stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטבאן מוקרניאץ
יצירתו

בהתחלת פעילותו המוזיקלית, העלה מוקרניאץ שירים של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית על תווים בחמשה. הוא עצמו הלחין שירים כנסייתיים. קובץ ראשון פרסם בשנת 1908 בבלגרד תחת הכותרת "שמונה טונים" (" Osmoglasnik"). קובץ זה הפך לספר לימוד יסודי בסמינרים האורתודוקסים לכמרים סרבים אחרי מלחמת העולם הראשונה. שירי מוקרניאץ היו ייחודיים, מפני שהוא הסיר את היסודות הקישוטיים והמיקרוטונליים שלהם ויצר להם הרמוניות, מה שהבדיל אותם מהשירה הכנסייתית אורתודוקסית האחרת. עם הזמן המסורת שביסס התקבעה בתודעה הציבורית והשכיחה את הגרסאות הישנות יותר של השירה הכנסייתית הסרבית.
אחרי מותו פורסמו שירים נוספים השאובים מהפולקלור הסרבי.
מוקרניאץ הלחין גם קטעי מוזיקה דתית בסגנון פוליפוני דומה לשירי ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה. במסעותיו ללבאץ' ולקוסובו, ברחבי בוסניה והרצגובינה ומקדוניה, על מנת לאסוף ולרשום לפי האוזן שירים עממיים, מוקרניאץ שיחק תפקיד חשוב בקידומה והפצתה של המוזיקה מן האזורים הכפריים של סרביה ושל האזורים השכנים (קוסובו, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה, החוף הדלמטי, בולגריה). בסך הכל אסף כ-300 שירי עם . בשנים 1883–1913 הוא הלחין 15 סוויטות למקהלה אותן כינה "זרי פרחים" (Rukoveti) הכוללים 82 שירים. אחד השיאים באמנותו נחשב העיבוד ב"רוקובט" מס.10 לפי השיר העממי המקדוני "Biljana platno beleše“ (ביליאנה מלבינה פשתן) . מוקרניאץ הלחין גם "ליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס ו"האדרתו של איבקו" (1901). בשנת 1906 הוא יצר גרסה מקהלתית מעורבת של "ההאדרה של סאבה הקדוש", שנכתבה במקור למקהלת גברים בשנת 1893.
בשנת 1913 מוקרניאץ הלחין את קטע הסיום השמונים ושניים של "זרי פרחים", תחת הכותרת "ימי חורף" (Zimski dani) ושנועד למקהלת ילדים. כתב גם יצירות רבות אחרות למקהלות ילדים
יצירתו > יצירות

מוזיקה מקהלתית חילונית
15 סוויטות למקהלה וסולנים א קפלה - מחרוזת עיבודים של שירי עם - Rukoveti ‏ 1909-1883
(החמישי - "אוי לי סטאנה אהובתי", ה-14 - "אני שר שיר עצוב")
עיבודים למקהלה של שירי עם רומנים, הונגרים וטורקים.
Primorski napjevi מנגינות מהחוף הדלמטי
Kozar ("עדר עזים") סקרצו מקהלתי מקורי בסגנון עממי
מוזיקה כנסייתית:
כוללת שירי עם מעובדים ששילב אותם בעבודת הקודש, מנגינות ליטורגיות והמנונים ושירי מקהלה מקוריים, כמו הרקוויאם ו אחרים.
Osmoglasnik (שמונה טונים)
Božanstvena Liturgija Svetog Jovana Zlatoustog ליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס, לרבות Heruvimska pesma (שיר כרובים)
שני שירי תפילה (סטיכרה) ליום שישי הטוב Dve pesme na Veliki Petak
Tebe Odjejusčagosja (דוקסאסטריון)
Tri statije,שלושה "סטאסיס" (כולל הסטאסיס השלישי Statija treća)
Akatist
Tebe Boga hvalim טה דאום
Opelo רקוויאם בפה דיאז מינור (1888)
Veličanije Sv. Savi מגאלינריון (האדרה) של סאבה הקדוש
Tebe pojem
Vjeruju אני מאמין
Aliluja הללויה אחרי כרוביקון
Aliluja ) הללויה אחרי טריסגיון
Budi imja Gospodnje יהי שם אלהים
Mnogaja ljeta שנים רבות יתן
Molitvami Bogorodici על ידי תפילות לאם האלהים
Njest svjat או, אדון אלוהי, אין קדוש ממך
מוקרניאץ פרסם בחייו 3 כרכים של שירי.
הוא עיבד שירי עם ברמות עיבוד שונות - החל מהרמוניזציה פשוטה לשלושה קולות ילדים, דרך עיבודים למקהלות גברים ועד עיבודים למקהלות מעורבות.
מורשתו

