stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 1998/1999 בליגת כדורגל נשים
ראו גם

גביע המדינה בכדורגל נשים 1998/1999
עלי שלכת (חברה)

| --- | --- |
 לוגו ישן
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה) 
 מיקום המטה:  רעננה 
 ענפי תעשייה:  תעשיית שירותי לוויות 
  
 aleyshalechet.co.il
 
עלי שלכת היא חברה ישראלית, העוסקת בעריכת טקסי הלוויה וקבורה אזרחיים, על פי רצונו של הנפטר או בני משפחתו. החברה הוקמה בשנת 2004.
פעילות

בין היתר, מציעה החברה שירותי שריפת גופות, כאמצעי טיפול בגופה שתורם לחיסכון בניצול הקרקע. פעילות זו מעוררת התנגדות עזה בציבור הדתי, וגם בציבור החילוני יש השוללים אותה. בקשתה של החברה לקבלת השתתפות במימון מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה על ידי המוסד. בית הדין לעבודה דחה בקשות להחזר דמי קבורה ששילמו לקוחות לחברת עלי שלכת, מפני שהחברה אינה רשומה בביטוח הלאומי כחברה מורשה לעסוק בקבורת נפטרים ולא הוצגה בפני בית הדין תשתית ראייתית שהחברה הגישה בקשה בעניין. כן נקבע ש"שריפת הגופה משמעה טיפול בגופה, ואין משמעה קבורה כאמור בחוק". עם זאת, ציין בית הדין הארצי שקבורת אפר של גופה זכאית לתשלום דמי קבורה.
בשנת 2014, שכרה אשה את החברה כדי לשרוף את גופתה לאחר מותה ולפזר את מרבית האפר בים, זאת בשל שיקולים אידאולוגיים. לאחר מותה ערערה אמה של האשה על ההחלטה. בית המשפט העליון דחה את ערעורה של האם וקבע כי רצון המת גובר על הרצון של בני המשפחה ושאין בדין הישראלי מניעה חוקית לשריפת גופה, אף על פי שיש איסור כזה במשפט העברי. בית המשפט ציין גם שדיונים קודמים בנושאים דומים מצאו כי אין אינטרס ציבורי מכריע האוסר על שריפת גופות.
מיקומו של כבשן החברה לא פורסם, לדברי החברה כדי לא לעורר מדון, ומחשש להתנכלות. ב-23 באוגוסט 2007, ימים אחדים לאחר שפורסם בעיתונות החרדית כי מתקני החברה, ובהם הכבשן, נמצאים במושב חיבת ציון הוצת המתקן על ידי אלמונים, ונשרף. עובר אורח שעבר באזור הבחין בשריפה וניתק את מכלי הגז של המשרפה, ובכך מנע אסון. אף על פי שאיש לא לקח אחריות למעשה בירכו עליו ראשי ארגון זק"א, ובראשם יהודה משי זהב שסייר במקום ערב שריפתו, וכן תושבי חיבת ציון, שהתנגדו להקמתו המחודשת של הכבשן בתוך ישובם. בנובמבר 2007 חנכה החברה את מתקנה החדש אשר מיקומו נשמר בסודיות.
יש המתייחסים לשריפת הגופות בעלי שלכת כאלטרנטיבה חילונית שאינה יקרה כמו קבורה חילונית. שיקולים נוספים לשימוש בשירותי החברה הם אקולוגיים. לקוחות החברה המעוניינים בשריפת הגופה, בוחרים היכן לפזר או לקבור את האפר. הם יכולים לבחור גם לשמר אותו בכד או בתכשיט.
ראו גם

שריפת גופות בישראל
הערות שוליים

↑  ב"ל (תל אביב יפו) 7354/05
↑  עב"ל 765/08 רגינה פירונוב נ' המוסד לביטוח לאומי
↑  יש לכבד את רצון המת המבקש לשרוף את גופתו לאחר מותו, באתר כל זכות
↑  רוני זינגר,אנשיל פפר,-חרותי, משרפת גופות הוצתה לאחר שמיקומה נחשף בעיתון חרדי, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2007
↑  רענן בן צור ונטע סלע, חשד: הוצת המתקן הראשון בארץ לשריפת גופות, באתר ynet, 23 באוגוסט 2007
↑  שחר אילן, רוני זינגר-חרותי ואנשיל פפר, תושבים: לא נאפשר את הקמתה מחדש של משרפת הגופות, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2007
↑  מתקן שריפת הגופות נפתח מחדש, באתר וואלה, 11 בדצמבר 2007
↑  עלי שלכת השיקה מתקן חדש לשריפת גופות, באתר הידען, ‏2007-12-11
↑   נרי ליבנה, ילדיי, בבקשה אל תבזבזו כסף כדי לקבור אותי באדמה, באתר הארץ, 11 ביולי 2019
↑  אביבית מיסניקוב, ‏"לא רוצים קבר או מצבה, מעדיפים שישרפו את הגופות שלנו", באתר ‏מאקו‏, 6 בינואר 2018
↑  אדוני ירצה להפוך ליהלום או לטוס לחלל? ביקור בסצינת שריפת הגופות, באתר כאן 11, ‏8 בספטמבר, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010684628205171
עיתונות ילדים

