stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאו השמיני
ביוגרפיה > כהונתו כאנטי-אפיפיור

הברית לא נמשכה זמן רב. כמעט ברגע שאוטו עזב את רומא, הוא הצהיר את ההכרזה הפולמוסית שלו, Ottonianum Privilegium (הפריבילגיה של אוטו), שבה ציווה שהאפיפיור חייב להישבע לציית לקיסר. יוחנן, אולי מתוך רגשות הזעם שנבעו מהיותו 'רק נתין של הקיסר החדש', תכנן לבגוד בו. הוא שלח שליחים אל אדלברט (בנו של ברנגריוס) לנסות לכרות ברית איתו. בנוסף הוא גם שלח מכתבים למנהיגים שונים ברחבי אירופה, לעודד אותם להתקומם נגד אוטו. מכתבים אלה נתפסו על ידי חייליו של אוטו. לאחר שיוחנן קיבל את אדלברט ברומא בטקס מפואר, הבישופים והאצילים ברומא שהיו נאמנים לאוטו והתנגדו להתנהגותו של יוחנן, ארגנו הפיכה נגד האפיפיור. ב-2 בנובמבר 963, כשצבאו של אוטו כמעט הגיע לרומא, יוחנן ברח, לאחר שהוא ביזה את בזיליקת פטרוס הקדוש בבזיזת כל הזהב שהוא היה יכול לשאת, וביקש מקלט בהרי קמפניה.
לאחר שהוא נכנס וכבש את רומא, המלך אוטו כינס "סינוד" של חמישים בישופים מאיטליה וגרמניה, וערך רשימה ארוכה של האשמות פוליטיות ואישיות נגד האפיפיור יוחנן, כולל חילול הקודש, מעילה בקודש, שבועת שקר, רצח, ניאוף וגילוי עריות. הסינוד שלח שלושה מכתבים ליוחנן, בדרישה להופיע אישית כדי להתגונן מפני ההאשמות כנגדו. יוחנן הגיב בהצהרה זועמת של נידוי (Ferendai Sententia) כלפי כמרים שהשתתפו בסינוד או ששיתפו פעולה עם אוטו למנות אפיפיור חדש. בארבעה בדצמבר 963, הסינוד של המלך אוטו הדיח את יוחנן בשל ניסיון המרידה נגד אוטו ובשל התנהגות בלתי ראויה, והמועצה החליפה את יוחנן בלאו שנבחר לאפיפיור. לקראת סוף אותה שנה, מתוך שורה של הצלחות צבאיות, המלך אוטו שלח הביתה את רוב צבאו, ויצא מרומא. זו הייתה שגיאה. רבים ברומא התמרמרו כי האפיפיור החדש, לאו, היה הדיוט ובובה על חוטים של הקיסר. יוחנן חזר לרומא עם צבאו, כבש מחדש את העיר ונקם בכמרים שהדיחו אותו: יוחנן חתך את יד ימינו של הקרדינל - דיקון ג'ון והצליף בבישוף אוטגר משפייר. בפברואר 964, יוחנן כינס סינוד חדש, ובו הוא ביטל את כל ההצהרות של הסינוד הקודם, השיב את עצמו לכס האפיפיור, והכריז על לאו כפולש.
ביוגרפיה > כהונתו כאפיפיור

במאי 964 מת יוחנן השנים עשר, ובמקומו נבחר בנדיקטוס החמישי לאפיפיור, על ידי אצילי רומא. עד מהרה כבש אוטו הראשון את רומא, והחזיר את לאו לכס האפיפיורות, תוך שבנדיקטוס החמישי הודח מכל תפקידיו, למעט מתפקיד הקרדינל. לאו תמך בקיסר אוטו הראשון, ואף הוציא בולה אפיפיורית שבה העניק לקיסרים הגרמנים את הזכות לבחור את יורשיהם בממלכת איטליה ואת הזכות למנות את האפיפיור.
ב-1 במרץ 965 מת לאו ברומא, ויוחנן השלושה עשר מונה למחליפו.
הערות שוליים

↑  Britannica, Pope John XII, Ibid.
↑  Bury, Medieval, p. 137
1 2  Norwich, Popes, p. 78
↑  Simon Sebag Montefiore, Titans of History, (Quercus Publishing, 2015), p. 114.
↑  Bury, Medieval, p.138.
1 2 3  The Entry “Pope John XII”, Catholic Encyclopedia, Volume 8, p. 429, 1913 Edition.
↑  Britannica, Pope John XII,.
1 2  Bury, Medieval, p. 139.
↑  Catholic Encyclopedia, Pope John XII, ibid.
↑  Bury, Medieval, p. 140.
↑  Montefiore, Titans, p. 115.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנדיקטוס החמישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: יוחנן השלושה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397569605171  PLWABN: 9810651197905606  BIBSYS: 15017141  BNE: XX1615570  CANTIC: a10478553  GND: 120175118  ICCU: LO1V191679  ISNI: 0000 0001 0830 7267  LCCN: nb2007024721  NKC: skuk0003703  NTA: 074353268  RERO: 02-A012416611  VcBA: 495/31744  VIAF: 172695250   WorldCat (עם VIAF): 172695250
כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו

כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו (בדנית: Christian Conrad af Danneskiold-Samsøe;‏ 11 ביוני 1774 - 6 ביוני 1823), היה סבא רבא של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה

כריסטיאן קונרד נולד ב-11 ביוני 1774 בסמסו, לפרדריק כריסטיאן, רוזן דנסקאולד-סמסו ולפרדריקה לואיזה פון קלייסט, בתם של כריסטיאן אדם פון קלייסט וסופיה רוזנקרנץ. כריסטיאן קונרד היה נין של כריסטיאן גילדלווה, בנו הלא חוקי של פרדריק החמישי, מלך דנמרק. בשנת 1778 מת אביו, ובשנת 1785 מונה המשורר והכומר כריסטיאן אנדרסן לונד לאפוטרופוס עליו. בשנת 1792, כשהיה עדיין קטין, הוא הצטרף למועצת מחוז סמסו ולוועד המנהל של מנזר גיסלפלד. בשנים 1792–1793, הוא עשה מסע ארוך בחו"ל, ולאחר מכן שיפר את חיי האיכרים באחוזותיו ורכש אחוזות נוספות. כריסטיאן קונרד עודד ייעור וחקלאות באחוזותיו, ועל מנת להקל את הובלת העצים מיערותיו, הוביל לכריית "תעלת דנסקאולד", אשר נפתחה ב-11 בספטמבר 1812. ב-30 בנובמבר 1795 התחתן כריסטיאן קונרד עם יוהנה קאס אף מור, בתם של האדמירל פרדריק כריסטיאן קאס אף מור ואדלה סופיה קאס אף שפארה, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1799 הוביל כריסטיאן את גיבושו של צ'ארטר חוקי חדש למנזר גיסלפלד, ובו הגדיל את מספר הנזירות, והרשה לילדות מכל המעמדות החברתיים להתחנך במנזר בעד תשלום שנתי. בשנת 1808 הוא הפך למושל מחוז פרסטו, והוא שמר על משרה זו עד מותו. הוא יזם עבודות ציבוריות שונות, כגון נמל בקרבאקסמינדה, בית חולים בנסטבד, ועוד. באותה שנה קיבל כריסטיאן את עיטור מסדר הדנברוג, ובשנת 1815 הוא הפך להיות חבר המועצה הסודית.
ב-6 ביוני 1823 מת כריסטיאן קונרד בגיסלפלד, ובנו פרדריק כריסטיאן, רוזן דנסקאולד-סמסו ירש את תאריו. לאחר מותו ניהלה אשתו את עסקיו במיומנות, והשלימה את מפעל הזכוכית ושתי מפעלי לבנים, שהוא החל בבנייתם.
משפחתו

ב-30 בנובמבר 1795 התחתן כריסטיאן קונרד עם יוהנה קאס אף מור, בתם של האדמירל פרדריק כריסטיאן קאס אף מור ואדלה סופיה קאס אף שפארה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו (1796–1867), התחתנה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פרדריק כריסטיאן, רוזן דנסקאולד-סמסו (1798–1869)
כריסטיאן קונרד סופוס, רוזן דנסקאולד-סמסו (1804–1894)
סופוס אף דנסקאולד-סמסו (1806–1894)
הנרייטה אף דנסקאולד-סמסו (1808–1858), התחתנה עם פרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
כריסטיאנה אף דנסקאולד-סמסו (1809–1873), התחתנה עם הרוזן גוסטב הולק-וינטרפלד
ילד ושמו אמיל (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  דמותו של אמיל סוונסון, מסדרת הספרים "ילד ושמו אמיל" שכתבה אסטריד לינדגרן
 שיר הנושא:  "על אמיל כל אדם שמע" (במקור בוצע על ידי מוד הנסון, ובעברית בוצע על ידי מיקי קם וגליה ישי)
 סוגה:  סדרת הרפתקאות, סדרת קומדיה
 כותבים:  אסטריד לינדגרן
 בימוי:  אולה הלבום
 שחקנים:  Jan Ohlsson  Björn Gustafson  מוד הנסון  Emy Storm  Lena Wisborg  Allan Edwall  Carsta Löck 
 מדבבים בעברית:  אריה ירדור לימור הוד שפרירה זכאי גדעון זינגר גליה ישי שלמה וישינסקי דבורה קידר אסתר סופר
 ארץ מקור:  שוודיה שוודיה גרמניה גרמניה
 שפות:  שוודית וגרמנית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  13
 הפקה
 מפיק:  Olle Nordemar 
 מפיקים בפועל:  Olle Nordemar
 חברת הפקה:  Nord Art Sveriges Radio
 עורכים:  Jan Persson 
 צלמים:  Kalle Bergholm 
 מוזיקה:  גיאורג רידל 
 אורך פרק:  23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ Das Erste
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  1975–1976
 תקופת שידור בישראל:  11 במאי 1976 – 30 ביולי 1976
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ילד ושמו אמיל (בשוודית: Emil i Lönneberga; בגרמנית: Michel aus Lönneberga) היא סדרה שוודית המבוססת על ספרה של אסטריד לינדגרן "ילד ושמו אמיל". עלילת הסדרה נפרסה לאורך 13 פרקים. הסדרה היא למעשה פריסה של שלושה סרטים באורך מלא.
שיר הנושא של הסדרה "על אמיל כל אדם שמע" ("Michel aus Lönneberga") הולחן בידי גיאורג ריידל, לצד תמלול של אסטריד לינדגרן. השיר הושר בידי השחקנית של לינה מוד הנסון, ובעברית בוצע על ידי מיקי קם וגליה ישי (אשר האחרונה דיבבה את לינה). את השיר תרגם דן זכאי.
הגרסה העברית

