stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של המחשב האישי
ציוד היקפי > אחסון > קלטות שמע

תוך זמן קצר הופיעו תחליפים טובים יותר ומתאימים יותר למחשב אישי. הראשון בהם היה כרטיס בקר לכונן קלטות שמע. בעזרת כרטיס כזה, ניתן לשמור תוכנה ונתונים על גבי קלטת שמע, ולטעון אותם מאוחר יותר למחשב. גם כאן, ה-SOL-20, ואחריו "שלישיית 1977" קיבעו את הסטנדרט: מתאם לכונן שמע מגיע כחלק מהמחשב הסטנדרטי. אפילו ה-PC, כשהוצג ב-1981, כלל מתאם לכונן קלטות שמע, אף על פי שאז הסטנדרט היה כבר כונן דיסקטים, ומעטים מאוד, אם בכלל, השתמשו באפשרות הזו.
יצרנים שונים השתמשו בשיטות שונות לאפנן את המידע לצורך שמירה וטעינה, וכתוצאה מכך, לא ניתן להשתמש בקלטת שהוקלטה באחד מהם, במחשב אחר, אלא אם כן המחשב השני מצויד בדיוק באותו בקר. עובדה זו יצרה בעיה הן לחובבים עצמם, והן ליזמים שמצאו בקלטות אמצעי זמין ונוח להפצת תוכנה. בחסות מגזין BYTE, התכנסו מספר חובבים ויצרנים בנובמבר 1975 בקנזס סיטי לוועידה שקבעה סטנדרט שכונה "סטנדרט קנזס סיטי"(אנ') לאחסון נתונים על קלטות שמע. בפועל, התמיכה בסטנדרט הייתה מוגבלת, אבל כיוון שבמהרה מחשבים סיפקו בקר מובנה, ומכיוון שבדרך כלל ממילא לא הייתה תאימות תוכנה בין המחשבים השונים, הבעיה נפתרה בדרך אחרת. חשיבותו של הסטנדרט הזה היא בעצם קיומו, יותר מאשר הסטנדרט עצמו: יצרני מחשבים אישיים המשיכו להתכנס ולקבוע סטנדרטים, מהם עם השפעה ממשית חשובה.
ציוד היקפי > אחסון > תקליטונים

התקליטון הומצא בחברת IBM ב-1969. בזמן שהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, כונני תקליטונים כבר היו זמינים, ממספר יצרנים שונים. התקליטונים היו בקוטר 8 אינץ' (כ-20 סנטימטר), ובאותו זמן שהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, יצאה חברת שוגרט עם כונן התקליטונים הראשון בקוטר 5.25 אינץ' (כ-13 סנטימטר). ההתאמה של כונן התקליטונים כאמצעי אחסון למחשב אישי הייתה ברורה מיד, אבל כמה מכשולים נותרו בדרך: כדי להתממשק עם כונן תקליטונים נחוץ בקר תקליטונים, כלומר כרטיס הרחבה, וגם כשהופיעו כאלו, הם עדיין סבלו מבעיות של גודל, מחיר, צריכת הספק ואמינות. למרות בעיות אלו, מספר יצרנים ייצרו ומכרו כרטיסי הרחבה כאלו, יחד עם התוכנה הנחוצה לשימוש בהם. אחת החברות הראשונות שזכו בהצלחה מסחרית עם בקרי כונני תקליטונים, הייתה חברת North Star(אנ'), שיצרה ומכרה בקר עבור כונן AS-400, הכונן הראשון של שוגרט בגודל 5.25. יצרנים אחרים הציעו בקרים, כולל לתקליטונים 8 אינץ'. בקרים אלו היו גדולים (כמה מהם תפסו שני חריצי הרחבה, וכולם הורכבו מעשרות רבות של שבבים), חלקם סבלו מבעיות אמינות, ומחירם גבוה (הבקר של North Star עלה כ-$700, והכונן עצמו עלה לפחות כמחיר הזה, אם לא יותר). הפריצה המשמעותית הייתה ב-1978, כשנה לאחר השקת אפל ][, כשחברת אפל הציגה עבורו את כונן הדיסקטים "דיסק II"(אנ'). מייסד החברה, סטיב ווזניאק, המציא דרך להעביר את מירב העול למעבד של המחשב, ובנה בקר בעזרת שמונה רכיבים פשוטים בלבד - החשוב בהם הוא רכיב זיכרון לקריאה בלבד, שהכיל את תוכנת הבקרה וטבלת התמרה שהתוכנה השתמשה בה, והשבבים הנוספים זולים ופשוטים. הכונן עצמו היה מבוסס על שוגרט AS-400, אבל בזכות הבקר של ווזניאק, כמעט כל חומרת הבקרה הוסרה ממנו, והמחיר שאפל שילמה לשוגרט היה נמוך בהרבה מהמחיר של AS-400 מלא. המוצר זכה להצלחה רבה - יש המייחסים את הצלחת המחשב במידה רבה לזמינות כונן הדיסקטים האמין והזול יחסית.
עד הופעת ה-PC ב-1981, היה כבר כונן התקליטונים לציוד סטנדרטי, שהיה חלק מהחבילה כמעט בכל מחשב אישי. המקינטוש, שהופיע ב-1984, הציג חידוש גם בתחום זה - כונן 3.5 אינץ' (של חברת סוני), ואחריו מחשבים אחרים עברו לגודל זה, כולל דגמים חדשים של PC, ופורמט זה הפך לסטנדרט החדש. עם התפשטות רשת המחשבים, וכונני תקליטורים, חשיבות כונן הדיסקטים הלכה וירדה. מחשב NeXT שהוצג ב-1988 הציע חידוש נועז, ולא כלל כונן דיסקטים. בשנים הבאות כונני דיסקטים נעלמו בהדרגה, בתחילה ממחשבי ירך (לפטופ), ובהמשך גם ממחשבים שולחניים. בעשור השני של המאה ה-21, כונני דיסקטים קיימים במחשבים ישנים, או במחשבים שמסיבה זו או אחרת נדרשים לקרוא דיסקטים ישנים, ביישומים ארכיוניים.
ציוד היקפי > אחסון > דיסק קשיח