גם אחרי מותו זוכה מוקרנאיץ בסרביה להוקרה רבה. יצירותיו נחשבות לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הסרבית. השירים הכנסיתיים שהקליט ועיבד מוקרניאץ ומלחינים אחרים מהווים את היסוד של הזמרה המונופונית הכנסייתית הסרבית בימינו.
הסויטות הקוליות שלו השפיעו על היצירות של המלחינים הסרבים מן הדורות הבאים - פטר קוניוביץ' וסטבאן חריסטיץ' (למשל, בבלט שלו "אגדה מאוחריד").
פרסים ואותות כבוד

3 בפברואר 1906 - חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הסרבית
1911 - חבר בהתכתבות של האקדמיה הצרפתית לאמנויות
הנצחה

1923 גופתו הועברה מסקופיה לקבורה מחדש בבלגרד, ב"בית הקברות החדש" (נובו גרובליה).
בית הספר הסרבי למוזיקה בבלגרד, שהקים, נקרא אחרי מותו "בית הספר מוקרניאץ".
בתי ספר למוזיקה ברחבי סרביה - בקרלייבו, בפוז'רבאץ (2014) נקראו על שמו.
גם מקהלה כנסייתית סרבית בהמילטון, מדינת אונטריו, בקנדה נושאת את שמו.
1951 הופק סרט תיעודי קצר על המוזיקאי (בבימוי מיליבויה מיכאילוביץ')
דיוקנו הופיע על שטרות של הבנק של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ושל סרביה בת זמננו.
1964- בית משפחת מוקרניאץ בנגוטין שופץ ונהפך למוזיאון ומרכז למוזיקה.
1965- החל משנה זו מתארגן בנגוטין פסטיבל שנתי "ימי מוקרניאץ" (Mokranjčevi dani) ביום הולדתו של המלחין, יום סטבאן הקדוש
1981 -פסל לזכרו הוקם בחצר בית ילדותו בנגוטין, במלאת 125 שנה להולדתו.
בשנים 1999-1992 פורסמו בסרביה ב-9 כרכים "כלל היצירות" של מוקרניאץ, בעריכתה של המוזיקולוגית דניצה פטרוביץ' .בכרך עשירי פורסמו מסות ומחקרים על חייו ויצירתו של מוקרניאץ,על התכתבויותיו, על שפתו ההרמונית, ביבליוגרפיה של יצירותיו ושל המאמרים על אודותיו.
.
הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס הוקלטה על ידי מקהלת גלינקה בסנט פטרסבורג.
מקהלת רשות השידור של סרביה הקליטה את ליטורגיה, את הרקוויאם, את ההמנונים ליום השישי הטוב ולשבת הקדושה, את 15 ה"רוקובטי", את המנגינות מדלמטיה, ואת "עדר העזים".
ספרות

Kuburić-Borović, Marija - "Church and Religious Music in the Eastern Orthodox Tradition". In Blagojević, Mirko; Todorović, Dragan. Orthodoxy From An Empirical Perspective. Belgrade: Yugoslav Society for the Scientific Study of Religion (2011). ISBN 978-86-82417-29-3.
לקריאה נוספת

Стеван Мокрањац», Коньович П., Белград, 1956
הערות שוליים

↑  V.Vučetić
↑  V.Vučetić
↑  V.Vučetić
↑  V.Vučetić
↑  Marija Kuburić Borović עמוד 206
↑  V.Vučetić
↑  V.Vučetić
↑  V,Vučetić
↑  באתר imdb
↑  אתר הפדרציה הסרבית למוזיקה קולית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456688205171  PLWABN: 9810582558105606  BNE: XX5883045  BnF: cb16251908v (data)  GND: 129080861  ICCU: DDSV016839  ISNI: 0000 0001 0785 041X  LCCN: n81017906  LNB: 000333718  MusicBrainz: a1eea2fd-588e-4562-9801-361c533fa88e  NKC: jx20050308003  NLA: 35357886  NSK: 000042726  NTA: 128299479  RERO: 02-A013488604  SNAC: w6bd64s9  SUDOC: 100504779  Trove: 924314  VcBA: 495/218843  VIAF: 85938160   WorldCat (עם VIAF): 85938160 
בית ההורים של מוקרניאץ בנגוטין
שטר סרבי עם דיוקנו של מוקרניאץ
דוסיטיי אוברדוביץ'

| --- | --- |
דיוקן על בול של הדואר הסרבי משנת 2007
דיוקן על בול של הדואר הסרבי משנת 2007
 לידה:  17 בפברואר 1739 צ'אקובה, חבל באנאט, האימפריה ההבסבורגית (כיום ברומניה)
 פטירה:  7 באפריל 1811  (בגיל 72) בלגרד, נסיכות סרביה
 שם לידה:  דימיטריה אוברדוביץ'
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 לאום:  סרבי
 מקום קבורה:  קתדרלת מיכאיל הקדוש 
 עיסוק:  סופר, משורר, מתרגם, פילולוג, הוגה דעות ומחנך, מייסד אוניברסיטת בלגרד
 שפות היצירה:  סרבית 
 יצירות בולטות:  "החיים וההרפתקאות", "עצות לפי השכל הישר" - נציג עידן האורות בסרביה, מקדם השפה הספרותית הסרבית
 חתימה:   
 
