סנטרל סיטי 
 דמויות קשורות
 אויבים:  בארי אלן 
 
גל חום (באנגלית: Heat Wave) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Flash #140 מנובמבר 1963 ונוצרה על ידי הכותב ג'ון ברום והמאייר קרמיין אינפנטינו.
גל חום הוא האלטר אגו של מיק רורי, פירומן שמאז ילדותו היה אובססיבי לאש. גדל בחווה מחוץ לסנטרל סיטי, ובעקבות האובססיה שלו שרף את ביתו ובמקום לקרוא לעזרה צפה בלהבות מכלות את הבית בו גדל. לאחר מקרה זה הוא נשלח לגור עם דודו. לאחר טיול כיתתי לבית מטבחיים שבו חבר ללימודים כלא אותו במקפיא בשר, רורי החל לפתח פחד עמוק מקור. בתגובה על כך, הוא כלא את אותו נער בביתו והעלה אותו באש. בעקבות התקרית, רורי ברח מביתו ולקח עבודה בקרקס כבולע אש, אלא שעבודה זו לא החזיקה מעמד משום שגם את הקרקס הוא העלה באש.
אירועים אלו הפכו אותו לנואש בניסיון למצוא פתרון לאובססיה שלו, ולאחר שצפה בקבוצת "הנבלים" בפעולה הוא החליט להשתמש במאניה שלו כדי להפוך לנבל-על. הוא יצר חליפת מגן מסוג אזבסט (בימים בהם עדיין לא הייתה ידועה הסכנה לחומר), בנה להביור מוקטן בצורת אקדח ונטל את הכינוי "גל חום". מכיוון שהוא ביצע את פשעיו בעיר סנטרל סיטי, ביתו של פלאש, היו לו עימותים רבים עם מאיץ השני. בנוסף, הוא הפך ליריבו של קפטן קור בשל סלידתו מטמפרטורות נמוכות, אך ברבות השנים נעשה לשותפו בפשע למרות הניגוד ביניהם.
את דמותו של מיק רורי בסדרת הטלוויזיה "הפלאש" מגלם השחקן דומיניק פרסל, ששב לגלם את הדמות בסדרת ההמשך "אגדות המחר".
ראו גם

פיירפליי - דמות בדיונית דומה של חברת DC קומיקס, אויבו של באטמן
פיירו - דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס המתחרה
גורג'י ג'נג

| --- | --- |

ג'נג בשנת 2021
 לידה:  18 בינואר 1990 (בן 34) קבמר שבסנגל
 עמדה:  סנטר, פאוור פורוורד
 גובה:  2.08 מטר
 מספר:  7
 מכללה:  אוניברסיטת לואיוויל
 דראפט:  בחירה מספר 21, 2013 יוטה ג'אז
 קבוצות כשחקן
 2013–2020 2020–2021 2021 2021–2022   2022–2023:  מינסוטה טימברוולבס ממפיס גריזליס סן אנטוניו ספרס אטלנטה הוקס   סן אנטוניו ספרס
 הישגים כשחקן
 חמישיית הרוקיז השנייה (2014)   זכייה באליפות המכללות (2013)
גורג'י סי ג'נג (באנגלית: Gorgui Sy Dieng; נולד ב-18 בינואר 1990) הוא כדורסלן סנגלי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
נעורים ומכללות

ג'נג נולד בקבמר שבצפון-מערב סנגל. בשנת 2009 השתתף במחנה "כדורסל ללא גבולות" בדרום אפריקה, כאחד מ-60 שחקני הכדורסל האפריקאים המבטיחים ביותר, ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. בשנת הלימודים האחרונה שלו בתיכון, 2009/2010, עבר להאנטינגטון שבווירג'יניה המערבית כדי ללמוד באקדמיית הכדורסל היוקרתית "האנטינגטון פרפ". לאורך אותה עונה רשם ממוצעים של 15.4 נקודות, 12.6 ריבאונדים ו-7.2 חסימות למשחק עבור קבוצת הכדורסל של האקדמיה.
בין השנים 2010–2013 למד באוניברסיטת לואיוויל שבקנטקי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ריק פיטינו. בעונתו השנייה באוניברסיטה תפס מקום קבוע בחמישיית הקבוצה, ועזר לה להעפיל לפיינל פור אליפות המכללות עם ממוצעים של 9.1 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-3.2 חסימות למשחק. בחצי הגמר התמודדה לואיוויל מול אוניברסיטת קנטקי, שניצחה בתוצאה 69-61 ובהמשך זכתה באליפות המכללות. בעונת הג'וניור שלו המשיך ג'נג להציג יכולת טובה, והוביל את לואיוויל לזכייה באליפות המכללות. במשחק הגמר של הטורניר, מול אוניברסיטת מישיגן, רשם 8 נקודות, 8 ריבאונדים, 6 אסיסטים ו-3 חסימות, בניצחון קבוצתו בתוצאה 82–76. בסיום העונה זכה ג'נג בתואר שחקן ההגנה של מחוז ה-"Big East", וכן נבחר לחמישיית העונה של המחוז.
קריירה ב-NBA > מינסוטה טימברוולבס