עיתונות ילדים היא עיתונות המיועדת לילדים (בדרך מגיל הגן ועד גילאי 12–13) והעוסקת במגוון נושאים. חלק מכתבי העת המיועדים לילדים נכתבים – באופן חלקי או מלא – על ידי ילדים.
המוציא לאור של עיתונות ילדים יכול להיות גורם פרטי-מסחרי; אך יכול גם להיות גורם ממסדי כגון בית ספר, משרד ממשלתי, ארגון דתי, וכדומה.
כתבי עת לילדים כוללים בדרך כלל, לצד מאפיינים חדשותיים (כתבות או ראיונות בנושאים שמעניינים את קבוצת היעד), גם סיפורים, איורים, קומיקס, שירים וחידות המותאמים לגילאי קהל היעד. לעיתים קרובות, קיימת כוונה לתרום לחינוך הקוראים ולסוציאליזציה שלהם.
עיתונות ילדים עברית

עיתון הילדים העברי הראשון היה "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. עורכי העיתון היו אליעזר בן-יהודה, יהודה גרזובסקי ודוד יודילוביץ. העיתון יצא בשבעה עותקים (במשך כעשרה חודשים). עיתון הילדים העברי הראשון שבו כתבו בני נוער הוצא לאור על ידי איתמר בן-אב"י והיה "שפת עבר", שיצא לאור (בגיליון אחד בלבד) ב-1897.
בעקבות צעדים ראשונים אלה יוצאים לאור (או יצאו לאור) בישראל עיתוני ילדים רבים. עיתון הילדים הוותיק ביותר בישראל כיום הוא "אצבעוני", היוצא לאור על ידי הוצאת אצבעוני בע"מ, בעריכת רמי שיר – מוציא לאור פרטי.
ראו גם

ספרות ילדים
לקריאה נוספת

טליה דיסקין, לשון החוק ושפת הילדים: משפט וחברה בעיתונות הילדים בעשור הראשון למדינת ישראל, מכון ברג, אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2022
עלי שכטמן

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1908 Vas'kovichi, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בינואר 1996 (בגיל 87) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אודסה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 יצירות בולטות:  ערב 
 צאצאים:  אלמה שין 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1978) 
 חתימה:   
 
עלי שֶכטמן (בכתיב יידי: שעכטמאן; ברוסית: Эли Шехтман; בצרפתית: Eli Chekhtman;‏ 8 בספטמבר 1908 - 1 בינואר 1996) היה סופר יידיש, אחד מחשובי הסופרים היהודים במאה ה-20[דרוש מקור].
קורות חיים