חתימתו
דוסיטיי אוברדוביץ' (בסרבית - בכתב קירילי: Доситеј Обрадовић, בכתב לטיני: Dositej Obradović; ‏ 1739 או 1740 – 7 באפריל 1811) היה סופר, מתרגם, פילולוג, הוגה דעות ומחנך סרבי. התחיל את דרכו כנזיר אורתודוקסי, אך הפך בהמשך לרציונליסט, נציג עידן האורות בקרב העמים הדרום-סלביים ואישיות רבת השפעה בתרבות העם הסרבי. כתב בשפת העם, חיבר פרוזה ושירים, בעיקר פטריוטיים ותירגם לסרבית אגדות ומשלי איסופוס. ספריו הידועים ביותר הם "המכתב של חרלמפיה","עצות בטעם טוב" והספר האוטוביוגרפי "חיים והרפקתאות". אוברדוביץ' היה מייסדו של בית הספר הגבוה שהפך לאוניברסיטת בלגרד ושר החינוך הראשון של הנסיכות הסרבית.
שנות ילדותו ונעוריו

דוסיטיי אוברדוביץ' נולד תחת השם דימיטריה אוברדוביץ' במשפחה סרבית קשת יום ביישוב צ'אקובו (ברומנית: צ'אקובה) בחבל באנאט, אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית, והשייך בימינו לרומניה. האב, גאורגי אוברדוביץ' היה בורסקאי והאם, קרוּנה לבית פאונקיץ', הייתה במקור אזור הכפר הסרבי סנמרטון סרבסקי (בימינו - סנמרטינו סרבסק שבבאנאט הרומני). דימיטריה, שידע מילדותו סרבית ורומנית, פקד לזמן קצר את בית הספר העממי של המיעוטים הצ'כי והסלובקי בכפר.
אוברדוביץ' הצטייר כתלמיד חולמני שנמשך לחוויות מיסטיות. אחרי שהתייתם מהוריו נלקח אל בית דודו ניקולה פארצנין שפרש עליו את חסותו וחשב לייעד אותו לכמורה. עוד בגיל 10 התוודע בטימישוארה לדרשות הבישוף הסרבי גאורגיה פופוביץ', כומר נאור, שהתנגד לפונדמנטליזם והטיף לשילוב האמונה עם השכל הישר. פופוביץ' הפך בעיני הילד לדמות נערצת. דימיטריה שלמד לבד קרוא וכתוב ידע בגיל מוקדם לדקלם בעל פה את הברית החדשה ואת ספר "הפרולוג מאוחריד" על חיי הקדושים וכן מספר דרשות. יום אחד, בגיל 15, בהשפעת ספרים שקרא וההיכרות עם נזיר מקבץ נדבות מן המנזר דצאן ניסה לברוח מהבית אל אותו מנזר שנמצא מעבר לגבול, בשטח הסרבי תחת הכיבוש העות'מאני. הוא שאף לחיות במדבר כדוגמת קדושים נוצרים רבים. הדוד מצא אותו והחזירו הבייתה.
הפעם דודו החליט שיש לגמול אותו מן החלומות המיסטיים והחליט לשלוח אותו לעיר הקרובה, טמשוואר, כיום טימישוארה, כדי ללמוד שם כשוליה את מלאכת הבורסקאות. עם זאת בשעות הפנאי כשבית המלאכה היה סגור המשיך דימיטריה לקרוא בעיון רב על חיי הקדושים ועל נסיהם.
שנות ילדותו ונעוריו > מנזר הופובו