ג'נג נבחר בבחירה ה-21 של דראפט 2013 על ידי קבוצת יוטה ג'אז, ונשלח בערב הדראפט למינסוטה טימברוולבס, יחד עם שבאז מוחמד (הבחירה ה-14), בתמורה לטריי בורק (שנבחר תשיעי). לקראת סיום עונת הרוקי שלו, ב-20 במרץ 2014, שבר ג'נג את שיאיו האישיים בנקודות (22) וריבאונדים (21) בהפסד קבוצתו ליוסטון רוקטס. בכך הפך לרוקי הראשון בתולדות הטימברוולבס שקולע לפחות 20 נקודות ואוסף לפחות 20 ריבאונדים באותו משחק. לאורך העונה רשם 4.8 נקודות ו-5.0 ריבאונדים בממוצע למשחק, כמחליפו של הסנטר ניקולה פקוביץ', ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונתו השנייה ב-NBA פתח בחמישייה ב-49 משחקים, עקב מעברו של קווין לאב לקליבלנד ופציעות חוזרות של פקוביץ', ושיפר את ממוצעיו ל-9.7 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק. במשחק הכוכבים העולים 2015 יצג את "קבוצת העולם", וקלע 14 נקודות כשחקן ספסל. בעונת 2015/2016 הוסט לראשונה לעמדת הפאוור פורוורד, עם הצטרפותו של הסנטר קארל-אנתוני טאונס, ופתח לצידו ב-39 משחקים.
ב-31 באוקטובר 2016 חתם ג'נג על הארכת חוזה במינסוטה ל-4 עונות נוספות עבור כ-63 מיליון דולר.
קריירה ב-NBA > ממפיס גריזליס

בפברואר 2020 הועבר לממפיס גריזליס, כחלק מטרייד משולש עם מיאמי היט. במרץ 2021, לאחר 39 משחקים בממפיס, שוחרר ג'נג מהקבוצה.
קריירה ב-NBA > סן אנטוניו ואטלנטה

ב-29 במרץ 2021 חתם ג'נג על חוזה בסן אנטוניו ספרס.
באוגוסט 2021 חתם על חוזה באטלנטה הוקס.
ב-5 ביולי חזר לסן אנטוניו ספרס בחמישי בינואר 2023 נופה מסגל הקבוצה. שלושה ימים לאחר מכן חתם על חוזה ל-10 ימים. ב-20 בינואר חתם על חוזה שני ל-10 ימים. ב-13 בפברואר הוחתם שוב בקבוצה על חוזה עד לסיום העונה.
נבחרת לאומית