ב-1976 שודרו פרקי הסדרה בטלוויזיה הישראלית. הסדרה שודרה בשעה המיועדת לילדים, כשהיא מדובבת, דבר שלא היה מקובל באותה התקופה, שבה שודרו סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות. הסדרה זכתה לפופולריות רבה בעת שידורה בארץ.
בארץ שודרו כל 13 הפרקים. הסדרה חזרה להרצה חוזרת ואחרונה בשנות השמונים החל מ-6 ביוני 1980 עד 26 בספטמבר 1980
עלילה

בחוות קטהולט בשוודיה גר ילד קטן ששמו אמיל. אמיל משתדל מאוד להיות ילד טוב, אבל זה לא תמיד מצליח לו. ובכך קורה, למשל, שממש בלי כוונה הוא תוקע את ראשו בתוך קערה של מרק, תולה את אחותו הקטנה אידה על ראש תורן ומבהיל מאוד את כל תושבי הכפר לונברגה באמצע משתה חגיגי.
פרקי הסדרה

| מספר הפרק | שם הפרק בעברית | תאריך שידור בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| 1 | אמיל תופס עכבר | 11 במאי 1976 |
| 2 | מעשה בקערת מרק | 18 במאי 1976 |
| 3 | יום חג | 25 במאי 1976 |
| 4 | יום שוק | 1 ביוני 1976 |
| 5 | אמיל עורך סעודה | 8 ביוני 1976 |
| 6 | מכירה פומבית | 15 ביוני 1976 |
| 7 | מעשה בפרה | 22 ביוני 1976 |
| 8 | כאבי שיניים | 29 ביוני 1976 |
| 9 | כולם הולכים ללמוד | 2 ביולי 1976 |
| 10 | כוונות טובות | 9 ביולי 1976 |
| 11 | חבר חדש | 16 ביולי 1976 |
| 12 | מעשה הקונדס של החזירון | 23 ביולי 1976 |
| 13 | סערת השלג הגדולה | 30 ביולי 1976 |
צוות השחקנים והמדבבים

אסטריד לינדגרן/ אסתר סופר - קריינית.
יאן אוהלסן / אריה ירדור - אמיל סוונסון
לינה וויזבורג / לימור הוד - אידה סוונסון, אחותו הקטנה של אמיל
מוד הנסון / גליה ישי - לינה, עובדת משק הבית
אלאן אדוול / גדעון זינגר - אנטון סוונסון, אביו של אמיל
אמי סטורם / שפרירה זכאי - אלמה סוונסון, אימו של אמיל
ביורן גוסטפסון / שלמה וישינסקי - אלפרד, עובד משק הבית
קרסטה לוק / דבורה קידר - דודה מאיה
הסדרה הוקלטה בארץ באולפני זינקו ובוימה תחת ניצוחה של שפרירה זכאי, ששמשה גם כמעבדת ומתרגמת. מתרגם השיר היה דן זכאי.
הערות שוליים

↑  על חיות וציירים, מעריב, 11 במאי 1976
↑  שלישי - טלוויזיה, על המשמר, 30 ביולי 1976
↑  יום שישי 6.6.80 - טלוויזיה, דבר, 6 ביוני 1980
↑  יום ו' - הטלוויזיה הכללית, מעריב, 26 בספטמבר 1980
לאונרדו דונאטו