יום אחד בקיץ 1757, יחד עם חניך אחר בשם ניקולה פוטין, עזב דימיטריה את בית המלאכה ושניהם יצאו עם שלושה גרושים בכיס, שבקושי הספיק להם לקנות לחם, למסע רגלי לאורך נהר הבגה. המסע נמשך ארבעה ימים, דרך היישוב סטארי סלאנקמן עד שהגיעו ב- 31 ביולי (לפי הלוח הגרגוריאני: 13 באוגוסט 1757, למנזר האורתודוקסי נובו חופובו, שנמצא 97 ק"מ מערבה מטימישוארה, בפרושקה גורה באזור סרם. הם הצטרפו למנזר מתוך כוונה להישאר שם כנזירים.
במנזר למד דימיטריה לימודי דת, כולל את השפה הסלבית הכנסייתית העתיקה ויוונית. ב-17 בפברואר 1758 קיבל רשמית על עצמו את עול הנזירות תחת השם דוסיטיי. הוא אימץ את השם דוסיטיי - שמו של הקדוש דוסיתאוס שגם הוא, בגיל 10, ברח מבית הוריו למנזר. ביום החמישי הגדול ב-16 באפריל 1758 הוסמך דוסיטיי כדיאקון על ידי המיטרופוליט של קרלובצי, פבלו ננאדוביץ'. בהתחלה נודע הנזיר הצעיר באדיקותו ובתחנוניו אל אלהים למען רווחת הילדים והנוער. שאף להיות אחד ה"יורודיווים", אותם "נביאים משוגעי האל" בהם התפרסמה המסורת הדתית הפרבוסלבית. אולם דווקא האגומן של המנזר, תאודור מילוטינוביץ', איש ואלייבו ביקש לצנן את הלהט המיסטי של הנזירים הצעירים ועודד אותם לקרוא ספרות כללית ומדעית. דוסיטיי התוודע באותה תקופה לספרי תאולוגיה פולמוסית והגות רציונליסטית, גם למשלי איסופוס, ול"זקוניק של הקיסר דושאן".אחרי שקרא אחד מספרי צ'זארה ברוניו הוקסם דוסיטיי על ידי חקר ההיסטוריה והתחיל לפקפק בחלק מהסיפורים על חיי הקדושים שהלהיבו את ילדותו.
דוסיטיי עבד תקופה ככומר בקרלובצי. בסופו של דבר, מאוכזב מהחיים במנזר, הגיע למסקנה כי שאיפתו להרחבת אופקים אינה מסופקת בהם דיה. שלוש שנים ושלושה חודשים אחרי כניסתו למנזר, בשנת 1760 החליט אוברדוביץ' לעזוב ולצאת לעולם הגדול.
שנות הנדודים והשלמת הלימודים

אוברדוביץ', ששמר על שמו החדש מן המנזר, דוסיטיי, יצא למסעות וללימודים בעולם.
הוא ביקר כמעט בכל הבלקן ובאסיה הקטנה, אחר כך באיטליה, גרמניה, צרפת, אנגליה, אוסטריה ורוסיה.
תחנתו הראשונה הייתה למעשה זגרב, בירת קרואטיה הקתולית, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי. הגיע לשם ב-2 בנובמבר 1760 וניצל את שהותו שם לשם לימוד השפה הלטינית. מזגרב נסע אוברדוביץ' לדלמטיה, באזור מיושב בסרבים שנמצא בשליטת הרפובליקה של ונציה. התקבל בחמימות על ידי התושבים והכמרים הסרבים של קנין מינו אותו למורה בכפר גולוביץ'. אוברדוסיץ' התחבב על הכפריים וזכה לחיות שם ימי שלווה ונוחות. ניצל את שהותו בדלמטיה גם כדי ללמוד את השפה האיטלקית. בשנת 1764 הוא עבר למונטנגרו, ביקר במפרץ קוטור והתארח למשך חודשים אחדים במנזר פודמיינה. המשיך את נדודיו דרומה אל תחומי האימפריה העות'מאנית - באלבניה, יוון, בירת האימפריה קונסטנטינופול ואחר כך לאסיה הקטנה.
בכל תחנה פירנס את עצמו משיעורים פרטיים.
בזאדאר, טריאסטה וונציה. משם עבר לווינה, בה שהה למשך שש שנים 
למשך שלוש שנים למד יוונית ופילוסופיה בבית הספר התאולוגי של היירותאוס דנדרינוס בסמירנה, אחר כך השתלם ביוונית באי קורפו. בשנת 1787 עקב פריצת 
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) נאלץ לעזוב את יוון.
והתעמק בשפה ובספרות הגרמנית. לאחר מכן נסע לעבוד כמורה בסרמסקי קרלובצי ובגאלאץ וביאשי בנסיכות מולדובה.
משם שם שוב פעמיו אל מרכז אירופה והשתלם בפילוסופיה באוניברסיטת האלה ובלייפציג.
בשנת 1783 הוציא לאור את ספרו הראשון "חיים והרפתקאות".
השיבה למולדת