נולד בכפר ואסקוביץ' שליד העיר ז'יטומיר באוקראינה. קיבל חינוך יהודי-מסורתי.
סיפורו הראשון פרסם בשנת 1927.
בשנת 1930 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, "אָפן שיידוועג" ("על פרשת דרכים"). ב-1932 התפרסם הרומן "פאַראַקערטע מעזשעס" ("תלמים חרושים") פרי עטו.
ב-1941 גויס שכטמן לצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה ולחם כחובש קרבי ביחידת תותחנים. לאחר המלחמה, בזמן משפט הרופאים ורדיפת האינטליגנציה היהודית, נאסר שכטמן, נחקר ונכלא. מזלו שיחק לו והוא שרד את אימי המשטר של סטלין.
לאחר מותו של הרודן שוחרר הסופר והחל ביצירתו האפית - הרומן "ערב". שני הספרים הראשונים של "ערב" התפרסמו ב-1962 בברית המועצות לשעבר.
עלי שכטמן עלה לישראל בשנת 1972. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, שחולק לראשונה באותה שנה, "על הרומן "ערב" ושאר יצירותיו". ב-1978 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ב-1981 פרסם את הרומן האוטוביוגרפי "רינגען אויף דער נשמה" (ספרים 1 ו-2), וב-1988 ראה אור גם החלק השני (ספרים 3 ו-4) של רומן זה. הרומן תורגם לעברית על ידי יהודה גור-אריה וראה אור בשם "טבעות בנשמה" (ספר 1) ו-"לילות של כוכבים כבויים" (ספר 2), ב-1992 יצא הרומן לאור על שני חלקיו בסדרת "קלאסיקה".
ב-1983 סיים שכטמן ופרסם ביידיש את הרומן "ערב" במלואו (שבעה ספרים).
ב-1964 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן "ערב" לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצאו לאור תחת השם "...À la veille de" בפריז.
ב-1967 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן הזה לאנגלית על ידי יוסף זינגר ויצאו לאור תחת השם "EREV" בניו-יורק.
ב-1975 תורגמו ארבעת הספרים הראשונים של הרומן לעברית על ידי צבי ארד והתפרסמו תחת השם "בטרם".
ב-1994 יצא בניו-יורק לאור הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" ("תלם לעת שקיעה") – הרומן הקלאסי האחרון שכתב בשפת היידיש.
ב-1996 יצא ביידיש קובץ סיפורים תחת השם "Tristia".
עלי שכטמן נפטר בגיל 88 ב-1 בינואר 1996.
ספרים של עלי שכטמן תורגמו לרוסית על ידי אלמה שין ופורסמו בישראל:
ב-2000 יצאה לאור קובץ נובלות מספר "Tristia" בשם "Сонаты".
ב-2001 יצאו לאור שני הספרים הראשונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Кольца на душе".
ב-2005 יצאו לאור כל שבעת הספרים של הרומן "ערב" תחת השם "Эрев".
ב-2008 יצא לאור הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" תחת השם "Последний закат".
ב-2012 יצאו לאור שני הספרים האחרונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Вспахать бездну".
ב-2015 תורגם הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצא לאור תחת השם "La Charrue de Feu".
ב-2018 תורגם הרומן ״ערב״ לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצא לאור תחת השם ״EREV - a la vielle de".
ב-2023 תורגם הרומן "רינגען אויף דער נשמה" לאוקראינית על ידי אלמה שין ויצא לאור תחת השם "Ґойрл Кільця на душі "
לקריאה נוספת

שלום לוריא, 'איבת הארץ האהובה ואימותיה: עיון בכתבי עלי שעכטמאן', שבות 10 (תשמ"ד 1984), 135-144.
אהוד בן עזר, 'טבעות של אש בנשמה יהודית: על יצירתו של עלי שכטמן', מעריב, 3 באוקטובר 1980, עמ' 23.
ישורון קשת, 'על אלי שכטמן, מאזנים לט (תשל"ה 1975), 408-416. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אלכס זהבי, 'סופו של עולם שהיה', ידיעות אחרונות, מאי 1981.
Simkhovitch, S. (2006 [Mar. 17]): “Eli Shekhtman – tsu zayn tsenten yortsayt,” Forverts, pp. 16-17.
Itshe Goldberg, «Eli Shekhtman, 1908—1996,» Yidishe kultur 11-12, (1996)
הערות שוליים

↑  הסופרת אנדה עמיר-פינקרפלד חשבה אותו ל"אחד מגדולי ספרות היידיש של זמננו" (מכתב לעירית תל אביב מ-25/12/1972, בארכיון גנזים, אוסף 118, סימול 87321)
↑  חולק פרס איציק מנגר, דבר, 25 במאי 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297675305171  PLWABN: 9810623436505606  BIBSYS: 7018379  BnF: cb13189103w (data)  GND: 124717594  ISNI: 0000 0000 8158 4706  LCCN: n83121381  NKC: jn20010602502  NTA: 108933393  RERO: 02-A025267463  SUDOC: 186208693  VIAF: 78777463   WorldCat (עם VIAF): 78777463
עיט אפריקני

| עיט אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: עיטים
סוג:: עיט
מין:: עיט אפריקני
שם מדעי
 Aquila spilogaster ‏בונפרטה, 1850
תחום תפוצה


עיט אפריקני (שם מדעי: Aquila spilogaster) הוא עוף דורס מהסוג עיט שבמשפחת הנציים החי ביבשת אפריקה.
מאפיינים