כמו כונן התקליטונים, גם הדיסק הקשיח הומצא בחברת IBM, עבור מחשבים גדולים. כמעט מהרגע הראשון, היו שהתאימו דיסקים קשיחים למחשבים אישיים. אחד המכשולים בהתאמת דיסק קשיח למחשב אישי, היא העובדה שללא מערכת הפעלה שבנויה לתמוך בדיסק קשיח, השימושיות של דיסק כזה מוגבלת ביותר, ויחד עם זה, הדיסקים, שנבנו למחשבי מיני או מיינפריים, היו מחוץ לתחום המחירים של רוב הלקוחות. הדגמים הבאים של חברת IBM, אחרי ה-PC המקורי, מחשבים שנקראו XT ו-AT, הוסיפו תמיכה בדיסק קשיח, בחומרה ובתוכנה. תוך זמן קצר יצרנים נוספים הציעו דיסקים ובקרים ל-PC, והמחירים ירדו בהדרגה: למשל, ב-1980 חברת North Star מכרה דיסק בנפח 18 מגהבייט ב-$4,200, ב-1987 מחירו של דיסק בנפח דומה ירד מתחת $1,000, וב-1995 אפשר כבר היה לרכוש דיסק בנפח גדול פי עשרה, בפחות מעשירית המחיר - כ-$380.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך דיסק קשיח לרכיב סטנדרטי, שמותקן כמעט בכל מחשב. במאה ה-21 החלו דיסקים של מצב מוצק להופיע במחשבים אישיים, לצד הדיסק הקשיח, ולעיתים קרובות במקומו.
ציוד היקפי > אחסון > תקליטור

תקליטורים החלו להופיע במחשבים אישיים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, והפכו לאמצעי הסטנדרטי להפצת תוכנה.
ציוד היקפי > תקשורת