בשנת 2014 השתתף ג'נג באליפות העולם בכדורסל 2014 כנציג נבחרת סנגל, שסיימה את האליפות במאזן שלילי 4-2. לאורך הטורניר רשם ג'נג ממוצעים של 16.0 נקודות ו-10.7 ריבאונדים למשחק.
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013/2014 | מינסוטה | 60 | 15 | 13.6 | 0.498 | 1.000 | 0.634 | 5.0 | 0.7 | 0.5 | 0.8 | 4.8 |
| 2014/2015 | מינסוטה | 73 | 49 | 30.0 | 0.506 | 0.167 | 0.783 | 8.3 | 2.0 | 1.0 | 1.7 | 9.7 |
| 2015/2016 | מינסוטה | 82 | 39 | 27.1 | 0.532 | 0.300 | 0.827 | 7.1 | 1.7 | 1.1 | 1.2 | 10.1 |
| 2016/2017 | מינסוטה | 82 | 82 | 32.4 | 0.502 | 0.372 | 0.814 | 7.9 | 1.9 | 1.1 | 1.2 | 10.0 |
| 2017/2018 | מינסוטה | 79 | 0 | 16.9 | 0.479 | 0.311 | 0.775 | 4.6 | 0.9 | 0.6 | 0.5 | 5.9 |
| 2018/2019 | מינסוטה | 76 | 2 | 13.6 | 0.501 | 0.339 | 0.830 | 4.1 | 0.9 | 0.6 | 0.5 | 6.4 |
| 2019/2020 | מינסוטה | 46 | 17 | 16.9 | 0.448 | 0.383 | 0.797 | 5.6 | 1.3 | 0.8 | 0.9 | 7.4 |
| 2019/2020 | ממפיס | 17 | 0 | 18.7 | 0.483 | 0.250 | 0.738 | 5.8 | 0.9 | 0.8 | 1.0 | 7.2 |
| 2019/2020 | ממפיס | 22 | 1 | 16.9 | 0.519 | 0.479 | 0.884 | 4.5 | 1.3 | 0.8 | 0.6 | 7.9 |
| 2019/2020 | סן אנטוניו | 16 | 0 | 11.3 | 0.527 | 0.318 | 0.833 | 2.6 | 1.2 | 0.6 | 0.1 | 5.3 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 44 | 3 | 8.4 | 0.473 | 0.426 | 0.731 | 2.8 | 0.8 | 0.3 | 0.3 | 3.5 |
| 2022/2023 | סן אנטוניו | 31 | 1 | 11.5 | 0.385 | 0.280 | 0.769 | 3.5 | 1.7 | 0.1 | 0.5 | 3.9 |
| קריירה |  | 628 | 209 | 20.9 | 0.496 | 0.355 | 0.791 | 5.6 | 1.3 | 0.7 | 0.9 | 7.3 |
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017/2018 | מינסוטה | 5 | 0 | 14.0 | 0.333 | 0.400 | 0.750 | 3.6 | 0.8 | 0.4 | 0.8 | 3.4 |
| 2021/2022 | אטלנטה | 2 | 0 | 5.0 | 0'.500' | 0.000 | 1.000 | 1.5 | 0.0 | 0.0 | 0.0 | 1.5 |

| קריירה |  | 7 | 0 | 11.4 | 0.350 | 0.333 | 0.800 | 3.0 | 0.6 | 0.3 | 0.6 | 2.9 |
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המכללות של ג'נג, באתר sports-reference.com
↑  דוח המשחק בין לואיוויל למישיגן, באתר הרשמי של ה-NCAA
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2013, באתר basketball-reference.com
↑  נתוני המשחק בין מינסוטה ליוסטון, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות הקריירה של ג'נג ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סיכום משחק הכוכבים העולים 2015, באתר הרשמי של ה-NBA
↑  Timberwolves Sign Gorgui Dieng to Contract Extension, באתר הרשמי של הטימברוולבס, 31 באוקטובר 2016
↑  Gorgui Dieng gets $62.8M extension with Minnesota, באתר !Yahoo,‏ 31 באוקטובר 2016
↑  ממפיס מצרפת את וייטרס, וינסלו וג'נג, באתר הקבוצה, 6 בפברואר 2020
↑  "San Antonio Spurs Sign Veteran Center Gorgui Dieng". si.com. 5 ביולי 2022. נבדק ב-5 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Celtics trade Noah Vonleh, cash to Spurs". NBA.com. נבדק ב-8 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Spurs' Gorgui Dieng: Inks 10-day deal". CBS Sports. נבדק ב-8 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Spurs' Gorgui Dieng: Lands another 10-day contract". cbssports.com. 20 בינואר 2023. נבדק ב-20 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Spurs Re-Sign Gorgui Dieng". Hoops Rumors. נבדק ב-13 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דף השחקן של ג'נג, באתר הרשמי של הטורניר
ג'יליאן רוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1947 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בדצמבר 1995 (בגיל 48) קובנטרי, הממלכה המאוחדת 
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 מקום לימודים:  סנט הילדס קולג', אוקספורד, קולג' סנט אנתוני 
 מנחה לדוקטורט:  לשק קולקובסקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת ווריק  אוניברסיטת סאסקס 
 מונחה לדוקטורט:  Kimberly Hutchings 
 זרם:  הגליאניזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה, סוציולוגיה 
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה, סוציולוגית, סופרת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
ג'יליאן רוזמרי רוז (באנלגית: Gillian Rosemary Rose ‏; 20 בספטמבר 1947 - 9 בדצמבר 1995) הייתה פילוסופית וסופרת בריטית ממוצא יהודי. רוז כיהנה בקתדרה למחשבה חברתית ופוליטית באוניברסיטת וורוויק עד ליום מותה בשנת 1995. רוז החלה את קריירת ההוראה שלה באוניברסיטת סאסקס. בין כתביה: "המדע המלנכולי" (The Melancholy Science), "הגל נגד סוציולוגיה"(Hegel Contra Sociology), "דיאלקטיקה של ניהיליזם"(Dialectic of Nihilism), "התאבלות הופכת לחוק" (Mourning Becomes the Law) ו"פרדיסו" (Paradiso).
היבטים בולטים של עבודתה כוללים ביקורת על נאו-קנטיאניזם, פוסט-מודרניזם ותאולוגיה פוליטית (אנ') יחד עם פילוסופיה ספקולטיבית נאו-הגליאנית, בהשפעת הגותו של הגל.
ביוגרפיה