עיט זה קטן יחסית לסוגו והוא מגיע לאורך 55-56 ס"מ ולמוטת כנפיים של 150 ס"מ. העיט בעל נוצות שחורות על פלג גופו העליון ופלג גוף תחתון לבן, כשהחזה מסורטט בשחור. המקור גדול ואפור כשהחלק הקדמי שלו צהוב. העיניים צהובות ובעלות ראייה חדה. העיטים הצעירים בעלי גוונים חומים כהים במקום שחורים.
העיט מצוי באפריקה שמדרום לסהרה במדינות: אנגולה, בנין, בוצואנה, בורקינה פאסו, בורונדי, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, קניה, מלאווי, מאלי, מאורטניה, מוזמביק, נמיביה, ניגריה, רואנדה, סנגל, סיירה לאון, סומליה, דרום אפריקה, סודאן, דרום סודאן, סווזילנד, טנזניה, טוגו, אוגנדה, זמביה וזימבבואה.
הוא חי לאורך אזורים פתוחים כמו ערבות וסוואנות אך לא בקרבת יערות או אזורי הרים. עם זאת לעיתים הוא עף לקנן בצוקים נידחים.
העיט הוא אוכל בשר הניזון בעיקר מעופות קטנים יותר. לפעמים הוא צד בזוגיות וכאשר הוא מחטיא את טרפו, חברו תופס את הטרף עם טפריו הגדולות. הטרף המועדף עליהם הוא מיני תרנגולאים קטנים כמו פרנקולין או פניניות. הם צדים גם יונקים קטנים ולפעמים זוחלים וחרקים.
העיטים הם מונוגמיים והם בונים יחדיו על העצים קן שיכול להגיע לגובה 3 מטר. הנקבה מטילה ביצה אחת או שתיים.
הערות שוליים

↑  עיט אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
עיט אפריקני דואה
סמיי קאקונגולו

| --- | --- |

 לידה:  1869 אוגנדה אוגנדה 
 פטירה:  24 בנובמבר 1928 (בגיל 59 בערך) אוגנדה אוגנדה 
 מדינה:  אוגנדה אוגנדה
 
סֶמֶיי לוּאַקִילנֵזִי קָאקוּנגוּלו, (באנגלית: Semei Lwakilnenzi Kakungulu‏; 1868–1927), היה מצביא והצ'יף הראשי של הפרובינציה המזרחית באוגנדה הקולוניאלית. קאקונגולו הקים את קהילת האבאיודאיה - "בני יהודה" - שקיבלה על עצמה רבות ממצוות היהדות.
ראשית חייו

סֶמֶיי קָאקוּנגוּלו נולד ב-1868 בממלכת קוקי השוכנת בדרום מערב בוגנדה ושסופחה לבוגנדה בסוף המאה ה-19. אביו של סמיי היה בן שבט הבוגנדה ושימש כאיש הקשר לשבט הבוגנדה בחצרו של מלך קוקי. סמיי התפרסם כבר בצעירותו כצייד פילים וכסוחר שנהב מצליח.
בשנת 1884 עזב סמיי את קוקי והחל לשרת בחצרו של מלך בוגנדה. הוא קודם במהרה לתפקיד מושל (צ'יף) באחד ממחוזות הממלכה. בשל הצלחתו בהשלטת החוק והסדר במחוזו מונה לתפקיד בכיר בצבא ולקח חלק פעיל במלחמות שניהלה בוגנדה נגד שכנותיה. בסוף שנות השמונים קיבל על עצמו קאקונגלו את הדת הנוצרית הפרוטסטנטית.
מלחמות הדת באוגנדה

בסוף שנות השמונים החלו מאבקים קשים בין שבטים וקבוצות שהמירו את דתם לנצרות לבין אלו שהתאסלמו ונעזרו בסוחרי נשק ועבדים ערבים שהגיעו מזנזיבר. בשנים 1888–1890 הצליחו המוסלמים להשתלט על ממלכת בוגנדה, והמליכו את אחד מבניו של המלך מוטסה הראשון, קלמה ראשיד שהתאסלם וכפה את האסלאם על הממלכה. קאקונגולו לקח חלק משמעותי מאוד במאבק לגירושם של הגורמים המוסלמיים מהממלכה וניצח בקרבות רבים מולם. עם שובו לשלטון הורה המלך הנוצרי מוונגה לערוך לכבוד קאקונגולו חגיגת ניצחון מיוחדת, ומינה אותו לתפקיד צ'יף בכיר.
במהלך 1892 פרצה מלחמה בין הקבוצות הקתוליות לקבוצות הפרוטסנטיות. קאקונגולו הנהיג את הפלג הפרוטסטנטי במלחמה וניצח פעם נוספת. כאות הוקרה והערכה על ניצחונותיו ניתנה לו בת המלך, הנסיכה קלמה, לאישה.
הקשר עם הבריטים