לאונרדו דונאטו או לאונרדו דונא (באיטלקית: Leonardo Donà או Donato; ‏ 12 בפברואר 1536 - 16 ביולי 1612) היה הדוכס ה-90 של ונציה. דונאטו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-10 בינואר 1606 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו כדוג'ה הגיעו לשיאו הסכסוך של לה סרניסימה עם מדינת האפיפיור על סמכותם של בתי המשפט החילוניים של ונציה לשפוט את הכמורה שבעיר. בשיאו של הסכסוך נידה האפיפיור פאולוס החמישי את העיר - נידוי שנמשך בין השנים 1606–1607.
קורות חיים

לאונרדו דונאטו היה בנם של ג'ובאני בטיסטה דונאטו וג'ובאנה קורנר. משפחת דונאטו הייתה משפחת סוחרים אמידה, לאונרדו המשיך בעסקי המשפחה והצליח להפוך את המשפחה לאחת המשפחות העשירות בוונציה. לאחר שצלח במסחר, פנה לאונרדו לפוליטיקה. תחילה כיהן כשגריר לה סרניסימה בקונסטנטינופוליס, ולאחר מכן כפודסטה, כמושל ולבסוף כפרוקוראטור (המנהלן הראשי) של מבני השלטון בכיכר סן מרקו. לאחר תפקיד זה כיהן דונאטו כשגריר במדינת האפיפיור והתגורר ברומא שנים רבות. התנגדותו ליוזמות המדיניות של האפיפיור הביאה אותו לעימות עם הקרדינל בורגזה, לימים האפיפיור פאולוס החמישי.
לאחר מותו של מרינו גרימאני היה דונאטו אחד המועמדים לתפקיד הדוג'ה. בבחירות שנערכו ב-25 בדצמבר 1605 התמודד דונאטו מול שני מועמדים ובהם מארקאנטוניו ממו (אשר לימים נבחר לדוג'ה). לבסוף ויתרו שני המועמדים לדונאטו, והוא נבחר לדוג'ה ב-10 בינואר 1606.
עם עלייתו לשלטון נאלץ דונאטו להתמודד עם המחלוקת עם האפיפיור שהוריש לו קודמו - גרימאני חוקק מספר חוקים אשר הגבילו את סמכויות הכמורה בעיר והכפיפו את הכמרים לבתי המשפט החילוניים של ונציה. בשלהי 1605 הועמדו שני כמרים למשפט, ובעקבות זאת, ב-10 בדצמבר 1605, שבועיים לפני מותו של גרימאני, שלח האפיפיור פאולוס החמישי מחאה רשמית לוונציה.
דונאטו דחה את מחאת האפיפיור, ובתגובה, באפריל 1606 נידה האפיפיור את העיר ונציה. דונאטו, ביוזמת פאולו סארפי, הורה לכל הכמרים בעיר להתעלם מהצו ולהמשיך לקיים את טקסי המיסה, באיום גירושם מהעיר ונציה אם יסרבו. הכמרים צייתו להוראת דונאטו, למעט הכמרים הישועים, אשר גורשו מהעיר. המסדר הישועי לא שב אל העיר עד שנת 1655.
ממלכת צרפת ניסתה לתווך בין ונציה לבין מדינת האפיפיור וב-21 באפריל 1607 הוסגה הסכמה לפיה הכמרים שנשפטו יועברו לחזקת צרפת, ובתמורה האפיפיור יסיר את הנידוי.
דונאטו לא היה דוג'ה פופולרי, ולכן נמנע מלהשתתף בעצרות ציבוריות ובאירועים ציבוריים. דונאטו נפטר ב-16 ביולי 1612.
ציור מהמאה ה-19 המתאר את גלילאו גלילי מציג את הטלסקופ שלו ללאונרדו דונאטו בשנת 1609.
לאונרדו דל וקיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1935 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  27 ביוני 2022 (בגיל 87) מילאנו, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 השכלה:  אקדמיית בררה 
 מעסיק:  Stabilimento Johnson 
 מספר צאצאים:  6 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קה פוסקארי של ונציה (1995)  מסדר ההצטיינות למלאכה 
 
לאונרדו דל וקיו (באיטלקית: Leonardo Del Vecchio;‏ 22 במאי 1935 – 27 ביוני 2022) היה איש עסקים איטלקי, יושב ראש ומייסד חברת לוקסוטיקה. החברה היא יצרנית וקמעונאית המשקפיים והעדשות הגדולה בעולם, החברה מעסיקה 77,734 עובדים ובבעלותה מעל 7,000 חנויות ברחבי העולם. על פי מגזין פורבס, דל וקיו היה האדם השני בעושרו באיטליה עם שווי הון שנאמד ב-18.7 מיליארד דולר, והאדם ה-37 בעושרו בעולם.
ביוגרפיה