ג'יליאן רוז נולדה בלונדון למשפחה יהודית-חילונית. היא הייתה בתם הבכורה של לסלי דייוויד סטון, דוקטור לרפואה, ושל אשתו, אוולין (לין) פרבסר שהתגרשו בילדותה. רוז התקרבה לאביה החורג ובמקביל התרחקה מאביה הביולוגי, וכשהייתה בת שש עשרה אימצה את שם המשפחה של אביה החורג, אירווינג רוז. היבטים אלה של חיי משפחתה הופיעו בספר זיכרונותיה Love's Work ("עמל האהבה") שיצא לאור בשנת 1995. בספר זה כתבה רוז בין השאר, שהתשוקה שלה לפילוסופיה התהוותה בגיל 17 כשקראה את הספר 'הגיגים' שכתב פסקל ואת הספר 'המדינה' שכתב אפלטון.
רוז למדה בבית הספר לבנות אלן וילקינסון (אנ') ולאחר מכן במכללת סנט הילדה (אנ') שבאוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד למדה בתוכנית מצטיינים לפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה. אחת ממורתיה לפילוסופיה הייתה ז'אן אוסטין, אלמנתו של הפילוסוף ג'ון אוסטין. רוז אמרה מאוחר יותר שהייתה מתוסכלת ממגבלותיה של לימודי הפילוסופיית באוקספורד באותה עת. היא מעולם לא שכחה את אוסטין שהעירה בכיתה, "זכרו, בנות, כל הפילוסופים שתקראו הם הרבה יותר אינטליגנטים מכן". בראיון מאוחר, העירה רוז לגבי פילוסופים שלמדו באוקספורד, "הם לומדים להיות חכמים, הרסניים, סמויים ובורים. הם לא לומדים מה חשוב. הנשמה שלהם לא השכילה". היא סיימה את לימודיה בהצטיינות מדרגה ב' (upper second-class honours) והמשיכה ללימודי הדוקטור לפילוסופיה במכללת סנט אנטוני'ס באוקספורד, באוניברסיטת אוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטה החופשית של ברלין.
רוז אובחנה כחולה בסרטן השחלות ב-1993 ומתה בקובנטרי בגיל 48.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רוז המירה את דתה על ערש דווי (אנ') דרך הכנסייה האנגליקנית. היא הורישה לספרייה של אוניברסיטת וורוויק את רוב הספרייה האישית שלה, כולל אוסף יצירות על תולדות הנצרות והתאולוגיה. ספרים אלו מסומנים תחת הכותרת "מהספרייה של פרופסור ג'יליאן רוז, 1995" בכריכתם הפנימית.
רוז הותירה אחריה את הוריה, את אחותה, האקדמאית והסופרת ג'קלין רוז (אנ'), את אחיותיה למחצה, אליסון רוז ודיאנה סטון, ואת אחיה למחצה, אנתוני סטון.
הגותה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1976 פרסמה את עבודת הדוקטורט שלה, שעסקה בתאודור אדורנו, ונכתבה בהנחיית הפילוסוף הפולני לשק קולקובסקי, תחת הכותרת "Reification as a Sociological Category: Theodor W. Adorno's Concept of Reification and the Possibility of a Critical Theory of Society" (רפיקציה כקטגוריה סוציולוגית: תפיסת הרפיקציה של תאודור אדורנו והאפשרות של תיאוריה ביקורתית של החברה). העבודה עובדה לספרה הראשון, The Melancholy Science: An Introduction to the Thought of Theodor W. Adorno (המדע המלנכולי: מבוא למחשבתו של תיאודור אדורנו) מ-1978. העבודה היוותה מחקר חלוצי בחקר מושג הרפיקציה של אדורנו, וכבר בה ניכרה מחויבותה המתמשכת של רוז ללימוד בין-תחומי, כשחקרה את הקשר בין פילוסופיה, אסתטיקה ותיאוריה חברתית.
רוז התפרסמה בין היתר בזכות הביקורת שלה על הפוסט-מודרניזם והפוסט-סטרוקטורליזם. למשל בספרה Dialectic of Nihilism  (דיאלקטיקה של ניהיליזם) מ-1984, מתחה ביקורת על ז'יל דלז, מישל פוקו וז'אק דרידה. מאוחר יותר, במאמרה "Of Derrida's Spirit" מתוך ספרה Judaism and Modernity (יהדות ומודרניות) מ-1993, מתחה ביקורת על חיבורו Of Spirit, בטענה שהניתוח שלו על היחס של היידגר לנאציזם הסתמך במקרים מרכזיים על קריאה שגויה חמורה של הגל, מה שאפשר לשניהם, להיידגר ולדרידה, לחמוק מחשיבות ההיסטוריה הפוליטית והמשפט המודרני. בהערכה מורחבת למאמר העלתה רוז התנגדויות דומות לקריאותיו של דרידה של בהרמן כהן וולטר בנימין, תוך שהיא מפרטת את תפיסתו בדבר "היסוד המיסטי של הסמכות" (mystical foundation of authority) כבעייתית מרכזית.
השפעה וביקורת