בשורת תחילת המרד הסרבי הראשון פגשה אותו בטריאסטה. 
הוא ארגן את ההתרמה הראשונה לטובת המורדים ואחר כך ביצע מטעם הנהגת המרד מספר שליחויות חשאיות שמטרתן הייתה להבטיח את תמיכת האימפריה הרוסית בעניין הסרבי. לבסוף השתקע בשנת 1807 בנסיכות הסרבית שקמה תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ' והיה למזכיר ויועץ אישי של המנהיג. בנוסף היה מורו הפרטי של בנו של קאראג'ורג'ה, אלקסה. כאדם המשכיל ביותר בסרביה התמנה דוסיטיי אוברדוביץ' כשר החינוך הראשון של הנסיכות.
בשנת 1808 הקים אוברדוביץ' את בית הספר הגבוה בבלגרד, שעמד להפוך בעתיד לאוניברסיטת בלגרד ובשנת 1810 הוא הקים את הסמינר התאולוגי הראשון במדינה.
דוסיטיי אוברדוביץ' הלך לעולמו בשנת 1811 בבלגרד. בנוגע לרצונו בנוגע למקום שבו ייטמן אחרי מותו קיימות כמה גרסאות. אף על פי שרצה להיקבר על יד מזרקת היידוצ'נקה שבשכונת קושוטניאק של בלגרד, הובא בסופו של דבר לקבורה בחזית הקתדרלה מיכאיל הקדוש.
פעמיים היו צריכים להזיז את קברו: בשנת 1837 כהשלטון החליט להרוס את הקתדרלה הישנה ולבנות במקומה כנסייה חדשה, וב-1897 כשנקבר לצידו ווק קרג'יץ' שגופתו הועברה מווינה לבלגרד.
הנצחה

נקבר בפנתאון הלאומי בחזית הקתדרלה מיכאיל הקדוש בבלגרד
1911 -לרגל מלאת מאה שנה למותו - הוחלט על הקמת פסל של דוסיטיי במרכז העיר. האנדרטה, יצירת הפסל רודולף ולאדץ, נחנכה בשנת 1914 בכניסה לפארק קלמגדן על יד הפסל של קאראג'ורג'ה. בשנת 1927 היא הועברה לפארק האקדמי בשורה עם הפסלים של הבוטנאי יוסף פנצ'יץ והגאוגרף יובן צביאיץ'.
2004 - הקמתה בעיר ורשץ של "קרן דוסיטיי אוברדוביץ'", מיסודם של חברת המופארם, ארגון "מטיצה סרפסקה" והמכון לספרות ולאמנות בבלגרד.
2007 - שנת 2007, במלאת מאתיים שנה לחזרתו למולדת, הוכרזה על ידי הפרלמנט הסרבי "שנת אוברדוביץ'". הדואר הסרבי הנפיק בול עם דיוקנו.
פרס על שמו מוענק לתרומות מיוחדות בתרגום יצירות ספרות ובקידום התרבות הסרבית
בית הולדתו בצ'אקובה, ברומניה, נקנה בחזרה ממשפחה רומנית ושופץ על ידי חברת "המופארם" הסרבית שמושבה בוורשץ
כתביו

המהדורה הראשונה של כל כתביו הופיעה בשנים 1833–1845 במכון הדפוס המלכותי הסרבי בבלגרד ובקרגויבאץ.
1783 Писма Харалампиjу) Pismo Haralampiju)
Живот и прикљученија (החיים וההרפתקאות של דימיטריה אוברדוביץ' שכונה כנזיר דוסיטיי), רומן חצי-אוטוביוגרפי -
הכרך הראשון (1783) משתמש בשפה הקרובה לסרבית המדוברת של זמנו, הכרך השני (1788) - יותר שפה הקרובה יותר לרוסית ולסלבית הכנסייתית העתיקה (Fischer W)
1788 Басне
Христоитија
1784 Совјети здраваго разума - "עצות לפי השכל הישר"
1793 Собраније
1789 השיר Pesna o izbavljeniju Serbije
1803 Etika
1804 Pesna na insurekciju Serbianov
1818 Mezimac
1830 Ižica
מנזר נובו הופובו, צילום משנת 2006
עטיפת ספרו של דוסיטיי אוברדוביץ' - "החיים וההרפקאות" שהוצא לאור בלייפציג בשנת 1783
פסלו של דוסיטיי אוברדוביץ' בכיכר הסטודנטים בבלגרד, יצירה של האמן רודולף ואלדץ
יוסיפ ברוז טיטו

