stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזנות ורדן

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  המאה ה־9 
 תאריכי פירוק:  1134 
 ישות קודמת:   דוכסות לורן התחתית
 ישות יורשת:   בישופות ורדן
 
רוזנות ורדן הייתה רוזנות ריבונית מימי הביניים בדוכסות דוכסות לורן התחתית.
היסטוריה

שליטי הרוזנות הריבונית של ורדן נטלו לעצמם את התואר רוזנים בחסדי האל.   המדינה הייתה ממוקמת ליד לותרינגיה התחתונה בתוך האימפריה הרומית הקדושה.  בישופות ורדן גבלה בה ממזרח.  יער ארגון היווה את הגבול המערבי של הרוזנות, אך היא כללה גם את המבצרים ב-Montfaucon-d'Argonne וב-Vienne-le-Château.  על פי דיפלומה אימפריאלית שהונפקה ב-1156, קיבל הבישוף חיימו מוורדן את הזכות למנות רוזנים, אך הרוזנים משושלת ארדנים-בולון הפכו את המשרה לתורשתית עד סוף המאה ה-10.
רשימת הרוזנים

עד 923 ריקווין, היה נשוי תחילה לבתו של אנגלרם, צ'מברלין של שארל הקירח, ולאחר מכן לקוניגונדה, אלמנתו של ויגריק, רוזן בידגאו.
923–944 אוטו, גם דוכס לורן משנת 940, בנו של ריקווין מנישואיו הראשונים
944-963 ראול, גם רוזן אייבואה (בתפקיד רודולף השני)
963–1002 גודפרואה הראשון, שכונה האסיר, בנו של גוטלו, רוזן בידגאו, בנם של ויגריק וקוניגונדה, ואודה ממץ; נישא למטילדה, בתו של הרמן, דוכס סקסוניה
1002–1012 גודפרואה השני, בנו של הדוכס הקודם מלורן התחתית משנת 1012 ועד מותו ב-1023
1012–1022 פרידריך, אחיו של הקודם
1022–1024 הרמן (נפטר 1029), אחיו של הקודם, פרש למנזר
1024–1025 לואי, גם רוזן שיני, קיבל את המחוז מהבישוף ריימברט, שנהרג על ידי גוטלו, אחיו של הרמן, שכבש את העיר ונתן אותה כנחלה לגודפרואה, בנו.
1025–1069 גודפרואה השלישי, שכונה המזוקן, גם הדוכס של לורן עילית משנת 1044 ולורן התחתית מ-1065, הוא נשלל מרכושו, כולל ורדן, על ידי הקיסר היינריך השלישי, אך הוא הוחזר לתפקידו ובילה את חייו בנדנוד בין מרד ושלום
1069–1076 גודפרואה הרביעי, המכונה הגיבן, בנו של הדוכס הקודם, גם הוא של לורן התחתית.
1076–1086 מטילדה מטוסקנה, שכונתה לה גראן קונטסה, אלמנתו של הקודם, גם המרקיזה של טוסקנה
1086–1095 גודפרואה החמישי (נפטר 1100), אחיינו של גודפרואה הרביעי, גם דוכס לורן התחתית משנת 1089 ומגן הקבר משנת 1099
לא ידוע
1100–1105 תיאודוריק, גם רוזן מונבליאר ובאר
1105–1134 רז'ינלד (נפטר 1149), הנקרא לה בורגן, בנו של הקודם, גם רוזן מונבליארד ובאר
בשנת 1134 הדיח הבישוף את רז'ינלד וצירף מחדש את הרוזנות לדיוקסיה האפיסקופלית.
הערות שוליים

↑  Jan, Régine Le; LeJan, Régine (1995). Famille et pouvoir dans le monde franc (VIIe-Xe siècle): essai d'anthropologie sociale (בצרפתית). Publications de la Sorbonne. ISBN 978-2-85944-268-2.
ז'אן השני, דוכס לורן

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1425 נאנסי, דוכסות לורן 
 פטירה:  16 בדצמבר 1470 (בגיל 45) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  קתדרלת אולליה הקדושה 
 בן או בת זוג:  מארי דה בורבון (1444–?) 
 
ז'אן השני מאנז'ו (2 באוגוסט 1426 – 16 בדצמבר 1470) היה דוכס לורן מ-1453 ועד מותו. הוא היה נשוי למארי דה בורבון, בתו של שארל הראשון, דוכס בורבון.
ביוגרפיה