עוד לפני הופעת המחשב האישי, נוצר צורך להתחבר למחשב מרכזי ממסוף מרוחק (בדרך כלל מסוג טלטייפ). צורת התקשורת הזמינה ביותר למרחקים ארוכים היא רשת הטלפונים הציבורית, ומכשיר שמאפשר תקשורת נתונים תוך שימוש ברשת זו נקרא מודם. מכשיר זה מתרגם את זרם המידע הספרתי שנשלח מהמחשב למידע אקוסטי, או קולי, שנשלח דרך רשת הטלפון, כשהמודם מעברו השני של קו הטלפון מתרגם את המידע האקוסטי חזרה למידע ספרתי, ושולח אותו למחשב המרוחק. ב-1976 פרסם לי פלזנשטיין (אותו מהנדס שבנה את כרטיס הווידאו VDM-1, ואת המחשבים SOL-20, ואוסבורן-1), בירחון Popular Electronics, תוכנית לבניית מודם שפלזנשטיין תכנן ובנה כבר ב-1973, אותו כינה "Pennywhistle modem"(אנ') (פני וויסל היא משרוקית פח זולה). מודם זה התחבר למחשב דרך היציאה הטורית, והשתמש במתקן שנקרא "מצמד אקוסטי" (Acoustic coupler(אנ')) כדי להתחבר לרשת הטלפונים: המודם אינו מחובר בעצמו לקו הטלפון, אלא משתמש בטלפון רגיל, באופן שאחרי שהמשתמש מחייג ונוצר קשר, שפופרת הטלפון מונחת על עריסה ייעודית במודם, שמכילה מיקרופון מול אוזניית הטלפון, ורמקול מול הפומית. הקוראים יכלו לבנות את המודם לפי התוכנית, מרכיבים שרכשו בעצמם, לרכוש קיט ב-$130, או לרכוש מודם מורכב ב-$225. בשנים הבאות הופיעו מודמים שמתחברים ישירות לקו הטלפון, בלי צורך במצמד אקוסטי, ומאוחר יותר מודמים פנימיים, שמותקנים במחשב עצמו.
חברת המודמים המובילה Hayes, יצרה ממשק פקודה לשליטה של המחשב במודם דרך קו התקשורת הטורי, שכונה "ממשק Hayes" או "ממשק AT", שהופיע לראשונה ב-1981, והפך במהרה לסטנדרט התעשייה. תוך זמן לא רב, כמעט כל המודמים של כל היצרנים תמכו בסטנדרט הזה, כשיצרנים שונים מוסיפים הרחבות לתמיכה בתכונות ייחודיות של המודמים שלהן. מאוחר יותר איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי פרסם תקן בשם V.25 שנתן גושפנקה רשמית לסט הפקודות, אם כי בפועל התקן זה לא שינה את המצב, ויצרנים שונים המשיכו להציע את הרחבותיהם.
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים הופיעו שירותים שונים, אליהם מתחבר המשתמש דרך מודם. אחד הראשונים הייתה רשת ה־BBS "פידונט(אנ'), שחיברה מערכות רבות כאלו שהופעלו על ידי חובבים לרשת עולמית, שבאמצע שנות ה-90 הקיפה כ-40,000 מערכות, עם מיליוני משתמשים. רשתות מסחריות כמו CompuServe, ‏ Prodigy(אנ'), ‏ GEnie(אנ') ואחרים סיפקו שירותים שונים, בנוסף ל-BBS, ובתחילת עד אמצע שנות ה-90, היו מיליוני מנויים בכל הרשתות השונות, מעל 600,000 ל-CompuServe לבדה. עם הזמן, מהירותם של המודמים שופרה בהדרגה: ה-Pennywhistle פעל בקצב של 300 סיביות לשנייה (סל"ש, או bps), בסוף שנות ה-80 מודמים פעלו ב-1200 ו-2400 סל"ש, ובשנות ה-90 הקצבים עלו, דרך 9,600, ועד 56,000 סל"ש.
עם הופעת ה-World Wide Web בתחילת שנות ה-90, רשתות אלו, ובראשן אמריקה אונליין הפכו לספקיות שירותי אינטרנט, כשלצידן הופיעו ספקים רבים נוספים, והדרך הסטנדרטית להתחבר לאינטרנט הייתה בעזרת מודם, דרך רשת הטלפונים הציבורית. תוך זמן קצר מודם הפך ציוד סטנדרטי, וכמעט כל מחשב ביתי ומחשב ירך חדש, הגיע מצויד במודם מובנה, אם על גבי לוח האם או בכרטיס הרחבה. עם התפשטות רשתות תקשורת נתונים, כמו ISDN, חיבור נתונים דרך רשתות טלוויזיה בכבלים, ושיטות תקשורת רחבת פס אחרות כמו DSL ו-ADSL, פחות ופחות אנשים משתמשים במודם, והוא פסק להיות פריט סטנדרטי.
ציוד היקפי > אחרים

בנוסף לציוד ההיקפי שתואר, הופיעו עשרות סוגים שונים של ציוד היקפי. להלן רשימה חלקית (לאו דווקא בסדר כרונולוגי):
כרטיסי MIDI לשליטה בציוד מוזיקלי
תקשורת GPIB(אנ') לשליטה בציוד מעבדה
סורקים לסיפרות (דיגיטציה) מסמכים ותמונות. פעמים רבות סורק ומדפסת נמכרים כמכשיר אחד, המכונה All in one ("הכל ביחד") - הצירוף של סורק ומדפסת, בדרך כלל לייזר או הזרקת דיו, נותן למעשה גם מכונת צילום. פעמים רבות נוסף גם ממשק לקו טלפון, המממש גם פקס
משטח רישום דיגיטלי
רמקולים חיצוניים, בדרך כלל עם מגבר מובנה, המתחברים לכרטיס קול במחשב, ומספקים אות שמע ברמה גבוהה ובהספק גבוה
מצלמה, המכונה "netcam", או "מצלמת רשת"(אנ'). מחשבי ירך רבים מגיעים עם מצלמת רשת מובנית
אתרנט - ממשק רשת
ציוד היקפי > USB

אחרי התבססות תקן ה-USB, פחות ופחות ציוד היקפי מופיע ככרטיסי הרחבה לנעיצה באפיק הפנימי של המחשב עצמו, ויותר ויותר ציוד משתמש באפיק USB כדרך סטנדרטית להתממשק עם מחשב אישי.
ציוד היקפי > גלריה 5: ציוד היקפי