יוסיפ ברוז טיטו
טיטו ווינסטון צ'רצ'יל במפגש באיטליה, בסוף מלחמת העולם השנייה
ברית המועצות, בול דואר, יוסיפ ברוז טיטו
יוסיפ ברוז טיטו (בקרואטית ובסלובנית: Josip Broz Tito בסרבית: Јосип Броз Тито; ‏7 במאי 1892 – 4 במאי 1980), שנודע בכינוי המרשל טיטו, היה נשיא יוגוסלביה מסוף מלחמת העולם השנייה ועד מותו בשנת 1980. בימי מלחמת העולם השנייה פיקד על צבא הפרטיזנים הגדול ביותר באירופה. מוצאו היה קרואטי-סלובני, ונודע כלוחם נחוש נגד צבא הכיבוש הנאצי. כמו כן, כוחותיו פעלו גם נגד משטרו של מוסוליני בעת מלחמת העולם השנייה. טיטו הנהיג את מדינתו כדיקטטורה בהתאם לעקרונות הקומוניזם, אך שמר על עצמאות מברית המועצות, ובשלב מסוים על כמה אפיונים מקלים על השיטה הקומוניסטית, כמו למשל בתחום חופש תנועת בני האדם, הסחורות והמידע. דגל בחופש תרבותי ובימיו הייתה לתושבי יוגוסלביה אפשרות להיות בקשרים עם המערב. השפה האנגלית הייתה כבר בזמנו חובה בכל בתי הספר ביוגוסלביה ונלמדה ברוב בתי הספר ביוגוסלביה.
שנים מוקדמות

טיטו נולד כיוסיפ ברוז בכפר קומרובץ, באזור זגוריה שבקרואטיה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית), כבן שביעי במשפחתו. אביו פרניו היה קרואטי ואמו מריה הייתה סלובנית. טיטו גדל אצל סבו בעיר פודסרד שבסלובניה, הוא נרשם לבית הספר שבעיר הולדתו ונשאר בו עד 1905.
בשנת 1907 החל לעבוד בעיר סיסק שבקרואטיה כעובד מתכת, והיה פעיל בארגון עובדי המתכת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ונשלח עם יחידתו לחזית המזרחית. על אומץ ליבו בקרב הוענקה לו מדליית זהב והוא הועלה לדרגת סמל. באפריל 1915 נפצע בקרב בהרי הקרפטים ונפל בשבי הצבא הרוסי. במהלך השבי הפך לקומוניסט. במהלך המהפכה הבולשביקית ב-1917 ברוסיה שוחרר ממחנה שבויים והתנדב לצבא האדום. בשנת 1920 חזר ליוגוסלביה, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. בהמשך, עבר לזאגרב וכיהן כיושב ראש האיגוד המקצועי של פועלי המתכת. ב-1928 התמנה למזכיר המפלגה הקומוניסטית בזאגרב. בשנה זו נאסר ונידון ל-5 שנים של עבודות פרך, בשל פעילות קומוניסטית. בשנת 1934 היה לחבר הנהלת מרכז המפלגה, ובאותה עת אימץ את הכינוי המחתרתי "טיטו". ישנן השערות שונות מדוע בחר בכינוי זה, אולם לפי הגרסה המקובלת בחר טיטו ככינוי בשם פרטי שהיה נפוץ באזור הולדתו, ללא סיבה מיוחדת. (השם טיטו, גרסה סרבו-קרואטית של טיטוס, נדיר בקרואטיה אך נפוץ באזור שבו גדל טיטו).
בשנים 1935–1936 עבד בהנהלת הקומינטרן במוסקבה. באוגוסט 1936 התמנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית. בשנת 1937 חזר בחשאי ליוגוסלביה, זמן קצר לפני שסטלין חיסל את הנהגת המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית במוסקבה.
מלחמת העולם השנייה