נוכחות בריטית באוגנדה החלה כבר ב-1890 עם הגעתם של נציגי חברת מזרח אפריקה הבריטית. תחת פיקודו של קפטן פרדריק לוגרד נכבשו כל השטחים השייכים כיום לאוגנדה. יורשו, קפטן ג'יי אר מקדונלד, פנה לקאקונגולו ב-1893 בבקשה לסייע לו מול המוסלמים. קאקונגולו גייס אלפי לוחמים בני הבוגנדה והביס את המוסלמים.
קאקונגולו מונה לתפקיד שר הטקסים בין השנים 1892–1895. ב־1894 הכירה האימפריה הבריטית באוגנדה כמדינת חסות. הבריטים נעזרו באליטות הקיימות כדי לשמור על הסדר ועל שליטתם באזור, כמנהגם במושבות ובמדינות חסות אחרות. גם קאקונגולו השתייך למעמד חברתי גבוה מסוג זה. תחת הבריטים כבש את השבטים במזרח ובצפון עד לגבול סודאן.
בשנת 1902 נכבשו אחרוני השטחים של שבטי הבוקדי (Bukedi) והבוגישו (Bugishu) במזרח אוגנדה וקאקונגולו מונה כמושל המחוז המזרחי של אוגנדה. קאקונגולו ייסד באזור זה את העיר מבאלה, לימים העיר הרביעית בגודלה באוגנדה.
שאיפות מלכותיות

קאקונגולו לא הסתפק בתפקיד מושל הפרובינציה וארגן את הפרובינציה המזרחית כממלכה שתחת מרותו. הוא מינה צ'יפים תחתיו והעניק להם קרקעות מבלי שהבריטים מנעו זאת. כאשר התבקש על ידי הבריטים ב-1901 לכבוש את שבט הלנגו (Lango) בצפון אוגנדה ולדכא את מרד החיילים הסודאנים באזור דרש קאקונגולו כי יוכר רשמית כמלך הממלכה המזרחית (קבקה) בתמורה לסיועו.
במכתבו של השליח הבריטי המיוחד, סר הארי ג'ונסטון, השיב הלה לקאקונגולו כי: "הבטחתי לעשותך מלך בוקדי והדבר יעשה..." למרות זאת, סירבה הממשלה הבריטית להכיר בקאקונגולו כמלך בוקדי. זאת בין היתר מאחר שלא היה בן שבט הבוקדי וכיוון שלא היה בן לשושלת מלכים. בעקבות סירובם של הבריטים גברה המתיחות בין קאקונגולו לבריטים, עד שבשנת 1913 הפנה קאקונגולו את מרצו ללימוד פילוסופיה ותאולוגיה, על חשבון עיסוקיו הצבאיים.
ההתקרבות ליהדות

קאקונגולו החל להתעמק בחקר כתבי הקודש. הוא קרא את הברית החדשה והתנ"ך והתפלא על כך שהפרוטסטנטים לא מקיימים כמה מהמצוות הבסיסיות במקרא, ובהן שמירת שבת ואיסור אכילת חזיר. הוא הצטרף אל כת הבאמאלכי - כת נוצרית שפרשה מהכנסייה הפרוטסנטית לאור אי קיום המצוות המקראיות.
ההתקרבות ליהדות > איסור השימוש בתרופות וחיסונים

כנהוג בכת הבאמאלכי, נמנע קאקונגולו משימוש בתרופות ובחיסונים. לטענת הבאמאלכי, האל הוא המושיע את האדם בעת מחלה ואסור לנסות להשפיע על תוצאות מעשיו. עיקרון זה נשען על פרק ג' בספר דניאל, בו מציל הקב"ה אדם מאש התופת. מכאן גזרו כי בידי האל היכולת להציל גם את החולים הקשים ביותר, ללא סיוע תרופתי. חיזוק להשקפה זו, אותה הורה קאקונגולו בהמשך גם לבני האבאיודאיה, מצאו בדברי הנביא ירמיהו:
עַלִי גִלְעָד וּקְחִי צָרִי בְּתוּלַת בַּת-מִצְרָיִם לַשָוְא הִרְבִּתִי רְפֳאוֹת תְּעָלָה אֵין לַך
סירובם של הבאמאלכי לחסן את עדרי הבקר שלהם הובילו לעימותים רבים עם השלטונות הבריטים, עד אשר הוגלה מנהיגם בשנת 1926.
ההתקרבות ליהדות > ברית המילה והקמת קהילת אבאיודאיה