טלטייפ ASR-33. בחלקו השמאלי של המסוף, קורא ומנקב סרטי נייר
פרסומת מינואר 1976 לכרטיס וידאו VDM-1. הפלט מוצג על טלוויזיה שחור לבן ביתית.
כונן הדיסקטים disk II של אפל ][
"גלגל המרגנית" של מדפסת דיאבלו. דגם קודם של דיאבלו, בשם 630, פתח את עידן המדפסות הזמינות. במרכז התמונה הגלגל עצמו, ומשמלו ה"פטיש". המדפסת מגלגלת את הגלגל עד שהתו המתאים בעמדת ההדפסה, והפטיש מכה ב"עלה" הגמיש שנושא את תבליט התו, שמכה בנייר דרך סרט הדיו. ראש ההדפסה משוך ומוטה לאחור, כך שניתן להחליף גלגל וגופן. בזמן ההדפסה הראש ניצב, והגלגל מקביל לנייר
מדפסת סיכות EPSON MX-80. מדפסת 9 סיכות שהושקה ב-1980, ותוך זמן קצר הפכה למדפסת הנמכרת ביותר בעולם, לדברי החברה
מדפסת הזרקת דיו, המחשת שתי שיטות הזרקה - משמאל בעזרת גביש פיאזואלקטרי, ומימין הזרקה תרמית, בעזרת גוף חימום
Apple Laserwriter II, אחת ממדפסות הלייזר הראשונות
מודם עם מצמד אקוסטי
מודם חיצוני של חברת Hayes, שהציגה לעולם את ממשק הפקודה שהפך לסטנדרט
ראו גם

מחשבים אישיים לפני 1975
היסטוריה של המחשוב
מחשב שפופרות ריק
מאיר דגן

יוסי בן חנן - לידו מאיר דגן, חיים נדל ובצד עמוס ירון, יוני 1982
מאיר דגן עם שר הביטחון משה ארנס וסגל המטה הכללי בדיון בתקופת מלחמת המפרץ 1991
האלוף מאיר דגן, 1993
מאיר דגן (30 בינואר 1945 – 17 במרץ 2016) היה ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בין השנים 2002–2011. קודם לכן שימש בשורת תפקידים ביטחוניים אחרים ובהם הגיע עד דרגת אלוף בצה"ל. בין השאר היה מי שהקים ופיקד על יחידת רימון (1970), לה מיוחס תפקיד חשוב בחיסול הטרור הפלסטיני ברצועת עזה בראשית שנות ה-70. קיבל ב-1971 את עיטור העוז.
קורות חיים

דגן נולד בשם מאיר הוברמן ברכבת בברית המועצות, להורים מפולין שנמלטו מספר שנים קודם לכן לברית המועצות מפני הנאצים. אבי אמו, בער ארליך (סלושני), נרצח בשואה. במהלך שנות כהונתו כראש המוסד החזיק דגן במשרדו תמונה מפורסמת שבה - לטענת דגן - נראה סבו רכוב על יהודי אחר כאקט של השפלה זמן קצר לפני שהוא נורה בידי חיילים נאצים. עם זאת, חוקר השואה צביקה שורצמן פִרסם כי אותו אדם שאולץ לרכוב על גבו של היהודי הוא אייזק ורובל - אביו של צבי אנקורי - שאיננו קרוב משפחה של דגן. משפחתו של דגן עלתה לישראל בשנת 1950, תחילה התגוררה במחנה ישראל, מחנה עולים בלוד, ואחר כך השתקעה בבת ים, בה ניהלו הוריו מכבסה. דגן היה נשוי לבינה ואב לשלושה ילדים. אחיו הבכור, אליעזר הוברמן, הוא פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
קורות חיים > ראש המוסד

ב-10 בספטמבר 2002 הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על מינויו של דגן לתפקיד ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במקום אפרים הלוי. הוא כיהן עד סוף שנת 2010, לאחר שכהונתו הוארכה פעמיים. כהונתו של דגן נחשבה למוצלחת במיוחד, וכישוריו, יצירתיותו ופועלו הוערכו לטובה הן על ידי גורמים ישראלים והן על ידי גורמים בינלאומיים, בהם גורמים ערביים. בתקופת כהונתו יוחסו למוסד מספר חיסולים של פעילי טרור בכירים, בהם עז א-דין שייח' ח'ליל, עימאד מורנייה, המפקד הצבאי של חזבאללה, ובכיר החמאס מחמוד אל-מבחוח. לזכות דגן גם נזקפו השגת המודיעין להשמדת הכור הגרעיני הסורי בשנת 2007 והתמיכה בתקיפה ועיכוב של תוכנית הגרעין האיראנית.
דגן האמין שמלחמה כלכלית היא חלק בלתי נפרד מעימות עם האויב ופתח אסטרטגיה חדשנית למלחמה בטרור המופנה נגד ישראל והיהודים לפיה ינותקו מחוללי הטרור מהחמצן המניע אותם – הכסף, מקורות המימון דרכם מוזרם הכסף – המוסדות הפיננסיים והבנקאים המפעילים את המנגנון. את המודיעין מספקת יחידת 'צלצל', יחידה חשאית שהקים דגן ותפקידה לאתר ולסמן את 'כיסו' של האויב. את המערכה הכלכלית-משפטית מוביל ארגון החברה האזרחית, שורת הדין, בראשות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, יועצת הסתרים של דגן, הפועלת לעיתים מתוך יוזמה אישית ולעיתים בהכוונה ובעזרת מידע שמועבר מסוכנויות ביטחון ומוסדות מדינתיים אחרים.
ב-6 בינואר 2011 סיים דגן את תפקידו וזכה לשבחים רבים על פעילות המוסד בכהונתו. במקומו מונה תמיר פרדו. לאחר פרישתו העריך שאיראן לא תשיג יכולת גרעינית לפני שנת 2015, ושלל בתוקף את האפשרות שישראל תתקוף את איראן לשם מניעת השגתה של יכולת גרעינית.
קורות חיים > לאחר הפרישה