ב-1995, העיר התאולוג רואן ויליאמס (אנ') כי עבודתה של רוז זכתה להרבה פחות התייחסות מכפי שהייתה ראויה. אף על פי כן, עבודתה השפיעה באופן ישיר על הוגים רבים, בהם ויליאמס, שהעיד כי העריך מחדש את הגל בהשפעתה.
בעשורים שלאחר מכן נשמעו טענות דומות מפי אחרים, בהם חוקר הדת וינסנט לויד (אנ'):”בכל מקום שבו הלכתי הייתי פוגש פרופסורים שאהבו את עבודתה של רוז, שחשבו שהיא מבריקה וצודקת, אבל מסיבה זו או אחרת מעולם לא הזכירו את שמה בכתב. היו ג'פרי סטאוט וקורנל ווסט בפרינסטון, שניהם לימדו את ספריה של רוז, פול מנדס-פלור בשיקגו שהכיר אותה היטב, וג'ודית באטלר ודניאל בויארין בברקלי”.
סלבוי ז'יז'ק כתב למשל על הגל כי ”צריך לתפוס את הפרדוקס הבסיסי של "הזהות הספקולטיבית" כפי שזוהתה לאחרונה על ידי ג'יליאן רוז”. ז'יז'ק התייחס לספרה השני של רוז "הגל נגד סוציולוגיה" (1981). ההגליאניזם של ז'יז'ק כונה "ספקולטיבי" על ידי מרקוס פאונד.
הווארד קייגיל (אנ') ציין את "הגל נגד סוציולוגיה" כעבודה שחוללה מהפכה בחקר הגל, ושסיפקה תיאור מקיף של הפילוסופיה הספקולטיבית שלו שהתגברה על ההבחנה בין פרשנויות דתיות (של 'הגליאנים ימניים') ופוליטיות (של 'הגליאנים שמאליים') שרווחו מאז מותו.
שניים מתלמידיה של רוז, פול גילרוי (אנ') ודייוויד מריוט (אנ'), התגלו כהוגים מרכזיים של "תאוריה ביקורתית של גזע" והכירו בהשפעתה. כשג'ון מילבנק (אנ') פרסם את ספרו "תאולוגיה ותיאוריה חברתית" ( Theology and Social Theory) ב-1990, הוא ציין את רוז כאחת ההוגות שבלעדיה ספרו הנוכחי לא היה מתקבל על הדעת.
למרות שהשפעתה של רוז נותרה אירופאית ברובה, היא שמרה על קשרים עם פילוסופים אמריקאים עוד מימי לימודיה באוניברסיטת קולומביה. הפילוסוף היהודי-אמריקאי ג'יי ברנשטיין היה חבר ועמית קרוב שלה. השניים קראו את כל הטיוטות של חיבוריהם. ברנשטיין הספיד את רוז ב"גרדיאן". לקראת סוף חייה, ניהלה רוז דיאלוג מתמשך עם הפילוסוף היהודי-אמריקאי סטנלי קאבל על הגל וקירקגור.
בשנת 2019, המרכז למחקר בפילוסופיה אירופית מודרנית באוניברסיטת קינגסטון, לונדון קיים הרצאת זיכרון שנתית לג'יליאן רוז. נאום הפתיחה ניתן בידי רבקה קומאי, פרופסור לפילוסופיה וספרות השוואתית.
ביבליוגרפיה > ספרים