בעת הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה באפריל 1941, היה טיטו בזאגרב. הוא הגיע לבלגרד ברכבת בעזרת מסמכים מזויפים ב-8 במאי 1941 והחל לארגן את פעילות המפלגה. הדעות חלוקות בשאלה עד כמה ואם בכלל פעל טיטו נגד הכיבוש לפני פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941. על פי גרסה אחת, הקומוניסטים של טיטו לא נאבקו כלל בגרמנים, בראותם בפלישה מאבק בין כוחות לאומניים אנטי-פועליים. אחרים טוענים שטיטו התגייס מיד למאבק בגרמנים. גרסה אחרת טוענת שטיטו הבין שגרמניה מתכננת פלישה לברית המועצות, והכין בהתאם את כוחותיו למאבק בגרמנים.
ב-4 ביולי 1941 התכנס הפוליטבירו היוגוסלבי וקרא לכ-10,000 חברי המפלגה הקומוניסטית להיאבק נגד הפולשים הגרמנים והאיטלקים. ב-13 ביולי 1941 הצליחו כוחות הפרטיזנים להכות שתי דיוויזיות של הצבא האיטלקי ולשחרר לזמן קצר את מונטנגרו. גם בסרביה הצליחו הפרטיזנים לפגוע קשות בכוחות הגרמנים ביוגוסלביה, אשר נאלצו לנוע אך ורק בשיירות מאובטחות. הגרמנים מינו משתף פעולה קרואטי לראש ממשלה בסוף אוגוסט 1941, אך ללא הועיל מבחינתם.
מאמצע 1941 התארגנו שני כוחות ללחימה נגד הצבא הגרמני: צבא השחרור העממי של יוגוסלביה של טיטו שנתמך על ידי הרוסים והצבא הפטריוטי של דרג'ה מיכאולוביץ' שנתמך על ידי בריטניה. טיטו נאבק נגד הנאצים ועוזריהם הקרואטים, האוסטאשה, וגם במשתפי הפעולה מקרב בני עמו. על פי אומדנים, חיסל צבאו של טיטו יותר מ-10 דיוויזיות ממוכנות גרמניות במהלך המלחמה, הכניע את מוסוליני וצבאו בבלקן ובגבול איטליה, והצליח לשחרר חלק מיהודי יוגוסלביה שהיו כלואים במחנות ריכוז איטלקיים באזור הבלקן. יהודי יוגוסלביה מצידם, ראו בטיטו גיבור, מושיע וסמל המאבק בהיטלר ובמוסוליני, ואך טבעי היה החיבור בין הפרטיזנים היהודים של יוגוסלביה לטיטו, שפרס עליהם חסותו ותמך בהם. על כן הצטרפו רוב הצעירים היהודים ששרדו לכוחותיו של טיטו, ורבים מהם העפילו בו לעמדות פיקוד.
באביב 1943 הגיעו למטה של טיטו משלחות סיוע של בריטניה וברית המועצות ששהו במטהו ותיאמו את הסיוע שניתן לצבאו.
בדצמבר 1943 הכריז טיטו על הקמת ממשלה יוגוסלבית זמנית בראשותו, שהיוותה תחליף לממשלה הגולה של המלך פטר השני בקהיר. ממשלתו של טיטו זכתה להכרה מיידית של ברית המועצות, אך מדינות המערב לא הצטרפו לעמדה זו. שר החוץ של בריטניה הצהיר שהממשלה הזמנית, אותה כינה "ועד השחרור הלאומי", היא ממשלה זמנית לניהול האזורים שבידי הפרטיזנים ואינה תובעת את השלטון ביוגוסלביה כולה. בהמשך דצמבר 1943 הוכר טיטו רשמית על ידי בעלות הברית כ"מצביא". בחודשים הראשונים של 1944 התנהל מאבק בין ממשלתו של טיטו לממשלה היוגוסלבית הגולה על ההכרה כממשלה המייצגת את יוגוסלביה. ב-25 במאי 1944 פשטו כוחות של הצבא הגרמני על מטהו של טיטו, ושבו או הרגו רבים מאנשי מטהו של טיטו. טיטו הצליח להימלט, אך הפגיעה במטהו הביאה לקרבה בינו לבין המלך ובתחילת יולי 1944 הושג לבסוף הסכם בין טיטו למלך פטר והוקמה ממשלה חדשה בה היו נציגים של טיטו.
במהלך המלחמה, בהתאם להוראות שקיבל מברית המועצות, נתן טיטו עדיפות ללחימה בנאצים, על פני הפצת הקומוניזם. טיטו השכיל להקים את חזית השחרור הלאומית שבראשה עמד, ששילבה בתוכה נציגים מכלל המפלגות ביוגוסלביה. הוא הגן על רכוש פרטי וחופש דת ושילב בכוחותיו שמרנים וכמרים, וכך הרגיע את הרתיעה מבית ומחוץ משיתוף פעולה עם קומוניסטים.
השינוי המשמעותי במאזן הכוחות הגיע מצידן של בעלות הברית שנתנו את תמיכתן לטיטו בשנת 1944 עם הפלישה האמריקאית לאיטליה, ועד סוף 1945 הובסו הגרמנים על ידי בעלות הברית ויוגוסלביה הפכה לאומה אחת מאוחדת כאשר טיטו שולט ומייסד דיקטטורה.
נשיא יוגוסלביה