עם פרישתו היה מועמד על ידי שר התחבורה ליו"ר חברת נמלי ישראל, מינוי שלא יצא לפועל בסופו של דבר. ב-25 במאי 2011 מונה ליושב ראש חברת גוליבר אנרג'י העוסקת בחיפושי גז ונפט בים התיכון. היה נשיא כבוד של חברת המודיעין העסקי בי.סי. אסטרטגיה (בלאק קיוב).
בשנת 2012 אובחן כלוקה בסרטן הכבד, ובסיוע של נשיא מדינת ישראל, ראשי ממשלת ישראל ואח"מים נוספים החל דגן במסע חיפוש אחר מדינה שבה יוכל לעבור השתלת כבד. באוקטובר אותה שנה, לאחר ששירותי רפואה במדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, הודו וסין סירבו בשל גילו, עבר לבסוף השתלת כבד בבלארוס בעזרתו של אלימלך פירר בזכות התערבותו של נשיא המדינה אלכסנדר לוקשנקו וכן אישים ישראליים, בתוכם אביגדור ליברמן.
פעמים אחדות מתח ביקורת חריפה על תפקודו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. ב-28 בינואר 2015, באירוע שנערך ביום עיון של עמותת אריאל שרון למנהיגות במוזיאון תל אביב, אמר: "ראש הממשלה ונפתלי בנט מובילים את ישראל למדינה דו-לאומית שהיא אסון וסכנה לציונות", וכן, "אחרי יום כיפור עבר לי הפחד על קיומה של מדינת ישראל. הייתי בטוח שנוכל לעמוד בכל דבר, אבל היום אני מודה שיש לי סימני שאלה קשים על הכיוונים של ההנהגה הנוכחית". ב-7 במרץ 2015 נשא נאום בהפגנה שנערכה בכיכר רבין במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ואמר: "שש שנים ברציפות מכהן בנימין נתניהו כראש הממשלה. שש שנים שבהן ישראל לא הייתה תקועה יותר מאשר הפעם הזו. שש שנים שבהן הוא לא הוביל מהלך אמיתי אחד לשינוי פני האזור או ליצירתו של עתיד טוב יותר".
ב-17 במרץ 2016 נפטר דגן בבית החולים איכילוב בתל אביב, ממחלת הסרטן, בגיל 71. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי בראש פינה. משפחתו הסכימה לתרום את איבריו להשתלה, ושתי קרניות מגופו הושתלו בשני ישראלים.
במאי 2016 התפרסם בתוכנית "עובדה" ראיון שערכה אילנה דיין עם דגן, ובו אישר שמסר מידע מדיונים שניהל עם ראש הממשלה נתניהו ושר הביטחון ברק למזכיר ההגנה האמריקאי, ליאון פאנטה, בין השאר את התרשמותו של ברק משיחותיו עם האמריקאים לגבי תגובה אמריקאית לתקיפה ישראלית נגד הכור הגרעיני באיראן. דגן אמר שעשה זאת כדי לסכל תקיפה ישראלית נגד הכור האיראני, שהייתה לדעתו משגה חמור ומסוכן.
בנובמבר 2024 שודרה סדרת בת חמישה פרקים בשם מאיר דגן: המלחמה האחרונה בYes דוקו, בבימוי דרור מורה, וכוללת ראיונות שנתן שבועות מספר לפני מותו.
הוקרה

באפריל 2011 זכה בפרס חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל.
במאי 2011 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
בתחילת ספטמבר 2017 נערך בצה"ל תרגיל גדול לגיס הצפוני שנשא את השם "אור הדגן" לזכרו של מאיר דגן.
בנתניה נקרא רחוב על שמו. ברמת השרון נקרא גשר להולכי רגל על שמו.
לקריאה נוספת