דל וקיו נולד במילאנו למשפחה דלת אמצעים. אביו נפטר חמישה חודשים טרם לידתו. הוא נמסר לאימוץ במשפחת אומנה מאחר שאמו לא יכלה לדאוג לו כלכלית. החל את הקריירה שלו בתור שוליה של מעבד מתכות, אך החליט לרתום את הידע שלו בעבודה עם מתכת כדי ליצור מסגרות למשקפיים. לכן, עבר בשנת 1961 לאגורדו בנפת בלונו, מקום מושבה של תעשיית יצרני המשקפיים באיטליה. לחברה שהקים בשותפות קרא לוקסוטיקה. בשנת 1967 החל למכור מסגרות שלמות של משקפיים, העסק גדל ונהפך לרווחי מאוד כבר בשנת 1971.
בשנת 1974 רכש חברת הפצה איטלקית. בשנת 1981 פתח סניף בגרמניה. החברה צמחה וגדלה ובשנת 1988 בין חברות העיצוב שאיתן שיתף פעולה נמנתה חברת ארמני.
נפטר במילאנו ב-27 ביוני 2022.
ישראל סומן

| --- | --- |

 לידה:  1903 
 פטירה:  9 באוקטובר 1984 (בגיל 81 בערך) 
 מדינה:  קניה 
 תפקיד:  Mayor of Nairobi (1957–1959) 
 
ישראל סומן (באנגלית: Israel Somen;‏ 1903 – 9 באוקטובר 1984), הידוע גם בשם איסי סומן, היה איש עסקים ודיפלומט יהודי-קנייתי. הוא היה ראש עיריית ניירובי ומאוחר יותר קונסול הכבוד של ישראל בקניה.
ביוגרפיה

משפחתו היגרה לקניה בתחילת המאה העשרים והקימהו עסקים מצליחים במדינה. חנות הרהיטים המובילה האצ'ינגס בימר וכן קפה ותחומי עניין אחרים היו בבעלות המשפחה. סומן, שהיה גם נשיא של מועצת היהודים בקניה, התגורר בקניה מעל 40 שנה. אשתו סופיה בימר נולדה בקניה. הוא נבחר לראשות עיריית ניירובי בשנת 1955 יחד עם סגן ראש העיר דובס ג'ונסון.
סומן לקח חלק בכינון יחסי ישראל–קניה, הן לפני העצמאות והן אחריה. הוא עזב את קניה בסוף שנות השישים ועבר תחילה לשווייץ ולאחר מכן ללונדון שם נפטר. אחיינו מיכאל ומספר ממשפחתו ויחסיו עדיין חיים בקניה.
מורשת

האחיינים הגדולים שלו, דייוויד וג'ונתן סומן, הקימו ספק שירותי אינטרנט בקניה בשם AccessKenya Group. אחיינו הגדול השני, מארק סומן, הוא איש אירוח מצליח והקים את "The Conduit" - קהילה שהתמקדה בשינוי חברתי חיובי.
סומן נפטר בלונדון, אנגליה באוקטובר 1984.
הערות שוליים

↑  Lewis, Rhona. "Shalom From Kenya" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-04-23.
↑  Kenya: Israel Gets Reprieve in Dispute
יצחק לקס

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1965 (בן 59) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
יצחק לקס (נולד ב-21 ביולי 1965) הוא איש עסקים ישראלי. עד 2017 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת עמידר, החברה הלאומית לשיכון בישראל. החל משנת 2019 הוא משנה ליו"ר כפר המכבייה. שימש ומשמש בתפקידי ניהול בכירים בחברות פרטיות וציבוריות.
ביוגרפיה

למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר (1979–1983). את שירותו הצבאי (1984–1988) עשה במסגרת ישיבת ההסדר "הר עציון" שבאלון שבות. שירת בשריון בחטיבה 401 בגדוד 46. סיים קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
ב-1988 החל לימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה ולימודים לתעודת הוראה, אותם סיים בדרגת מורה מוסמך בכיר.
בין השנים 1988–1991 למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. ב-2006 סיים את לימודיו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. ב-2011 קיבל תואר שלישי בכלכלה מהאוניברסיטה הבינלאומית לעסקים ומשפטים (תוארי אוניברסיטה זו אינם מוכרים בישראל, והיא נחשבת כבית חרושת לתארים). לימד כמורה מן החוץ לתלמידי תואר ראשון ושני במחלקה לניהול באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1993 הוסמך לעריכת דין ומאז הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל. בין השנים 1995–2002 היה שותף במשרד עו"ד מי-זהב–לקס אשר עסק בעיקר בתחום האזרחי-מסחרי. לקס הוא בעל תעודת מגשר, חבר במוסד לבוררות של לשכת עורכי הדין בישראל ומשמש כאב"ד בבית הדין המשמעתי הארצי.
ביוגרפיה > ניהול ועסקים