בינואר 1945 הגיע טיטו להסכם עם ראש ממשלת יוגוסלביה, איוון סובאשיץ, על הקמת עוצרות משותפת לקראת משאל עם על עתיד יוגוסלביה. המלך פטר התנגד להסכם זה שהיווה הדחה שלו. באפריל 1945 הושג לבסוף הסכם על מינוי שלושה עוצרים והם מינו את טיטו לראש ממשלה. באוגוסט 1945 הצהיר טיטו כי המלך פטר לא יורשה לחזור ובספטמבר התפטר סובאשיץ מממשלתו של טיטו והתייצב בראשות האופוזיציה. בנובמבר 1945 החרימה האופוזיציה את הבחירות וטיטו הכריז על ניצחון מוחלט של מפלגתו באחוזי הצבעה שנעו בין 90–100 אחוזים.
לקראת סוף 1952 הוחלט על שינויים חוקתיים ביוגוסלביה ומשרת ראש הממשלה אוחדה עם נשיא האספה הלאומית ליצירת התפקיד של נשיא יוגוסלביה. בינואר 1953 נבחר טיטו על ידי שני בתי האספה הלאומית של הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה לנשיא יוגוסלביה. כיהן כנשיא הרפובליקה עד מותו בשנת 1980.
לטיטו היו יוזמות צדדיות שלא הלמו את המדיניות של סטלין: תמך במרד הקומוניסטי ביוון שנראה לרוסים חסר סיכויים, הציע יצירת פדרציה בלקנית יחד עם אלבניה ובולגריה.
בשנת 1948 ניסה מנהיג ברית המועצות, סטלין, להפוך את יוגוסלביה למדינת חסות, אך טיטו לא הרשה זאת וטיהר את המפלגה מתומכיו של סטלין ולא הסכים לרעיון שמדיניותו העצמאית תעמוד בדיון הקומינפורם. ברית המועצות ביקרה בחריפות את טיטו, אולם הוא לא היה מוכן להיכנע. כתגובה, מתוך חשש מהשפעת התנהגותה המרדנית בין שאר עמי מזרח אירופה, גרשו הרוסים את יוגוסלביה מהקומינפורם בשנת 1948. טיטו פקד אז על שני מקורביו: מילובאן ג'ילאס ואדוארד קרדליי לבצע שינויים ורפורמות בתוך הממשל של יוגוסלביה.
התעמולה הסובייטית השתלחה נגדו וכינתה אותו ואת נאמניו "תליינים", "כנופיה של בוגדים, מרגלים ופאשיסטים", "כלבי השמירה של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי" וכו'. אחרי הקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית שהתחילה תהליך של דה-סטליניזציה, ב-1956 הגיע טיטו לפיוס עם ההנהגה הסובייטית החדשה ובראשה ניקיטה חרושצ'וב ועם משטרי הארצות הקומוניסטיות השכנות, פרט למשטר האלבני שהמשיך בעוינות כלפיו.
טיטו ניסה לשמור על עמדה מסויגת לא רק כלפי הסובייטים אלא במידה מסוימת גם כלפי המערב. לצורך חיזוק מעמדו בתווך בין שני הגושים – הסובייטי והמערבי, בשנת 1961 הוא הקים במפגש בבלגרד יחד עם ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר את ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
טיטו מחה על דיכוי המרד ההונגרי, על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ועל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, בנוסף לכך הוא גינה את מלחמת וייטנאם ואת מה שכינה ה"תוקפנות הישראלית" במהלך מלחמת ששת הימים, בנוסף לגינוי זה וביחד עם ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה האחרות ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. חרף זאת, טיטו התיר חופש תרבותי, לא אסר על לימוד העברית ולא התנגד לקשרים של ישראל עם בני הקהילות היהודיות הקטנות שנותרו בארצו.
טיטו התחתן עם ארבע נשים. הראשונה בהן היא הרטה האס שילדה לו ב-1941 את הבן מישו ברוז. ביוגרפים מצאו עדויות וראיות כי במשך חייו של טיטו היו לו עוד ילדים מרומנים סודיים.
פטירתו והנצחתו

בינואר 1980 הובהל טיטו לבית החולים בעיר ליובליאנה שבסלובניה, שם נפטר ב-4 במאי. הוא הובא לקבורה במאוזוליאום בית הפרחים בעיר בלגרד. הלווייתו הייתה מהגדולות בהיסטוריה ונכחו בה נציגים מ-128 מדינות שונות, לרבות 35 ראשי מדינות.
על שמו של טיטו הוקמו רחובות, ערים ומצבות אך כיום השמות התחלפו. אחת הערים לדוגמה זו היא העיר פודגוריצה שבמונטנגרו שנקראה על שמו בעבר "טיטוגרד". פסלו של טיטו מוצב בקרואטיה בכפר הולדתו, קומרובץ.
אחרי מותו עברה נשיאות יוגוסלביה ברוטציה בין מנהיגי הרפובליקות השונות שהרכיבו אותה. לבסוף הסדר זה נכשל, והמדינה התפרקה למספר מדינות נפרדות לאחר סדרה של מלחמות עקובות מדם. עם נפילת מסך הברזל ב-1989, הביעו המפגינים ביוגוסלביה את שנאתם כלפי טיטו והרסו את שלטי הרחוב שנשאו את שמו.
לקריאה נוספת

חיי, רשם מפי טיטו: ולדימיר דאדיאר. תרגום לעברית: בנימין מילא. תל אביב תשי"ג