יועז הנדל ויעקב כץ, ישראל נגד איראן, מלחמת הצללים, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן, 2011, מסת"ב 9789655520088
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, תל אביב: ידיעות ספרים, 2012, מסת"ב 9789655454826
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
בן כספית, חמקן, אור יהודה: זמורה ביתן, 2013, מסת"ב 9789655525915
מיכאל בר-זהר וניסים משעל, המוסד המבצעים הגדולים, תל אביב: ידיעות ספרים, 2010, פרק ב'
שמעון גולן, טילים על ישראל, הוצאת צה"ל/ המחלקה להיסטוריה, משרד הביטחון ומודן, 2020.
ריו דה ז'ניירו

ערך זה עוסק בעיר בברזיל. אם התכוונתם למדינה בברזיל, ראו .
ריוּ דה ז'ניירוּ (בפורטוגזית: Rio de Janeiro, בהגייה מקומית: [ˈhiw dʒi ʒʌˈnejhu] – "היו ג'י ז'נייהו"; מוכרת גם כ"ריו") היא עיר השוכנת באזור הדרומי-מזרחי של ברזיל, על שפת האוקיינוס האטלנטי, בחלק הדרומי של האזור הטרופי. העיר הייתה בירתה של ברזיל מהתקופה הקולניאלית, ועד להעברת התואר עיר הבירה לברזיליה בשנת 1960.
ריו היא היעד התיירותי העיקרי במחצית הדרומית של כדור הארץ. היא המטרופולין השנייה בברזיל (אחרי סאו פאולו) מבחינת גודל אוכלוסייה, חשיבות כלכלית, מסחרית ועסקית, ופעילות תרבותית. היא עיר הנמל הגדולה בברזיל. עם למעלה מ-6.3 מיליון תושבים, היא העיר השישית בגודלה באמריקה וה-26 בעולם.
ריו היא העיר הברזילאית הידועה ביותר מחוץ לברזיל בשל אטרקציות מפורסמות בה, כגון חופי קופקבנה ואיפנמה, הר קורקובדו עליו שוכן פסל ישו הגואל (אשר הוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים), רכבל הר הסוכר העולה להר הסוכר, אצטדיון המרקנה, מפרץ הגואנברה, ומצעד בתי הספר לסמבה הנערך בזמן הקרנבל. היא נבחרה לארח את שלבי הגמר של מונדיאל 2014, ואת אולימפיאדת 2016. תושבי העיר מכנים אותה לעיתים קרובות "העיר המופלאה" (Cidade Maravilhosa) בשל יופייה הטבעי, הכולל צוקים מיוערים העולים בתלילות לגבהים של מאות מטרים, איים טרופיים, חופים לבנים, ומפרצים רחבים. הדימוי החיובי של העיר גם כולל את אופי תושביה, הנתפסים כרגועים ושמחים רוב הזמן, גם העניים שביניהם.
ריו סובלת מבעיות אורבניות רבות, דוגמת אלימות הכוללת גנבות ושודים מזוינים. בריו שורר אי שוויון קיצוני, ושכונות עוני (ה"פאבלות" - favelas) שוכנות לצד בנייני עשירים מפוארים.
משמעות השם ריו דה ז'ניירו הוא "נהר של ינואר" (בפורטוגזית החודש ינואר נהגה "ז'ניירו"). יליד ריו מכונה "קאריוקה" (carioca), מילה בשפת הטופי-גוארני שמשמעותה "בית האיש הלבן". בשנת 2012 הוכרז שטח של כ-72.5 קמ"ר בעיר, כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה > טופוגרפיה

לטופוגרפיה של ריו דה ז'ניירו תפקיד מכריע בהתפתחות העיר. בשטח ריו ישנם שלושה מסיבים. בצד הדרום-מזרחי של העיר ניצב "מסיב הטיז'וקה" (Maciço da Tijuca), הקרוי גם "מסיב הקריאוקה" (Maciço Carioca); הוא כולל את הר קורקובדו (704 מ'), הר הסוכר (395 מ'), סלע גבאה (842 מ') ופסגת טיז'וקה (1022 מ'). במרגלות מסיב טיז'וקה התחילה העיר ריו הצעירה סביב הנמל שבמפרץ גואנברה. בגלל המסיב, לא הייתה העיר יכולה להתפתח מערבה, ולכן במהלך השנים נע המעמד הגבוה של החברה כלפי דרום-מערב, והשכבות החלשות צפון מערבה, כאשר המסיב חוצץ בין שתי האוכלוסיות.
במרכז שטחה של ריו עומד "מסיב הסלע הלבן" (Maciço da Pedra Branca), בו נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר של העיר, "פיסגת הסלע הלבן" (1024 מ'). שלוחת המסיב כלפי מזרח מתחברת למסיב הטיז'וקה וכך מהווה חומה המפרידה את הצפון מהדרום. שלוחה נוספת של מסיב הסלע הלבן, לכיוון דרום מערב, מבודדת את האזור הצפון מערבי של העיר מצדה הדרומי.
בקצה הצפוני של העיר ישנו "מסיב ז'ריסינו" (Maciço de Gericinó). ביחד עם מסיב הסלע הלבן, הוא יוצר פרוזדור בכיוון מזרח-מערב בחלק הצפוני של העיר, בו נרשמות הטמפרטורות הגבוהות ביותר בריו.
גאוגרפיה > אקלים