ז'אן נולד ב-2 באוגוסט 1426 בנאנסי, והיה בנם של רנה מאנז'ו ואיזבלה, דוכסית לורן. ב-1453 הוא ירש את דוכסות לורן מאמו, הדוכסית איזבל, במהלך חייו של אביו, הדוכס רנה מאנז'ו, שהיה דוכס לורן ומלך נאפולי. כיורש העצר של נאפולי, הוא הוגדר כדוכס קלבריה ובילה את רוב זמנו במזימות לחידוש השושלת האנגווינית של נאפולי. בשנת 1460, הוא הביס באופן מכריע את פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי בנולה, אך לא הצליח למנוע מאחרים לבוא לעזרתו. הוא הובס בטרויה ב-1462 ובאיסקיה ב-1465. בשנת 1466, הקטלונים בחרו באביו כמלך אראגון, והוא הוכתר כנסיך גירונה ויורש העצר. הוא נסע לקטלוניה כדי להדגיש את טענות המשפחה, אבל מת, כביכול ברעל, בברצלונה.
משפחתו

בשנת 1444, הוא התחתן עם מארי דה בורבון,  בתם של שארל הראשון, דוכס בורבון ואגנס מבורגון, דוכסית בורבון (ונכדתו של ז'אן חסר הפחד, ואחיינית של פיליפ הטוב, שניהם דוכסי בורגונדי ואויבים ובני ברית לאביה). חוזה הנישואין נחתם באפריל 1437, אולם הטקס התקיים בסביבות 1444 כשהיא הייתה מבוגרת יותר ותוכל לסיים את הנישואין.
למארי וז'אן נולדו הילדים הבאים:
איזבל (1445 – 1445)
ז'אן (1445 – 1471),
רנה (1446)
מארי (1447)
ניקולא (1448 – 1473)
לז'אן היו גם כמה ילדים לא חוקיים:
ז'אן (נפטר ב-1504), רוזן בריי
אלברט, שליט ד'אסי
ז'אן ד'אבנקור, התחתנה עם אשיל, ממזר בובאו
מרגריט
בת נוספת, התחתנה עם ז'אן ד'אקו
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb135111919 (data)  GND: 122385799  ISNI: 0000 0001 1844 4513  LCCN: n98090876  SUDOC: 085810231  VIAF: 169562847   WorldCat (עם VIAF): 169562847 
מארי ובעלה ז'אן
ז'אן ד'אנז'ו, מדליה מאת פרנצ'סקו לורנה
ג'נדרקוויר

גֶ'נְדֶרְקְוִויר (מאנגלית: Genderqueer; לרוב ניתן להחלפה עם א-בינארי) הוא מי שזהותו המגדרית אינה רק "גבר" או רק "אישה". הזהות המגדרית הג'נדרקווירית עשויה להיות מורכבת מזהות כגבר וכאישה יחד, בשילובים שונים, או שונה ונפרדת לחלוטין משתיהן. זהות ג'נדרקווירית עשויה אף להשתנות מביטוי מגדרי אחד לאחר (Genderfluid).
כיוון שהזהות המגדרית של ג'נדרקווירים לא תואמת למגדר שיוחס להם בלידה (בן או בת), ג'נדרקווירים נחשבים לרוב כחלק מהקשת הטרנסג'נדרית.
בתרבות

דמויות א-בינאריות מופיעות, בין השאר, ביצירות הבאות:
סרטים: "משודרג", "קרמילה", "ג'ון וויק 3", "הדוויג והשארית העצבנית" ועוד.
סדרות טלוויזיה: "מסע בין כוכבים: דיסקברי", "בשורות טובות", "הפלייליסט של זואי", "מיליארדים", "שי-רה ונסיכות הכוח", "סטיבן יוניברס" ועוד.
משחקי וידאו: "Apex Legends", "אנדרטייל", "Final Fantasy XIV" ועוד.
ראו גם

תפקידי מגדר
גבר
אישה
מגדר בלשון
ביגוד ומגדר
Two-spirit
תאוריה קווירית
לקריאה נוספת

Joan Nestle, Clare Howell, Riki Wilchins, Gender Queer. Voices From Beyond the Sexual Binary, Alyson Books, New York, 2002
Susan Stryker, Stephen Whittle, The Transgender Studies Reader, Routledge, New York, 2006
לזלי פיינברג, סטון בוץ' בלוז (מאנגלית: יסמין פיאמנטה; עריכת תרגום: אפרת רותם), פתח תקווה: סיטרא אחרא, 2005
הערות שוליים