The Melancholy Science: An Introduction to the Thought of Theodor W. Adorno (1978)
Hegel contra Sociology (1981)
Dialectic of Nihilism: Post-Structuralism and Law (1984)
The Broken Middle: Out of Our Ancient Society (1992)
Judaism and Modernity: Philosophical Essays (1993)
Love's Work: A Reckoning With Life (1995)
Mourning Becomes the Law: Philosophy and Representation (1996)
Paradiso (1999)
ביבליוגרפיה > מאמרים וביקורות

"How Is Critical Theory Possible? Theodor W. Adorno and Concept Formation in Sociology," Political Studies 24.1 (March 1976), 69–85.
Review of Theodor W. Adorno, Negative Dialectics, in The American Political Science Review 7.2 (June 1976), 598–9.
Review of Susan Buck-Morss, The Origin of Negative Dialectics and Zolton Tar, The Frankfurt School, in History and Theory 18.1 (February 1979), 126–135.
Review of Thomas McCarthy, The Critical Theory of Jürgen Habermas, in British Journal of Sociology 31.1 (March 1980), 110–1.
"A ghost in his own machine", review of Points...: Interviews, 1974–1994 and Spectres of Marx by Jacques Derrida. The Times 27 July 1995.
"The Final Notebooks of Gillian Rose", Women: A Cultural Review 9:1 (1998), 6–18, edited by Howard Caygill.
"Beginnings of the Day: Fascism and Representation", paper in Modernism, Culture and 'the Jew'  (1998) [the book is dedicated to Rose]
ביבליוגרפיה > כתבים שלא פורסמו