ריו היא בעלת אקלים טרופי, עם סיווג Aw על פי שיטת קפן. כלומר, אקלים חם ורטוב שבו הטמפרטורה גבוהה (ממוצע שנתי של 23.1 מעלות צלזיוס) וכמות המשקעים רבה, בעיקר בקיץ, עם עונה אחת (חורף) קרירה ושחונה יחסית. מכוון שריו שוכנת במחצית הדרומית של כדור הארץ, עונת הקיץ חלה בין החודשים דצמבר ומרץ ואילו עונת החורף בין יוני לספטמבר, שהוא ההפך ממה שמתרחש בישראל.
הלחות היחסית גבוהה בכל חודשי השנה, וזאת הסיבה לכך ששינויי הטמפרטורה לאורך השנה יחסית נמוכים.
| אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> ינואר.39.7.32.5.23.2.17.2.130 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> פברואר.39.3.32.9.23.4.18.6.120 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> מרץ.39.8.31.9.22.9.17.6.130 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> אפריל.38.6.29.2.21.13.2.100 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> מאי.35.6.27.5.18.9.11.2.70 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> יוני.34.4.26.6.17.6.11.2.50 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> יולי.36.25.9.16.9.10.6.40 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> אוגוסט.37.7.27.2.17.8.10.7.40 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> ספטמבר.38.6.27.6.19.12.4.60 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> אוקטובר.38.6.27.8.19.9.10.2.80 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> נובמבר.40.29.1.20.8.13.5.90 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> דצמבר.39.9.30.9.22.2.12.8.130 | אקלים בריו דה ז'ניירו (2010–2019)> שנה.40.29.1.20.3.10.2.1,090 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: weatherbase
אזורי העיר

העיר ריו דה ז'ניירו מחולקת ל-160 שכונות ב-34 יחידות ניהוליות, אשר משתייכות ל-19 תת-עיריות.
מקובל ליחס לריו ארבעה אזורים עיקריים: "מרכז העיר", "האזור הדרומי", "האזור הצפוני" ו"האזור המערבי".
אזורי העיר > מרכז העיר

"מרכז העיר" (Centro da Cidade), או פשוט "המרכז", הוא המרכז הפיננסי של ריו והעתיק מבין האזורים שלה. מבחינת גאומטריה, "המרכז" לא נמצא במרכז ריו אלא בקצה המזרחי שלה, על שפת מפרץ גואנברה. שם התפתחה העיר מסביב לנמל ובו התגוררו רוב התושבים במשך כשלוש מאות השנים לאחר ייסודה, עד שהתפתחה העיר כלפי צפון-מערב ודרום-מערב. מצוים ב"מרכז" גורדי שחקים רבים לצד בניינים היסטוריים, ושם מתרחשת עיקר הפעילות הפיננסית בעיר.
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של המרכז כוללים:
הסמבודרומו, בו מתרחשים מצעדי בתי הספר לסמבה בקרנבל
התיאטרון העירוני, שהוא גם בית האופרה
שדה התעופה על שם סנטוס דומנט, דרכו עוברות טיסות פנימיות בלבד
הנמל של ריו
תחנת הרכבת המרכזית
תחנת האוטובוסים המרכזית
תחנת המעבורות
הקשתות של לאפה (Arcos da Lapa)
מערכת החשמליות של סאנטה טרזה (Bondinho de Santa Teresa)
אזורי העיר > האזור הדרומי

ה"אזור הדרומי" (Zona Sul) הוא האזור היוקרתי ביותר בעיר, בו מתגוררים מרבית האוכלוסייה העשירה (אם כי בעשור האחרון ניכרת תנועת רבה מאזור הדרום ל"ברה דה טיז'וקה" שבאזור המערבי).
באזור הדרומי של ריו נמצאים מרבית האתרים התיירותיים המפורסמים של ריו:
חופי פלמנגו, בוטפוגו (אנ'), אורקה, קופקבנה, איפנמה, לבלון וסאו קונרדו,
הר קורקובדו (שעליו פסל ישו הגואל) והר הסוכר עם רכבלו (אנ')
הגן הבוטני העירוני
ההיפודרום של ריו
האגם רודריגו דה פרייטס (Lagoa Rodrigo de Freitas)
מוזאון האומנות המודרנית של ריו שבפארק פלמנגו
אזורי העיר > האזור הצפוני