↑  טרנסג'ריות כמונח מטרייה, באתר GLAAD
↑  המטרייה הטרנסג'נדרית
| לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב)  |
| --- | --- | --- |
| זהות ונטייה מינית | ביסקסואליות (הקהילה הביסקסואלית) • הומוסקסואליות • הטרוסקסואליות • לסביוּת • פאנסקסואליות • קוויר •  פוליסקסואליות • אומניסקסואליות • מונוסקסואליות • בי-קיוריוס • א-מיניות • הטרופלקסיביליות • דמוגרפיה • סאפיוסקסואליות • א-מיניות אפורה |  |
| זהות מגדרית | מגדר • מגדריזם • התפתחות הזהות המגדרית • ביטוי מגדרי • כינוי גוף מגדרי • התאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית • חרטה על הליך התאמה מגדרית • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס) • סיסג'נדר • טרנסקסואליות • קרוס-דרסינג • ג'נדרקוויר • ביג'נדר • אינטרסקס • אג'נדר • פאנג'נדר • טריג'נדר |  |
| מושגי יסוד | הקהילה הגאה • גיבוש זהות • יציאה מהארון • אאוטינג • מהומות סטונוול • חודש הגאווה • מצעד הגאווה • טיפול המרה • הומופוביה • הומופוביה מופנמת • ביפוביה • טרנספוביה • טרנסמיזוגניה • הטרוסקסיזם • הומונורמטיביות • הטרונורמטיביות • גאווה • פינקוושינג • סטרייטוושינג |  |
| סמלי להט"ב | משולש ורוד • משולש שחור • דגל הגאווה • דגל גאווה • הדגל הלסבי • דגל הגאווה הפאנסקסואלי • דגל הגאווה הביסקסואלי • דגל האינטרסקס • דגלי גאווה נוספים |  |
| שונות | גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים • G0y • דייקס און בייקס • הומופיל • אלימות נגד להט"ב • התאבדויות בני נוער • לסביות פוליטית • פמיניזם לסבי • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי • מבטא הומוסקסואלי • סטריאוטיפים על להט"בים • בריונות והטרדות נגד להט"ב • הזדקנות בקהילה הגאה • לימודי להט"ב |  |
לקטגוריה • לפורטל
| טרנסג'נדריוּת  |
| --- | --- | --- |
| זהות מגדרית | א-בינארי/ג'נדרקוויר (אג'נדר • ביג'נדר • טריג'נדר • פאנג'נדר) • אנדרוגיני • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס, נוער טרנסג'נדרי) • טרנסקסואליות • מגדר שלישי (בורנשה • נזילות מגדרית • היג'רה • ח'נית' • Two-spirit) • סיסג'נדר • קתואי • פאפאפין |  |
| היסטוריה | מהומות סטונוול • מהומות קפיטריית קומפטון (ארצות הברית) |  |
| בריאות | דיספוריה מגדרית (בילדים) • היריון טרנסג'נדרי • הסרת שיער • התאמה מגדרית (טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית) • ייעוד מגדרי |  |
| זכויות ומשפט | הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית • טרנספוביה (טרנסמיזוגניה • TERF) • אלימות (אלימות נגד להט"ב • Trans panic) |  |
| חברה ותרבות | אירועים (יום הזיכרון הטרנסג'נדרי • יום הנראות הטרנסג'נדרית הבין-לאומי • מצעד הטרנס • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי) • אנשים (א-בינארים) • התאבדויות בני נוער • דת (יהדות) • הדגל הטרנסג'נדרי • חרטה • ייצוג במדיה • ספורט |  |
| גישות ותאוריות | ביטוי מגדרי • בינאריות מגדרית • דדניימינג • זהות מגדרית • טרנסמיזוגניה • טרנס-פמיניזם • נון-קונפורמיות מגדרית • סיסג'נדריות • קרוס-דרסינג |  |
| ראו גם | אינטרסקס • מגדר • לימודי מגדר • להט"ב • מין (ייעוד מגדרי) • נטייה מינית |  |
לקטגוריה • לפורטל להט"ב 
דגל גאווה ג'נדרקווירי
לז'אקי

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 על שם:  לז'אקי 
 קואורדינטות:  49°49′57″N 15°54′01″E﻿ / ﻿49.8325°N 15.90027778°E﻿ / 49.8325; 15.90027778 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צ'כיה מוגדלת) פראג צ'סקה פלזן קרלובי וארי  אוסטי ליברץ פרדוביצה אולומואוץ אוסטרבה ברנו זלין ייהלבה פולין סלובקיה אוסטריה גרמניהלז'אקי(למפת צ'כיה רגילה) פראג צ'סקה פלזן קרלובי וארי  אוסטי ליברץ פרדוביצה אולומואוץ אוסטרבה ברנו זלין ייהלבה פולין סלובקיה אוסטריה גרמניהלז'אקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לז'אקי (בצ'כית: Ležáky, בגרמנית: Ležak) היה כפר בצ'כוסלובקיה, שנמצא בשטח עיריית מירז'טיצה (Miřetice). במהלך הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה, הכפר נהרס לחלוטין על ידי כוחות הנאצים כפעולת תגמול על מבצע ההתנקשות בפרוטקטור בפועל של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ריינהרד היידריך, באביב 1942.
היסטוריה