"Italian Journey"
"Your Visit to Auschwitz"
לקריאות נוספות

Avrahami, Einat, "Illness as Life Affair in Gillian Rose's Love's Work", chap. 1 of The Invading Body: Reading Illness Autobiographies (Charlottesville: University of Virginia Press, 2007).
Bernstein, Jay, "Philosophy Among the Ruins", Prospect 6 (1996), 27–30.
Brower Latz, Andrew, The Social Philosophy of Gillian Rose (Eugene, Ore.: Cascade Books, 2018).
Caygill, Howard, "The Broken Hegel: Gillian Rose's retrieval of speculative philosophy", Women: A Cultural Review 9.1 (1998), 19–27.
Caygill, Howard, "Gillian Rose 1947–1995: Art, Justice and Metaphysics" in Force and Understanding: Writings on Philosophy and Resistance. (London: Bloomsbury, 2020), 19–26.
Davis, Joshua B., ed. Misrecognitions: Gillian Rose and the Task of Political Theology (Eugene, Ore.: Cascade Books, 2018).
Jarvis, Simon, "Idle Tears: A Response to Gillian Rose" in Hegel's Phenomenology of Spirit: A Reappraisal (edited by Gary K. Browning, Dordrecht: Kluwer, 1997), 113–9.
Kavka, Martin, "Saying Kaddish for Gillian Rose, or on Levinas and Geltungsphilosophie" in Secular Theology: American Radical Theological Thought (edited by Clayton Crockett, London and New York: Routledge, 2001), 104–129.
Lloyd, Vincent, Law and Transcendence: On the Unfinished Project of Gillian Rose (Houndmills: Palgrave Macmillan, 2008).
Lloyd, Vincent, "The Race of the Soul: On Gillian Rose" in Religion of the Field Negro: On Black Secularism and Black Theology. (New York: Fordham University Press, 2018), 216–32.
Lloyd, Vincent, "On the Use of Gillian Rose", The Heythrop Journal 48.5 (2007), 697–706.
Rose, Jacqueline "On Gillian Rose" in The Last Resistance (London: Verso, 2007).
Schick, Kate, Gillian Rose: A Good Enough Justice (Edinburgh: Edinburgh University, 2012).
Shanks, Andrew, Against Innocence: Gillian Rose's Reception and Gift of Faith (London: SCM Press, 2008).
Tubbs, Nigel, Contradiction of Enlightenment: Hegel and the Broken Middle (Aldershot: Ashgate, 1997).
Williams, Rowan D. "Between Politics and Metaphysics: Reflections in the Wake of Gillian Rose", Modern Theology 11.1 (1995), 3–22.
גיורא גודיק

| --- | --- |

גיורא גודיק בתחילת שנות ה-60
 לידה:  15 במאי 1921 ורשה
 פטירה:  5 בספטמבר 1977 (בגיל 56) פרנקפורט
 מדינה:  ישראל 
 בת זוג:  אמה גודיק
 
גיורא גוֹדיק (15 במאי 1921 –  5 בספטמבר 1977) היה אמרגן ומפיק תיאטרון ישראלי, שהתפרסם כשהעלה סדרה של מחזות זמר במהלך שנות השישים.
סצנה מתוך המחזמר "לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ", 1970
קורות חייו

גיורא גודיק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, דור שלישי למשפחת שחקנים בפולין וברוסיה. אביו היה השחקן ולדיסלב גודיק.
התחנך בבית הספר היהודי של מגנוס קרינסקי בעירו, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת וילנה. שירת בארטילריה בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה.
באפריל 1948 עלה לישראל. עם הגעתו גויס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים עד שחרורו בדרגת רב-סרן ב-1955. עם שחרורו מצה"ל קיבל הלוואה של 1,000 לירות ופנה להגשים חלום ישן. הוא פתח תחילה משרד אמרגנות קטן בחדר ששכר ברחוב שינקין בתל אביב. אחת הלקוחות הראשונים שלו הייתה יפה ירקוני. אולם כבר בחודש הפעילות הראשון שלו הפסיד את כל סכום ההלוואה.
קורות חייו > פעילותו כאמרגן

משנת 1957 החל בהבאת אמנים מצליחים בחו"ל להופעות בישראל, בין הבולטים בהם היו:
בשנת 1957 - אימה סומאק ורביעיית גולדן גייט
בשנת 1958 - הפלאטרס
בשנת 1959 - עמליה רודריגז, הוויברז ולואי ארמסטרונג
בשנת 1960 - חוזליטו, מרלן דיטריך והארי בלפונטה
בשנת 1962 - פרנק סינטרה, יאן פירס,
בשנת 1963 - קליף ריצ'רד, ריקה זראי (התגוררה אז בפריז)
בשנת 1961 קצר הצלחה עם ההפקה המיובאת-למחצה של "סיפור הפרברים" שהועלתה בשיתוף פעולה עם "הבימה".
ב-1969 חתם על חוזה עם הבמאי היהודי-פולני אלכסנדר פורד להפקת שלושה סרטים (אביו של גודיק השתתף בסרט של פורד משנת 1948).
קורות חייו > תיאטרון גיורא גודיק