"האזור הצפוני" (Zona Norte) הוא האזור הכולל את המספר הרב ביותר של שכונות בעיר. רוב התושבים המתגוררים בו שייכים למעמד הביניים או לשכבות החלשות של החברה. שתיים מהפָֿאבֶ֫לוֹת הגדולות בעיר נמצאות באזור הצפוני - הפאבלה של גבעת הגרמני (Favela do Morro do Alemão) ופאבלת ה"מָרֶה" (Favela da Maré). אך האזור כולל גם, בחלקו הדרומי, שכונות שהיו יוקרתיות בתחילת המאה ה-20, בהן גרה היום אוכלוסייה ברמת סוציו-אקונומית בינונית עד גבוהה (לדוגמה, שכונות "טיז'וקה" ו"וילה איזבל").
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של האזור כוללים:
אצטדיוני המרקנה והאֶנְזֶ'נְיאַוֹ
יער הטיז'וקה
גן החיות של ריו
ארמון הקיסרות לשעבר "קינטה דה בואה ויסטה" (Quinta da Boa Vista), היום מוזיאון האימפריה הברזילאית
שדה התעופה הבינלאומי של ריו, על שם טום ז'ובים
מוזאון המחר (Museu do Amanhã)מוזאון המחר (museu do amanhã)
האי פָּקֶ֫טָה (אנ') (Ilha de Paquetá)
כנסיית הפנייה (Igreja da Penha)
אזורי העיר > האזור המערבי

ה"אזור המערבי" (Zona Oeste) הוא האזור הרחב ביותר מבין הארבעה, הכולל יותר ממחצית משטחה של העיר, ובו כמחצית מאוכלוסייתה. הוא המרוחק ביותר מהמרכז וכולל שטחים כפריים ומיוערים לצד שכונות עירוניות.
האזור המערבי מכיל שני חלקים השונים אחד מהשני. החלק הדרומי שלו כולל שכונות יוקרתיות והוא בעל מאפיינים דמוגרפיים דומים לאלו של האזור הדרומי. החלק הצפוני של האזור המערבי, לעומת זאת, דומה יותר לאזור הצפוני מבחינה דמוגרפית, עם שכונות חלשות מבחינה סוציו-אקונומית. מהסיבה הזאת לפעמים מתייחסים לחלק הדרומי כאזור נפרד משאר האזור המערבי.
לחלק הדרום-מזרחי של אזור המערבי שייכת השכונה "ברה דה טיז'וקה" (Barra da Tijuca), שהיא בין היוקרתיות ביותר בעיר, ואשר נמצאת בתנופת בנייה גדולה במיוחד. שתי סיבות עיקריות ישנן לתנופה זאת. האחת היא תהליך הנדידה דרום-מערבה של השכבות העשירות של ריו, אשר מתרחש מאז שלהי המאה ה-19. הסיבה השנייה היא האולימפיאדה 2016, מכוון שחלק גדול מהמשחקים התרחשו בשכונה. על כן, ערך הנדל"ן בברה דה טיז'וקה עולה בצורה מתמדת.
האזור המערבי כולל גם את שכונת "עיר אלוהים" (Cidade de Deus), שכונת עוני המתוארת בסרט עיר האלוהים.
החופים הידועים

בריו כ-40 קילומטר של חופים מהמפורסמים בעולם אשר הומים אדם בכל שעות היממה. החופים משמשים בין השאר למשחקי כדורעף וכדורגל. האורות הנוצצים לאורך קו המים מוסיפים ליופייה של העיר.
למה
קופקבנה - חוף לאורך אבנידה אטלנצ'יקה, אחד הרחובות המתוירים ביותר בעיר.
איפנמה
לבלון
בארה דה טיז'וקה
קרנבל

בריו נערך הקרנבל המסורתי כמו בכל עיר ביבשת אמריקה הדרומית בחודש פברואר בדרך כלל, אך לזה של ריו יצא השם של הקרנבל הכי זוהר ומפואר. זאת בשל התחרות שמתקיימת בין בתי הספר לסמבה במשך שבוע הקרנבל. "מצעד המנצחות" הנערך אחרי כן בחוצות ריו לעיני כל הוא אירוע רב משתתפים ומרהיב ביופיו.
דמוגרפיה > קריוקה

יליד ריו מכונה "קריוקה" (Carioca), מילה שמקורה בטופי עתיקה. ישנן מספר תאוריות באשר למקורו של שם זה. לפי אחת מהן, מקורו בצירוף המילים kari ("אדם לבן") ו-"oka" ("בית"), כלומר בית האדם הלבן. התושבים הילידים של ברזיל השתמשו במילה kari, שפירושה המקורי הוא שם של דג המצוי בברזיל, לתיאור הפורטוגלים שהגיעו לארצם, מאחר שהשריון שעטו הזכיר להם את מראהו של הדג. לפי תאוריה אחרת, נקרא המקום על שם שבט kariîó, ופירוש המילה הוא ביתו של שבט זה. תאוריה נוספת גורסת כי במקום בו שוכנת כיום שכונת גלוריה היה בעבר כפר בשם Kariók או Karióg, והוא שהעניק לעיר את הכינוי.