לז'אקי היה כפר קטן אשר אוכלס בעיקר על ידי חוצבי אבן וחקלאים עניים, שהתגוררו בשמונה בתים בקרבת טחנת קמח. הכפר נקרא על שם נחל לז'אק (Ležák) שזרם בסמוך אליו.
ב-24 בספטמבר 1941, מונה ריינהרד היידריך, אובר-גרופנפיהרר באס אס וגנרל של המשטרה, לממלא מקום המגן של הרייך בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, שהיו תחת כיבוש גרמניה הנאצית מאז 5 באפריל 1939.
בדצמבר 1941, צנחו מספר צנחנים של בעלות הברית באזור במסגרת פעולות נגד הכיבוש הנאצי. חלקם נשלחו להתנקש בהיידריך בפעולה שנקראה מבצע אנתרופואיד. קבוצה אחרת השתתפה במבצע "סילבר איי" (Silver A). תושבים מלז'אקי סייעו לקבוצה זו בכך שהעניקו מחסה למכשיר הרדיו שלהם.
בבוקר ה-27 במאי 1942, הותקף רכבו של היידריך על ידי יוזף גבצ'יק ויאן קוביש, חיילים צ'כים וסלובקים שפעלו מטעם ממשלת צ'כוסלובקיה בגלות. היידריך נפצע במהלך ההתקפה ומת מפצעיו ב-4 ביוני 1942.
היסטוריה > הטבח בלז'אקי

לז'אקי לפני 1942
לאחר המלחמה לא נבנה הכפר מחדש; אנדרטאות זיכרון למשפחות הנרצחות נבנו על מיקומם של בתים לשעבר
לאחר ההתנקשות, הטילו הנאצים משטר צבאי באזור. ב-10 ביוני 1942, הכפר לידיצה נהרס ותושביו הגברים (בגילאי 14 עד 84) הוצאו להורג, בעקבות האשמות שגויות על כך שתושבי הכפר הסתירו פרטיזנים ואנשי התנגדות.
סוכני הגסטפו מצאו משדר רדיו בלז'אקי, ששייך לקבוצת סילבר איי. אלפרד ברטוש, מפקד הקבוצה, התאבד זמן קצר לאחר מכן. בשונה מהטבח בלידיצה, מפקד הגסטפו בפרדוביצה, גרהרד קלגס, דרש מהאס אס להיות חסרי רחמים בלז'אקי, וארגן טבח במקום.
ב-24 ביוני 1942, בשעות אחר הצהריים, כותר הכפר על ידי 150 אנשי גסטפו תחת פיקודו של קלגס, 30 משתפי פעולה צ'כים ויותר מ-300 אנשי SS נוספים. כל תושבי הכפר הוצאו החוצה, והכפר נהרס לחלוטין. כל 33 המבוגרים, גברים ונשים, נורו למוות. רק 13 ילדים נחסכו. ב-26 ביוני 1942 פורסמה הודעה לעיתונות שתיארה את תוצאות הטבח. בדצמבר 1943, הריסות לז'אקי פונו על ידי 65 עובדים ממחנות העבודה הנאציים.
מבין 13 הילדים שנשארו בחיים, שתי אחיות, ירמילה ומריה שטוליק, נבחרו ל"גרמניזציה" והוחזרו למשפחותיהן לאחר המלחמה. שאר 11 הילדים נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו, שם נרצחו בגז בקיץ 1942, יחד עם ילדה נוספת מלידיצה.
בניגוד ללידיצה, לז'אקי לא נבנה מחדש לאחר המלחמה ובמקום קיימים רק אנדרטאות לזכר המשפחות שנרצחו.
היסטוריה > מורשת

ב-1 בספטמבר 1942, קיבל גרהרד קלגס קידום לדרגת האופטשטורמפיהרר עבור ארגון הטבח בלז'אקי. הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר ב-9 בנובמבר 1944, אך הקידום היה לאחר מותו; קלגס נהרג בקרב בהונגריה ב-15 באוקטובר 1944.
הערות שוליים

↑  Kaplan and Nosarzewska, Prague: The Turbulent Century p. 241
↑  "The History of Ležáky Memorial 1942 - 1943" (אורכב 01.12.2010 בארכיון Wayback Machine). Ležáky Memorial.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge129792  VIAF: 240128760   WorldCat (עם VIAF): 240128760
משפט הסרבנים (ישראל, 2003)

משפט הסרבנים (ישראל 2003) הוא משפטם המאוחד של שמרי צמרת, נעם בהט, חגי מטר, אדם מאור ומתן קמינר, פעילי שמאל רדיקלי בישראל שסירבו להתגייס לצה"ל, בשל רצונם להביא לשינוי בדעת הקהל ובמדיניות הממשלה באשר לשאלת השליטה על העם הפלסטיני. לטענתם, הם מתנגדים מצפונית לשירות בצה"ל ולכיבוש. הסרבנים הועמדו לדין, הורשעו, נידונו למאסר, וישבו בכלא בין 21 ל-23 חודשים - יותר מכל סרבן מצפון בהיסטוריה של ישראל. המשפט היה מושאם של מספר סרטים דוקומנטריים, ביניהם הסרט ״נערי הסיפון״ של אורי ברבש ששודר בערוץ 1. כליאת החמישה הייתה גם מושאו של הסרט הקצר "Prières pour Refusniks" של הבמאי הצרפתי הנודע ז'אן-לוק גודאר שנוצר ב-2004 בסולדריות עם הסרבנים בזמן שהיו בכלא.
רקע > סרבנות בישראל