לאורך השנים שימש לקס בתפקידי ניהול בכירים בתחומים שונים:
ביטוח ושוק ההון
מ-2002 ועד 2005 היה מנהל מחלקה במנורה מבטחים ביטוח. בין השנים 2007–2010 היה דירקטור ויו"ר ב"קרן הגמלאות של לשכת עורכי הדין בישראל". בין השנים 2014–2017 שימש כחבר בוועדה המייעצת לפטורים ומיזוגים לממונה על ההגבלים העסקיים.
ביולי 2015 מונה לדירקטור באילון אחזקות בע"מ, המחזיקה באיילון חברה לביטוח ובחברת הגמל והפנסיה, ובינואר 2016 מונה ליו"ר איילון אחזקות עד לאוקטובר 2016.
בריאות
משנת 2002 ועד שנת 2014 שימש לקס כיו"ר קרן מכבי שרותי בריאות, ואף שימש כיו"ר חברת הבת שלה "מכבי טבעי – רשת הרפואה המשלימה". לקס היה יו"ר "מכבידנט" בין השנים 2004–2015. משנת 2019 משמש לקס כדיקרטור וכחבר ועדת הביקורת במכבי שרותי בריאות.
מ-2010 ועד 2016 היה לקס שותף-מייסד בקרן "נבט ביומדיקל השקעות בע"מ", ובאותן שנים שימש כדח"צ ויו"ר ועדת הביקורת ב"אי.טי. ויו מדיקל בע"מ" – חברה ציבורית העוסקת בתחום מכשור רפואי. בנוסף לכך, הוא פועל באמצעות חברה בבעלותו במיזמים רפואיים בתחומי הבריאות במדינות שונות בעולם.
נדל"ן ומלונאות
בשנים 2014-‏2017 כיהן כיו"ר עמידר.
ביולי 2018 מונה למנכ"ל משותף של קבוצת אלדד פרי, המתמחה בתכנון פרויקטים ובבנייה למגורים ולמסחר, ובשנת 2019 היה יו"ר פרי נדל"ן.
מילא תפקידי ניהול בחברות ציבוריות בתחום הנדל"ן בארץ ובעולם, ביניהן יולי שוקי הון בע"מ, המשקיעה בארצות הברית, וליברטי פרופרטיס בע"מ. בשנת 2014 הצטרף לדירקטוריון כפר המכביה בע"מ, בשנת 2018 שימש כיו"ר בפועל ומשנת 2019 מונה למשנה ליו"ר.
אנרגיה ותעשייה
משנת 2011 ועד שנת 2014 היה דח"צ ויו"ר ועדת הביקורת בחברת החשמל.
בין השנים 2005–2007 שימש יו"ר כים ניר שרותי תעופה בע"מ", ובין השנים 2010–2013 היה דח"צ וחבר ועדת הביקורת ב"אורדע פרינט תעשיות בע"מ".
אקדמיה וחינוך
בין השנים 2005–2007 שימש כמנכ"ל מכללת שערי משפט, ולאחר מכן עד שנת 2010 שימש כמנכ"ל "מרכז שלם" בירושלים. בין השנים 2001 ועד 2011 שימש כחבר ויו"ר הוועד המנהל של מדרשת נשמת. כיום הוא חבר בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי לב.
בין השנים 2011–2015 היה יו"ר "מרכז וייץ – החברה לפיתוח אזורי" הפועלת בשיתוף פעולה עם משרד החוץ ביצירת שיתוף פעולה בינ"ל עם מדינות מתפתחות בעולם. הוא משמש משנת 2010 כדירקטור וכיו"ר ועדות חינוך ואסטרטגיה בפרויקט מסע - לעידוד תוכניות ארוכות בישראל לצעירי העם היהודי".
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

לקס מכהן במספר עמותות וגופים ציבוריים. משנת 2014 ואילך הוא חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית (עד 2017), חבר בוועדת כספים וועדת מאזן. חבר הנהלת גשר מפעלים חינוכיים המקרבת בין חלקי העם היהודי בארץ ובתפוצות. בשנת 2018 מונה ליו"ר קרן להתחדשות קהילות בישראל- "קרן קהילות", המאגדת כ-70 גרעינים תורניים.
בין השנים 2005–2010 שימש כיו"ר ועדת הביקורת של "דורות ההמשך" שע"י "יד ושם" ומשנת 2014 הוא חבר הנהלת בית העדות להנחלת זיכרון השואה.
חבר ועדות ציבוריות
שימש כחבר בוועדת העזבונות הציבורית של מדינת ישראל בין השנים 2011–2016. בשנת 2013 נבחר ליו"ר ועדת השיפוט של פרס שרת הקליטה לקליטת העלייה לעולים יוצרים ע"ש יורי שטרן.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית > עמידר

במשך כשלוש שנים, בין אוקטובר 2014 ליולי 2017, שימש לקס יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, החברה הלאומית לשיכון בישראל.
בכהונתו מותגה החברה כ'עמידר החדשה' ומוזגה עם חברת 'פרזות ירושלים'. לקס גיבש דירקטוריון עסקי ופעל להחלפת מרבית ההנהלה הוותיקה בהנהלה חדשה, לרבות המנכ"ל. בזמנו נחתם הסכם קיבוצי חדש והסכם פרישה מרצון של 120 עובדים. כמו כן, עברה עמידר מהפסדים לרווחיות של 77 מיליוני ש"ח בשנת 2016.