בשנת 1919 פרש קאקונגולו מהבאמאלכי, לאחר שמצא כי גם כת זו לא מקפידה על קיום כל המצוות המקראיות ובעיקרן את מצוות המילה. מאז הצהיר קאקונגולו כי הוא יהודי. הוא נימול ככל הנראה בידי מוסלמי בן שבט אחר ובמו ידיו מל את בניו. קאקונגולו שידל גם את בני ביתו ואת אנשי חצרו לעבור מילה.
בני הבוגנדה אוסרים מכל איסור פגיעה בגוף האדם ויצירת צלקות, מומים או פגמים. נכונותו של קאקונגולו, בן הבוגנדה, לעבור את ברית המילה העידה לפיכך על כוונתו ללכת בדרך דתית חדשה, גם במחיר הפניית עורף למורשתו השבטית. כך שימשה ברית המילה כמבחן נאמנות לתומכיו, בתהליך גיבוש זהותם כקבוצה נבדלת באורח חייה מן השבטים הקיימים. לקבוצה זו קרא קאקונגולו בשם "אבאיודאיה" - "שבט היהודים". לקהילה הצטרפו מאות מחייליו ומתומכיו ממגוון שבטים - בוגנדה, בוקידו, בוסוגה ובוגישו.
בשנת 1923 בנה קאקונגולו בית כנסת ליד ביתו בגבעת גנגמה המשקיפה על מבאלה. באותה שנה פרש רשמית מתפקידו כצ'יף ראשי של בוקדי.
נטישת האמונה בישו

למרות קיום המצוות ההדוק המשיך קאקונגולו להאמין במשיחיותו של ישו ובברית החדשה. בשנת 1926 פגש קאקונגולו סוחר יהודי בשם יוסף. קאקונגולו למד מיוסף רבות על ההפרדה שבין הברית החדשה לתנ"ך (שבאוגנדה היו כרוכים יחדיו). יוסף שהה בכפר האבאיודאיה כחצי שנה ולימד תורה ויהדות. פגישה זו הובילה להתנתקות מן המסורות הנוצריות בהן דבקו בעבר, והנהגת חלק ממצוות ההלכה היהודית. בעוזבו, השאיר יוסף לקאקונגולו את ספר התנ"ך שלו, הכתוב באנגלית ובעברית.
מותו ומורשתו של קאקונגולו

קאקונגולו מת ב-24 בנובמבר 1928 ונקבר בסמוך לביתו החולש על העיר מבאלה. על קברו נכתב:
גנרל עטור ניצחונות, מושל הפרובינציה המזרחית 1899–1905 ונשיא אזור בוסוגה 1906–1913 נפטר ב-24.11.1928
על פי רישומי הנציג הבריטי במקום סיבת פטירתו הייתה דלקת ריאות, שהחמירה כיוון שקאקונגולו סירב לקבל טיפול רפואי ולקחת תרופות. תושבי אזור מבאלה מספרים כי קאקונגולו נפטר מעקיצת קרציה שהרעילה את דמו במהלך סיור יומי באדמותיו הרבות וכי כאשר חזר לביתו קודח מחום סירב להתפנות לטיפול רפואי.
קאקונגולו הותיר אחריו ארבעה בנים ושש בנות. בעת מותו מנתה קהילת האבאיודאיה כאלפיים חברים. כיום מונה הקהילה כאלף חברים, לאחר שעברה תהפוכות קשות עם מותו של קאקונגולו ועם עלייתו לשלטון של אידי אמין. רבים מבני הקהילה התגיירו בעזרת פעילי היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית. בית הספר התיכון של הקהילה נקרא על שמו של קאקונגולו והוא נמצא בגבעת נבוגויה, מרחק הליכה מביתו ומקברו.
ראו גם

יהדות אפריקה
ביתא ישראל
עשרת השבטים
הערות שוליים

↑  grey, john. "Kakungulu in Bukedi". Uganda Journal vol 27, No.1 March 1963, pp. 31-
↑  עודד, אריה. יהדות בתוככי אפריקה, ירושלים - האגודה לידידות ישראל-אפריקה. 2003.
↑  John Roscoe, The Baganda, London 1965, p.7
↑  ריאיון עם יואב יהונדב קקי, ממועצת האבאיודאיה, 5 באפריל 2007
↑  הנציג הבריטי בפרובינציה המזרחית למזכיר הראשי, 28 בנובמבר 1928 E.S.A 1760/1908/1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337785505171  BnF: cb12385768c (data)  GND: 121435253  ISNI: 0000 0000 3104 6045  LCCN: n92121905  NTA: 113942141  SUDOC: 032922752  VIAF: 37774042   WorldCat (עם VIAF): 37774042 
העיר מבאלה נשקפת מביתו של קאקונגולו
בית הספר התיכון על שם סמיי קאקונגולו בגבעת נבוגייה, מרכזם של האבאיודאיה
קברו של סמיי קאקונגולו
ביתו של קאקונגולו כיום
עיט גואני מצויץ

| עיט גואני מצויץ |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: הרפיות
סוג:: Morphnus 
מין:: עיט גואני מצויץ
שם מדעי
 Morphnus guianensis ‏דודין, 1800
תחום תפוצה