הרקע לסרבנות בישראל הוא מגוון, מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית, הסיבות נעות מסירוב למלא פקודות צבאיות כאלה או אחרות, כולל פקודת החיול עצמה, בשל התנגדות לשליטה הישראלית באיו"ש או מתוך פציפיזם. עם פריצת האינתיפאדה השנייה נשלח מכתב השמיניסטים לראש הממשלה, שחותמיו הצהירו כי "יסרבו לשרת את הכיבוש".
רקע > איחוד תיקים

במרץ 2003 הוחלט על שינוי גישה בצה"ל. תיקיהם של שניים מהכלואים הוותיקים ביותר, יוני בן-ארצי וחגי מטר, הועברו לבית דין צבאי. הסיבה לכך היא ההבדל ביכולת הענישה של שתי הערכאות: דין משמעתי יכול לדון למחבוש של עד 35 יום. לעומת זאת, בית-דין צבאי רשאי לגזור עד שלוש שנות מאסר על עבירה של סירוב פקודה. מאוחר יותר הסביר התובע הצבאי שמדיניות הצבא היא העברה לבית דין לאחר חמישה סירובים וחמש תקופות מחבוש.
בעקבות ההחלטה להעביר את הטיפול בבן-ארצי ובמטר לבית הדין, הסרבן מתן קמינר הגיש בקשה לעמוד בפני בית דין גם הוא, והסרבנים אדם מאור, שמרי צמרת ונעם בהט עשו כמוהו עד מהרה. בקשותיהם התקבלו, וכך גם בקשתם לאחד את תיקם עם זה של מטר. החמישה סיכמו עם בן-ארצי שלא לבקש את איחוד תיקיהם עקב הבדלים משמעותיים בין עמדתם של החמישה וזו של בן-ארצי, אשר סירב להתחייל מתוך פציפיזם.
המשפט

משפטם של החמישה החל ב-15 באפריל 2003, בדיון מקדמי שבו ערערה ההגנה על עצם קיום המשפט. את הנאשמים ייצג עו"ד דב חנין, פעיל פוליטי בחד"ש ולימים חבר הכנסת מטעמה, ואת הפרקליטות הצבאית סרן ירון קוסטליץ. השופטים היו אלוף-משנה אבי לוי (אב בית הדין) ושני קצינים, בדרגות סרן ורב-סרן. במהלך המשפט שהו החמישה במעצר פתוח בבסיסי צבא שונים.
קו הטיעון של התביעה היה שהחמישה סירבו לפקודה שהיה עליהם לבצעה, ולפיכך יש להענישם. מלבד חומרת העבירה, התובעים ראו לנגד עיניהם את נסיבותיה האידאולוגיות של העבירה (לדידו של התובע, עבריינות אידאולוגית מסוכנת יותר מעבריינות פלילית), העובדה שהנאשמים אינם מתחרטים על מעשיהם, ושאיפתם לראות אחרים עושים כמותם.
קו הטיעון של ההגנה היה שהפקודה שניתנה להם היא פקודה בלתי חוקית, כיוון שהיא פוגעת בכבוד האדם שלהם. המצפון, טען עו"ד חנין, הוא חלק בלתי-נפרד מכבוד האדם. מרב זמן הדיונים הוקדש לעדויותיהם של הנאשמים, שבהן פירטו מדוע מצפונם אינו מאפשר להם להתגייס לצבא, ולחקירות הנגד שלהם.
העדויות

במהלך הדיונים, שהתפרסו לאורך קיץ וסתיו 2003, כל אחד מהחמישה ניצל את במת בית הדין כדי להסביר בהרחבה מדוע לטענתו, מצפונו אינו מאפשר לו לשרת בצבא. המכנה המשותף הבסיסי של החמישה הוא ההתנגדות לשליטה הישראלית ביהודה, שומרון ועזה ולשליטה בחייהם של הפלסטינים תושבי השטחים - מכלול המהווה את הכיבוש לדידם. ההתנגדות לכיבוש הובילה את החמישה, לפי עדותם, למסקנה שאסור להם לשרת בצה"ל.
על אף המכנה המשותף הרחב, לכל אחד מהחמישה היו דגשים שונים בעדותם, שנעו מווידוי אישי עד לפירוט תפיסת העולם המניעה אותם. תוכנן המצפוני של העדויות הקיף את סבלם של הפלסטינים ואת הנזק שהחזקת השטחים מסבה, לדעתם, לחברה הישראלית.
עדותו של חגי מטר התרכזה במפגשיו האישיים עם פלסטינים, בהם אוסמה ברהם, ותיק העצורים המנהליים, ובתגובתו האישית להיתקלות במה שכונה על ידו "זוועות הכיבוש". הוא סיפר, בין השאר, על מכתב שקיבל מצעיר פלסטיני:
מתן קמינר ניסה בעדותו לקבוע מה לא-מוסרי בכיבוש. הוא הזכיר זכויות כמו חופש תנועה וחופש הביטוי, השכלה ופרנסה, הנמנעות לטענתו מהפלסטינים, והגדיר את הדמוקרטיה כזכות חשובה מכל, שמניעתה היא העוול הגדול ביותר הנעשה לפלסטינים.
שמרי צמרת הדגיש בעדותו את הסבל הנגרם לישראלים בעקבות החזקת השטחים. לטענתו, טרור, כלכלה צולעת ודרדור מוסרי הם כולם תוצאות ישירות של הכיבוש בישראל.
אדם מאור אמר שההחלטה לכבוש עם "היא הגורם העיקרי לכל מעשיו הבלתי-מוסריים של צה"ל, שהוא הכלי המשמש אותה, והגורם העיקרי לפעולות הטרור, שנועדו לבטל אותה, ומעוררות חלחלה בפני עצמן".
נעם בהט סיפר בעדותו על עבודתו החינוכית, על עניינו באיכות הסביבה ועל אמונתו בערכים אוניברסליים כגון חירות וסוציאליזם.
הכרעת הדין והמאסר