 כיו"ר, לקס התנגד נחרצות להמשך מכירת דירות לזכאי הדיור הציבורי, והוביל להפיכת עמידר לחברה יזמית בתחום ההתחדשות העירונית, בפרויקטי תמ"א 38 ופינוי בינוי. במסגרת זו נחתם הסכם עם משרד השיכון לקידום פרויקטים של התחדשות עירונית בהיקף נרחב.
לקס יזם, יחד עם דירקטוריון החברה, מהלך משותף עם משרד האוצר ורשות החברות הממשלתיות להנפקת איגרות חוב בשווי שניים וחצי מיליארד ש"ח שיופנו לרכישת דירות לדיור הציבורי. מהלך זה נבלם על ידי שר הבינוי יואב גלנט שביקש לקדם מהלך כזה באמצעות משרדו. עם סיום כהונתו של לקס כיו"ר החברה, הכריז גלנט על פרויקט האג"חים, בו עמידר קיבלה דירוג מקסימלי של 'טריפל A'.
במאי 2018 פרסם מבקר המדינה בדו"ח השנתי שלו ביקורת על תפקוד חברת עמידר ועל התנהלות לקס. בין היתר נאמר בה: "יו"ר עמידר עו"ד יצחק לקס, שהועסק בחצי משרה, עסק בכ-15 תפקידים נוספים, ובניגוד לנדרש לא נקבעה מתכונת דיווח לגבי הקדשת זמנו לענייני החברה. על אף איסור מפורש עשה שימוש במתקני החברה ובמשאביה לצורך עיסוקים אחרים".
לקס נשוי ללאה, אב לשישה ילדים ומתגורר בשוהם.
הערות שוליים

↑  הודעת משרד החינוך וראו גם הערך עליה
↑  טלי חרותי-סובר, העבר הלא מוכר של הדירקטור והדיקאן, באתר הארץ, 33 באוקטובר 2015
↑  נמרוד בוסו, יו"ר עמידר לשעבר יצחק לקס מונה למנכ"ל משותף בקבוצת אלדד פרי, באתר כלכליסט, 30 ביולי 2018
↑  יעל דראל‏, חברת פרזות התמזגה עם עמידר: 100 דירות יירכשו בירושלים, באתר וואלה, 4 בדצמבר 2016
↑  https://www.amidar.co.il/wps/portal/amidar/service/article/Collective_Agreement
↑  http://mof.gov.il/GCA/Reports/DocLib3/Amidar_FinancialReport_2016.pdf
↑  דותן לוי ואביב גוטר, יו"ר עמידר: "חוק הדיור הציבורי נכשל", באתר כלכליסט, 18 במאי 2017
↑  אורי חודי, ‏משרד הבינוי: עמידר תהפוך לחברת יזמית בהתחדשות עירונית, באתר גלובס, 15 בספטמבר 2016
1 2  דנה ירקצי‏, הבטחת הבחירות של ש"ס וכולנו נשכחה - ואלפי משפחות ממתינות לבית, באתר וואלה, 12 במרץ 2018
↑  http://www.funder.co.il/article/87401
↑  מבקר המדינה, דו"ח ביקורת שנתי 68ג', 2018
↑  אורי חודי, ‏"חברי הנהלת עמידר לא נהגו בכספי החברה בזהירות ובהקפדה", באתר גלובס, 8 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010929275705171  VIAF: 8164600057037670259   WorldCat (עם VIAF): 8164600057037670259
יצחק יואל לינצקי

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1839 ויניצה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1915 (בגיל 76) אודסה, האימפריה הרוסית 
 
יצחק יואל לינצקי (יצחק יואל לינעצקי) בספר השירים היידי אמנטאלאגיע פינף הונדערט יאהר אידישע פאעזיע, 1917 ניו יורק. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 128
יצחק יואל לינֶצקי (נכתב גם ליניצקי; בכתיב יידי: ליניעצקי; ברוסית: Исаак Иоэль Линецкий;‏ 8 בספטמבר 1840, ויניצה, פודוליה, רוסיה – 23 בספטמבר 1914, אודסה, רוסיה) היה סופר יידיש וסאטיריקן יהודי אוקראיני.
קורות חיים