עיט גואני מצויץ (שם מדעי: Morphnus guianensis) הוא מין יחיד בסוגו של עיט גדול החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית והמרכזית. הוא קרוב משפחתה של עיט ההרפיה הענקי.
מאפיינים

העיט חי בטבע ביערות מצפון גואטמלה לבליז, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, צפון ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, ברזיל (שם הוא נמצא בסכנה עקב כריתת היערות), מזרח אקוודור, דרום פרו, פרגוואי, בוליביה ועד לצפון ארגנטינה המזרחית. הם חיים ברחבי היערות הלחים והטרופיים אך גם בהרים עד גובה 1,600 מ' בערך.
העיט הוא עוף גדול עם אורך 71–89 ס"מ, מוטת כנפיים של 138–179 ס"מ ומשקל 1.3-3 ק"ג. הנקבות כבדות יותר מהזכרים. הגוף בצבע אפור-בהיר עד חום כשהצוואר והחזה לבנים והראש בעל ציצה שחורה ו"מסיכה" בן העיניים. הכנפיים החומות ומנוקדות מעט, קטנות יחסית ומעוגלות כדי לעוף בתוך היער והזנב ארוך.
עיט זה הוא קרוב רחוק של עיט הרפיה, אך הוא רזה ממנו וחזהו לא שחור כמו שלה וכמובן הוא גם קטן יותר ובשל כך הוא מוותר על טרפו כשההרפיה מוצאת אותו עם מזון. הם לא מין חברתי אבל מדי פעם ישנם זוגות שקוראים אחד לשני בקולות גבוהים.
הוא טורף וניזון מיצורים קטנים בתוך היער כמו קופים, עכברים, סנאים, עופות שונים וגם מתבסס על זוחלים כמו נחשים, צבים ולטאות. הוא הורג את טרפו על ידי החדרת הטופר הקטלני בין חוליות הצוואר שלו.
העיט מאוים בשל צמצום בתי-הגידול שלו עקב כריתת היערות באזורו.
הערות שוליים

↑  עיט גואני מצויץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
עיט גדול-ציצית

| עיט גדול-ציצית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: עיטים
סוג:: Lophaetus
מין:: עיט גדול-ציצית
שם מדעי
 Lophaetus occipitalis ‏דודין, 1800

עיט גדול-ציצית (שם מדעי: Lophaetus occipitalis) הוא עיט מרשים בעל ציצה גדולה החי באפריקה והוא מין יחיד בסוגו.
מאפיינים

זהו עיט קטן יחסית באורך של 50–58 ס"מ בממוצע, ומשקלו 1.4–1.5 ק"ג. הנקבות גדולות מעט מהזכרים. לעיט ישנה ציצה רחבה ושחורה המזדקרת מעל הראש ומשמשת כנראה להרתעת יריבים.
העיטים הללו חיים באזורי אפריקה המזרחית עד הדרומית, ביערות, סוואנות, מישורים פתוחים ואזורים חמימים אך לא במדבריות.
כמו רוב העיטים הוא דואה על זרמי אוויר חם עד שהוא תופס גובה, ומחפש בעזרת עיניו הצהובות והחדות את טרפו הכולל עופות שונים, מכרסמים וחדפים או ארכפים. הוא הורג את טרפו בעזרת טפריו העצומים.
עיט זה נפוץ בטבע ובמצב שימור ללא חשש.
הערות שוליים

↑  עיט גדול-ציצית באתר הרשימה האדומה של IUCN
עד ירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אהרן ראובני
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1954
"עד ירושלים" הוא רומן מאת אהרן ראובני שיצא לאור כטרילוגיה בשנת 1954. הרומן עוסק בחיי היהודים בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה. מתוארים בו "בני אדם שונים בפינותיהם השונות בשעה שקם הנחשול הגדול ועמד עליהם לטבעם". המילה "נחשול" מכוונת למלחמה שכמעט חיסלה את היישוב היהודי בארץ-ישראל, אף שלא התרחשה על אדמתה. במרכז העלילה עומדת קבוצת צעירים בני העלייה השנייה. כמה מהם מייצגים אישים בעלי שם, שפעלו בארץ ישראל באותה תקופה.
הרומן מורכב משלושה חלקים שפורסמו בתחילה כספרים בפני עצמם: "בראשית המבוכה" (1920), "האניות האחרונות" (1923) ו"שַמות" (1925). כל אחד מחלקי הטרילוגיה עומד אמנם בזכות עצמו, אך הם עוקבים כרונולוגית (בקו התקדמות המלחמה) וקשורים זה לזה באופן עובדתי - באמצעות הדמויות, האירועים והמקומות, ובאופן אמנותי - באמצעות מוטיבים, דימויים וסמלים.
בראשית המבוכה