ב-4 בינואר 2004, אחרי למעלה משנה של מחבוש ומעצר לכל אחד מהנאשמים, הסתיים המשפט.
הכרעת הדין והמאסר > פסק הדין

בפסק דינם בחנו השופטים את עמדתם "בדבר חוקיות פעולות הרשות כלפי הנאשמים לנוכח הצהרותיהם וכנגזרת מכך, בדבר חוקיות פעולותיהם של הנאשמים, כאשר התנגדו לבצע את שנדרש מהם על ידי מפקדם". בדרך להכרעה עסקו השופטים בשאלות אחדות:
א. האם הצליחו הנאשמים, בעדויותיהם, לשכנע, כי סירובם לשרת בנוי על אדנים מוסריים-אידאולוגיים?

ב. האם טעמי סירובם מהווים סרבנות מצפון, מרי אזרחי או שמא תמהיל של השניים?

ג. מה הנפקות של ההכרעה בשאלה הנ"ל - במידה שעניין לנו במעשים של מרי אזרחי או במעשים מעורבים של סירוב מצפוני או מרי אזרחי - האם נהנים אז הנאשמים מהגנה מפני הרשעה פלילית?

ד. בהנחה שסירובם של הנאשמים מבוסס גם (או רק) על טעם מצפוני, האם נהנה חופש המצפון מהגנה ממנה נהנית זכות יסוד?

ה. ואם אכן כך הדבר - האם יש בנמצא חוק, המאפשר פגיעה שכזו בנסיבות אלו? מהם האינטרסים הנוגדים, העשויים להצדיק פגיעה בחופש המצפון? האם אלה הוכחו במקרה שבפנינו? האם האיזון שנערך ביניהם אכן מביא לממצא, שלפיו הפגיעה בחופש המצפון היא במידה שאיננה עולה על הנדרש?
בהערכת עדויותיהם של הנאשמים קבעו השופטים:
התרשמנו, כי חמשת הנאשמים, אשר העידו בפנינו, אכן חדורים אמונה, כי פעולות הצבא המיישמות את מדיניות הממשלה לגבי השטחים המוחזקים ותושביהם הינן בלתי מוסריות ופסולות, פוגעות באופן בלתי צודק ובלתי ראוי באוכלוסייה המקומית, וגורמות לנזקים מוסריים, כלכליים ואחרים לאזרחי המדינה ולחיילים המשתתפים בפעולות הללו.
הנאשמים כולם, מי במידה רבה יותר ומי במידה פחותה, ניסו להסיט את מרכז הכובד של טעמיהם לסירוב מהנושא האידאולוגי-פוליטי אל עבר הנושא המצפוני-האישי. עם זאת, במסגרת חקירותיהם הנגדיות, הודו כולם, כי הם רואים עצמם כחלק מתנועה רחבה, כי אחת ממטרותיהם הנה, שהרבים ישמעו על סירובם, וכי הם ישמחו אם סירובם, והמכתב שעליו חתמו, יעודד אחרים להצטרף אליהם.
עם זאת, תחושתנו הייתה, כי הנאשמים עשו מאמץ כדי להסתיר את כוונותיהם לגרום לשינוי בדעת הקהל דרך סירובם לעורר צעירים רבים (יוצאי צבא וחיילים בסדיר ובמילואים) לנקוט צעדים, המביאים לכלל ביטוי הלכה למעשה התנגדות למדיניות הממשלה וכך לסכלה.
השופטים הוסיפו כי
הנאשמים אמנם חשים רתיעה מוסרית ואידאולוגית מליטול חלק בצבא אשר לפי אמונתם מבצע פעולות בלתי-מוסריות בעליל. עם זאת, מעשה הסרוב נובע לא רק מרתיעה זאת, אלא גם ואולי בעיקר מרצונם של הנאשמים להביא לשינוי בדעת הקהל בכללה, בדעותיהם והתנהגותם של המועמדים לשירות ביטחון ושל החיילים בסדיר ומילואים, ולבסוף לשינוי במדיניות הממשלה ולסיום הכיבוש.
עם זאת קבע בית הדין, בניגוד לעמדת התביעה: "מוכנים אנו להימנע מלקבוע חד-משמעית, כי המניע שעניינו מרי אזרחי הוא היחיד המניע את הנאשמים". השופטים השמיעו דברים קשים נגד תופעת הסרבנות כמעשה לא דמוקרטי וכתבו שהחמישה "מפירים את עקרון השוויון, שוויון בנשיאת הנטל הביטחוני ושוויון בעמידה בסיכונים הכרוכים בשירות הצבאי". השופטים קיבלו את טענת התביעה לפיה סירובם של החמישה הוא "סלקטיבי", כלומר, סרבנות עקב התנגדות ספציפית למדיניות של ממשלת ישראל, ולא התנגדות כוללת לצבאות באשר הם.
על כן הרשיע בית הדין את החמישה בסירוב פקודה.
הכרעת הדין והמאסר > גזר הדין