לינצקי נולד בסתיו 1840 בוויניצה שבפודוליה למשפחה חסידית. אביו, יוסף, היה רב ומקובל. הוא רצה לחנך את בנו בדרך החסידות ומסר אותו להשגחת היראים בבית המדרש המקומי. אלה חינכו אותו במכות, קללות והשפלות. הם אסרו עליו ללמוד תנ"ך. כתוצאה מכך הוא התרחק מן החסידות והתקרב למשכילים המקומיים. כדי להרחיק אותו מן האפיקורסות השיא אותו אביו בגיל 14 לנערה בת 12, אך הוא שכנע את רעייתו הצעירה בדרכו. אביו הכריח אותו לתת לה גט והשיא אותו לאישה מוגבלת שכלית וחירשת. דבר זה הרחיק את לינצקי עוד יותר מן הדת. ב-1858, כשהיה כבן 18, עבר לאודסה, שם לימד עברית. הוא התכוון לנסוע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אבל עוכב בגבול על ידי חבריו הקנאים של אביו, שהחזירו אותו לוויניצה. לאחר שהתגרש גם מאשתו השנייה נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר בשנים 1862–1863.
בהיותו בז'יטומיר פגש באליעזר צבי צווייפל וחיים זליג סלונימסקי, מנהל בית המדרש, והם התעניינו ביצירותיו המוקדמות. כמו כן פגש שם את אברהם גולדפדן, שלמד גם הוא בבית המדרש.
אחרי שעזב את ז'יטומיר התגורר כמה שנים בקייב והתפרנס שם מהוראה. ב-1865 התחתן בפעם השלישית, והפעם עם אישה שאהב. אחרי נישואיו החלה עבורו תקופת נדודים, שבמהלכה התגורר בערים וכפרים רבים בדרום רוסיה. הוא התפרנס באותה תקופה מהוראה, הנהלת חשבונות, מסחר ועיסוקים נוספים. ב-1882 התיישב באודסה והתפרנס מכתיבה ספרותית. באותה תקופה היה לחובב ציון.
ב-1890 חגגו כמה מחבריו 25 שנים לפעילותו הספרותית, אבל מאז הוא כמעט ונשכח בציבור היהודי.
לינצקי נפטר באודסה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בגיל 74.
יצירתו

לינצקי כתב בשתי השפות: עברית ויידיש. יצירתו הראשונה ביידיש הייתה סאטירה בשם "געזוכט און געזוכט און געפונען מײַנס" ('חיפשתי וחיפשתי ומצאתי את שלי'), שפורסמה בשבועון "קול מבשר" בפברואר 1867. ביוני אותה שנה התחיל לפרסם בעיתון בהמשכים את יצירתו הגדולה שבזכותה התפרסם בכל העולם היהודי: "דאָס פּוילישע יינגל" ('הילד הפולני'). מראשיתו של הפרסום בעיתון היה הסיפור מאוד פופולרי, ואנשים היו מתאספים ליד המערכת כדי לקבל את הגיליון החדש עם המשך הסיפור. ההצלחה הגדולה גרמה למו"ל אלכסנדר צדרבוים להוציא את הסיפור בנפרד עוד לפני שהסתיימה הסדרה.
מאוחר יותר החל להוציא בעצמו את יצירותיו. בתחילה הוציא את שירי העם הסאטיריים שלו "דער בייזער מארשעליק" ('הליצן הזועף'), ואחרי כן "דער וועלט-לוח פון יאהר אין כסף", שבו לעג לתופעות שונות בחיי היהודים ובמיוחד אצל החסידים. ב-1876 הוציא בלמברג יחד עם חברו מילדות גולדפדן כתב עת בשם "ישראליק: א צײַטונגס-בלאַט פֿאַר כל ישראל" (ישרוליק: עיתון לכל ישראל'), שלא הצליח ונסגר כעבור זמן לא רב.
אחת מיצירותיו המשפיעות ביותר היה סיפורו "די וויבארעס", שהיווה המשך לספרו "דער פּוילישער יינגל".
בהיותו חובב ציון נלהב הוציא כמה פרסומים שבהם הטיף ליישוב ארץ ישראל: "אמעריקא צי ארץ-ישראל" (1882), "אהער אָדער אהין" ('לכאן או לשם') ועוד.
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה פעיל מאוד והוציא סדרת כתבים סאטיריים שבהם תקף לא רק חסידים כי אם משכילים, עסקנים למיניהם ואת האינטליגנציה המתבוללת.
כמו כן עסק גם בתרגום. בין השאר תרגם ועיבד בצורה חופשית את: ספר ההיסטוריה המונומנטלי של צבי גרץ "דברי ימי ישראל" ("די געשיכטע פֿינ'ם יודישען פֿאָלק") ב-4 כרכים (1883–1885), "נתן החכם" ("נתן דער חכם") לאפרים גוטהולד לסינג (1884) ו"קוצו של יוד" ("איבער אַ פּינטעלע") מאת יל"ג.
כתב בשם העט "עלי־קצין הצחקואלי".