ב-1964, בעקבות ההצלחה שקצר עם "סיפור הפרברים" החליט להקים תיאטרון משלו. התיאטרון החדש, תיאטרון גיורא גודיק, העלה את "גבירתי הנאווה", מחזמר בהפקה כמו-אמריקנית, שהפך לסיפור הצלחה (בכיכובה של רבקה רז).
ההפקה השנייה שלו היתהה המחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" (1965), שבו הושקעו 500 אלף לירות. ההפקה ירדה מהבמה לאחר שבעים הצגות בלבד בלי שהחזירה את ההשקעה. גודיק לא נרתע ומיהר לתחנה הבאה: המחזמר "כנר על הגג", שהוצג לראשונה ביוני 1965 וזכה להצלחה רבה.
בהמשך, ב"קולנוע אלהמברה" שחכר ביפו, המשיך גודיק להתמקד בסוגת המחזמר, והעלה הפקות נוספות - שחלקן היו להצלחות ענק, אך כמה מהן היו כישלונות. בין המחזמרים שהעלה: "המלך ואני", "איש למנשה", "קזבלן" בכיכוב יהורם גאון (שהוצג 606 פעמים, שיא הופעות להצגה בתקופה ההיא), "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ", בעקבותיה נכנס לחובות כספיים גדולים. כשהפקת "יום האבא" נקלעה לקשיים, גודיק אף נאלץ לביים בעצמו את המחזה, אבל המבקרים קטלו את ההצגה והיא ירדה מן הבמות לאחר זמן קצר.
כל ערב בכורה של גודיק היה אירוע חברתי נוצץ, וגודיק אף המליך - בין לילה כמעט - עשרות כוכבי במה אלמוניים, בהם: רבקה רז, שמואל רודנסקי, תיקי דיין, בומבה צור, שולה חן, יהורם גאון, חיים טופול ואחרים. הוא שילם להם משכורות גדולות, ואת חלקם שלף מהתיאטראות הרפרטואריים. בשיאו העסיק גודיק בתיאטרון שלו כ-200 עובדים.
ב-1972, ערב הפקת המחזמר החדש, "מותק אני לא שומע כשהברז פתוח" בבימויה של עדנה שביט, לאחר שכבר לוהקו השחקנים לתפקידים הראשיים (עודד תאומי ומרים גבריאלי), נמלט גודיק במפתיע לפרנקפורט, כשהוא משאיר אחריו שורת נושים והרבה שחקנים המומים. אשתו, אמה, באה בעקבותיו. בני הזוג נאלצו להותיר בארץ את שני ילדיהם: אדית, שהייתה כבר נשואה, וזאב, שעמד לפני גיוס.
בפרנקפורט מכר הזוג נקניקיות במזנון סמוך לתחנת הרכבת, באזור של פשע, כשבין לקוחותיהם היו עבריינים וזונות. ארבע שנים לאחר שהוכרז בישראל עבריין נמלט ויתר גודיק על אזרחותו הישראלית למען אזרחות גרמנית. גודיק הצליח לרכוש שתי מסעדות, וצבר מספיק כסף כדי להחזיר את רוב חובותיו. הוא ניהל מגעים לחזור לארץ ולהחזיר את החובות.
ב-1977 התגלה אצלו סרטן במעיים, והוא נפטר בגרמניה בגיל 56, ונקבר בגדרה. אשתו אמה לא הגיעה להלוויה מחשש שתיעצר.
לגודיק נערך טקס אזכרה בתיאטרון הבימה, בנוכחות קהל רב ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון.
בתו אדית (1947–2014) הייתה אמנית שיצרה בשיתוף עם בן-זוגה, ארנסטו לוי.
בנו זאב הוא מסעדן בלונדון ונרתם לכיסוי מרבית חובותיו של אביו.
לדברי ארי דוידוביץ', במאי הסרט התעודי "מחכים לגודיק", תרומתו הרבה של גודיק לתרבות הישראלית נשכחה, בין השאר בשל הדימוי שנוצר לו של עבריין נמלט. בקשתו של דוידוביץ' מעיריית תל אביב, להנציח את זכרו של גודיק על ידי קריאת רחוב על שמו, סורבה בשל היותו, לטענת חברי ועדת השמות העירונית, עבריין. דימוי זה גרם לבני משפחתו לחיות מחוץ לישראל ולא להילחם על הנצחתו או על שמו הטוב.