לגבי העונש הייתה מחלוקת בין שלושת השופטים: אחד ביקש לדון את הנאשמים לשישה חודשי מאסר; אחד ביקש לאוסרם לשנה; והשלישי ביקש "להשלים" תקופה מקבילה לתקופת השירות הצבאי ולדון אותם ל-22 חודשי מאסר. עמדתו של השופט האמצעי הכריעה והחמישה נידונו לשנת מאסר נוספת על הזמן שכבר ישבו במחבוש ובמעצר. בית הדין המליץ לשחרר את החמישה משירות צבאי לאחר השלמת עונשם.
לכל אורך המשפט ליוו פעילי תנועות הסירוב, ובמיוחד "מכתב השמיניסטים", את החמישה והופיעו כדי לתמוך בהם בדיונים השונים. משפחות החמישה הקימו יחד עם הוריו של בן-ארצי את "פורום הורי הסרבנים" שגייס תמיכה כספית, מורלית ופוליטית בחמישה בארץ ובעולם.
הכרעת הדין והמאסר > המאסר

ב-7 בינואר 2004 נכנסו החמישה לכלא שש לשם ריצוי עונשם. עד מהרה ביקשה הנהלת הכלא להעבירם לכלא אזרחי, בנימוק שנוכחותם בכלא הצבאי מפרה את הסדר ושהם מסיתים חיילים לסירוב. אחרי היסוס ממושך החליטו החמישה שלא להתנגד להעברה, וב-22 בינואר 2004 הם הועברו לבתי הכלא מעשיהו (בהט, מטר וקמינר) וחרמון (מאור וצמרת).
בכלא האזרחי עסקו החמישה בהוראה, בלימודים באוניברסיטה הפתוחה ובסיוע לאסירים לוקים בנפשם (מטר). ועדת קיצור העונשים הצבאית (שנותרה אחראית על קיצור עונשם) החליטה שלא לקצץ מחצית מעונשם ביולי 2004. באוגוסט החליטה הוועדה לקצץ רבע מעונשם, והחמישה השתחררו ב-15 בספטמבר 2004, ערב ראש השנה התשס"ה.
השפעות על תנועת הסירוב

בטווח הקצר השפעתו של מכתב החמישה, יחד עם משפטו של יוני בן-ארצי והחלטות בג"ץ שונות (בין היתר בתיקה של לאורה מילוא), הייתה ירידה תלולה במספר הסרבנים הנכלאים. סרבנים רבים החליטו בתקופה זו שלא להצהיר על סירובם והשתחררו מהצבא בדרכים שונות. עם זאת, גם לאחר מכן היו שסירבו לשרת בצה"ל מטעמי מצפון ונשלחו לבתי הכלא הצבאיים. בשנת 2005 התגבש דפוס שלפיו סרבנים יושבים מספר חודשים ואז משתחררים שלא על סעיף מצפון. מדיניות "חמישה מחבושים ואז בית דין" שעליה העיד התובע קוסטליץ במשפט החמישה כבר איננה בתוקף, ככל הנראה: אלכס קון ישב ב-2005 שמונה תקופות במחבוש ולא זומן לבית דין.
לקריאה נוספת

דב חנין, מיכאל ספרד, שרון רוטברד (עורכים), משפטי הסרבנים: התובע הצבאי נגד חגי מטר, מתן קמינר, נעם בהט, שמרי צמרת, אדם מאור. התובע הצבאי נגד יונתן בן ארצי, הוצאת בבל, 2004.
פרץ קדרון (עורך), עד כאן: עדויות של סרבנים, הוצאת חרגול, 2003.
הערות שוליים