הרומן נפתח בתיאור מקום: בית דפוס בירושלים. בבית-דפוס זה נדפס עיתון ציוני-סוציאליסטי בשם "הדרך". מעבר לקיר בית-הדפוס נמצא חדר קטן, המשמש עבור מערכת העיתון חדר-מפגש, משרד ומחסן. הזמן הוא סתיו 1914, שבועות ספורים לפני כניסת טורקיה למלחמה. בפרקים הראשונים נפרשות הדמויות של חברי מערכת העיתון, אופיים, דעותיהם ויחסיהם. דמויות אלה ממלאות תפקיד חשוב ברומן, אך הדמות המרכזית היא אהרן ציפרוביץ, מנהל החשבונות של העיתון. הוא שייך ואינו שייך לחבורה. אין לו חלק בכתיבה, אך כשותף למוצא, לשפה ובעיקר לעבודה באותו החדר, נהיו חברי המערכת ידידיו הקרובים, וגורלו נקשר בגורלם.
ציפרוביץ, בחור משכיל, אך חששן והססן. אין הוא שייך לתנועה בה חברים אנשי "הדרך". אין הוא הולך בגדולות ודואג רק לעצמו ולארוסתו, מניה, אליה הוא מתייחס בכבוד וגם בחשש מה. כניסת טורקיה למלחמה הופכת את עולמו המסודר: העוצר שהוטל על ירושלים מערב עד בוקר מונע ממנו לפגוש את ארוסתו; השמועות, על כוונות מצד הערבים לנצל את המצב הכאוטי ולהתנפל על היהודים, מעלות בו פחד מפני פרעות כמו אלה שחווה ברוסיה. פחד זה גורם לו להיות קשוב ולחרוד מפני כל רעש והתקהלות ברחוב; גזירת ההתעת'מנות היא הקשה מכל. ציפרוביץ נקלע למערבולת לבטים: להתעתמן או לא להתעתמן; ולאחר שהצליח להחליט, ולהתעתמן, עליו להחליט מה יעשה - היעזוב את הארץ, או יישאר ו"ירד למחתרת", או יתגייס לצבא הטורקי. כל האפשרויות קשות ורעות בעיניו. כדי למצוא מוצא הוא אוסף מידע בקדחתנות, אך הדבר רק מחמיר את מצבו, כי ירושלים מלאה שמועות, ואיש אינו יודע מה ילד יום. עוד הוא מתרוצץ ומתייעץ, והנה עוזבת אותו ארוסתו. אין לה סבלנות לחרדותיו ולבטיו, ובמעמד פרידה קולני ומשפיל היא מטיחה בפניו את כל חולשותיו, ומכנה אותו פחדן ובכיין.
ציפרוביץ שבור מהפרידה ונופל למשכב. בזמן מחלתו עושה מערכת "הדרך" צעד נועז. היא מפרסמת מכתב שהגיע אליה, המתאר מצוד-פתע שביצעה המשטרה הטורקית ביפו אחר יהודים שלא התעתמנו, והעלאת כ-500 מהם על אנית גירוש. ידיעה זו לא פורסמה בשום מקום, ועורכי "הדרך" מסתכנים בסגירת העיתון והעמדתם לדין. ציפרוביץ שומע על כך, וחרדתו נוסקת לגבהים. ביום בו נסגר העיתון הוא ממהר לעזוב את דירתו והולך ללון אצל מכר, מחשש שיבואו לעצרו בלילה. בבוקר, בהיעדרו של המכר, נכנס פתאום לדירה שוטר טורקי, שבא לעצור את האחרון דווקא (ולא את ציפרוביץ...). השוטר אינו מהסס הרבה ולוקח את ציפרוביץ ההמום לתחנת המשטרה. מבולבל ונרעש, מציג ציפרוביץ בתחנה את התעודה הלא נכונה, וטעות זו גוזרת את דינו לגירוש. חיים רם, עורך ב"הדרך", ובעל מהלכים אצל הטורקים, בא לתחנה כדי לחלצו מהצרה, אך מסתבר שציפרוביץ אינו רוצה להיחלץ. הוא רואה בטעות שעשה הזדמנות פז לצאת מהארץ, שהשהות בה נהייתה בלתי נסבלת בשבילו.
בסיום חלק זה של הרומן ציפרוביץ מפליג לאמריקה בתחושת שמחה והקלה, על שהעזיבה נכפתה עליו ולא היה חייב להחליט בעצמו.