↑  עדותו של אדם מאור מתוך דב חנין, מיכאל ספרד ושרון רוטברד (עריכה) משפטי הסרבנים
מריה: להציל את מוסקבה

| --- | --- |
 בימוי:  ורה סטורוז'בה 
 מוזיקה:  יורי פוטיינקו 
 מדינה:  רוסיה 
 הקרנת בכורה:  2022 
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מריה: להציל את מוסקבה (ברוסית: Мария. Спасти Москву) הוא סרט רוסי בבימויה של ורה סטורוז'בה, שהוקרן בבכורה ב־2 בדצמבר 2021. העלילה מתרחשת במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה ומתמקדת בקרב על מוסקבה.
עלילה

התסריט מבוסס על האגדה על פגישתו של סטלין עם האם הפטרונית של מוסקבה ערב הקרב על מוסקבה ב־1941. הדמות הראשית היא נערה סובייטית בשם מריה, שחייבת להוציא את אייקון טיחווין של אם האלוהים מהשטחים שנכבשו על ידי הנאצים.
שחקנים ודמויות

מריה לוגובאיה
ארתור סמוליאנינוב
סרגיי פוסקפליס
איליה מלאקוב
ולרי גורין
הפקה

הסרט צולם במוסקבה וברוסטוב. הצילומים הסתיימו בפברואר 2021 ויוצג בבכורה ב־2 בדצמבר של אותה שנה. הקרנת הבכורה מתוזמנת לחפוף עם יום השנה ה-80 לקרב מוסקבה.
הערות שוליים

↑  Операция «Икона». История про Матрону и Сталина в фильме «Мария»
↑  Вышел трейлер военной драмы «Мария. Спасти Москву»
פריגיטלו

| פריגיטלו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: פלפלת
שם מדעי
 Capsicum annuum
פריגיטלו (ברבים friggitelli) הוא פלפל צ'ילי מתוק מהמין Capsicum annuum. ידוע גם בשם הפלפל היווני הזהוב, הפלפל האיטלקי המתוק, או הפלפל הטוסקני. בארצות הברית הם עשויים להיקרא " פפרונציני"; ונבדלים מהפפרוצ'יני האיטלקי, שהם פלפל צ'ילי איטלקי חריף. בארצות הברית, הם עשויים להיקרא גם פלפלי פפרוניקי זהוב יווני או פלפלי סלוניקה מוזהבים עדינים. לפריגיטלו חריפות עדינה ורמז למרירות. ולעיתים מוחמץ ונמכר בצנצנות. באיטליה הפריגיטלו מזוהה בעיקר עם טוסקנה. הזן היווני, שהוא מתוק יותר, נפוץ במקומות אחרים באירופה ובארצות הברית.
גידול

כמו זנים רבים אחרים של Capsicum annuum, הפריגיטלו דורש אקלים חם עם הרבה אור שמש וללא כפור. לזרעים לוקח 10 עד 14 ימים לנבוט, הצמח מגיע לבגרות תוך 70 עד 80 יום. מעדיף קרקעות מעט עשירות ומנוקזות היטב, אך אדמה מופרית יתר תגרום לפחות פירות. לצמח יש פוטנציאל להצמיח שפע של פירות, ולכן צריך למנוע ממנו ליפול בגלל משקל הפירות. הפירות נקטפים כאשר הם באורך 5–7.5 סנטימטרים (2.0–3.0 אינץ'). פירות בוגרים יהפכו בסופו של דבר לאדומים, אבל עדיף לקטוף אותם כשהם עדיין ירוקים.
שימוש קולינרי

הפרי הטרי משמש מרכיב בסלטים, לפתנים וכריכים. לעיתים קרובות מוגש גם עם קבב, כגון İskender kebap. פריגיטלי כבוש מגיע בצבע צהוב עז עד צהוב-ירוק עז. לפעמים מוסיפים חומרי צבע. לעידון הטעם ניתן לשטוף את הפרי הכבוש במים קרים מעט לפני ההגשה.
הערות שוליים

↑  "Pepperocini (Product of Greece)". נבדק ב-16 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pepperocini (Product of Greece)".
ברוקולי

ערך זה עוסק בסוג ירק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| ברוקולי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: כרוב
מין:: כרוב הבר
תת־מין:: ברוקולי
שם מדעי
 Brassica oleracea Italica ‏פלנק, 1794
שתי תפרחות ברוקולי
ברוקולי (שם מדעי: Brassica oleracea Italica) הוא זן של כרוב הבר.
לברוקולי ראשי פרחים ירוקים כהים, המסודרים בצורה דמוית-עץ על גבי ענפים שנובטים מגבעול עבה ואכיל. אזור הפרחים הגדול מוקף בעלים ירוקים. במראהו דומה הצמח לכרובית.
את הברוקולי מגדלים באזורים קרירים, בשל חוסר יכולתו לפרוח באקלים קיצי חם. עונות זריעתו הן סתיו וחורף.
לברוקולי ערך תזונתי גבוה. בישולו נעשה באמצעות טכניקות פשוטות, בעיקר הרתחה או אידוי, ניתן לאכול תפרחות של צמח טרי גם ללא בישול.