היסטוריה של האיטי
עצמאות: השנים הראשונות (1804–1843)

תחילה אחז דסאלין בתואר של נשיא האיטי, ראש המדינה החדשה. למרות זאת, בספטמבר 1804 הכריז על עצמו בתור קיסר האיטי ועל הקמתה של מונרכיה חוקתית שבפועל הייתה דיקטטורה בעוד הוא לקח על עצמו את התואר 'ז'אק הראשון, קיסר האיטי'. עם עלייתו לשלטון קבע דסאלין את עיר הנמל פורט-או-פרנס להיות לו לבירה.
עם קבלת השלטון, דסאלין אישר את החוקה של 1804. חוקה זו, במונחים של חירויות חברתיות, קראה ל:
חופש הדת (תחת טוסן, הנצרות הקתולית הוכרזה כדת המדינה הרשמית);
כל אזרחי האיטי, ללא קשר לצבע העור, יכונו בשם "שחור" (זה היה ניסיון לחסל את ההיררכיה הגזעית הרב-שכבתית שהתפתחה בהאיטי, עם אירופאים מלאים או כמעט מלאי דם בראש, ברמות שונות של עור בהיר עד חום באמצע, ועור כהה בתחתית).
על גברים לבנים נאסר להחזיק רכוש או תחום על אדמת האיטי. אם הצרפתים יחזרו להשיב את העבדות, סעיף 5 בחוקה הכריז: "בירייה הראשונה של אקדח האזהרה, הערים יושמדו והאומה תקום לנשק".
שלטונו הדיקטטורי והאכזרי של דסאלין הוביל לעליית ההתנגדות לשלטונו עם הזמן. עיקר ההתנגדות למשטר נבעה מאילי הון ובעלי נחלות שהיו בעבר השחורים המשוחררים בסדר המעמדות שהתקיים במהלך תקופת המושבה הצרפתית. מנהיג האופוזיציה של בעלי הנחלות, אלכסנדר סאבס פטיון (Alexandre Sabès Pétion), החל מרד נגד דסאלין במהלך שנת 1806. דסאלין שלח כוחות להפיל את המרד ומצא את מותו בהתנקשות פוליטית שהתרחשה במאבק שפרץ. לאחר מכן נחלקה השליטה בהאיטי בין אלכסנדר סאבס פטיון ותומכו ואנרי כריסטוף (Henri Christophe).
כריסטוף יצר את מדינת האיטי הסמכותנית בצפון, ופטיון הקים את הרפובליקה של האיטי בדרום. כריסטוף ניסה לשמור על מערכת קפדנית של עבודה וייצור חקלאי הדומה למטעים לשעבר. למרות שבאופן קפדני, לא הונהגה עבדות, הוא כפה שיטה פיאודלית למחצה, שבה כל אדם בעל יכולת נדרש לעבוד במטעים כדי לייצר סחורות למדינה הצעירה. השיטה שלו, אף על פי שהיא מעיקה ללא ספק, הניבה את מירב ההכנסות של שתי הממשלות.
לעומת זאת, פטיון פירק את האחוזות הקולוניאליות לשעבר וחילק את הקרקע לאחזקות קטנות. בגלל העמדה הבינלאומית החלשה ומדיניות העבודה שלה (רוב האיכרים חיו דרך כלכלת קיום), ממשלתו של פטיון הייתה תמיד על סף פשיטת רגל. עם זאת, במשך רוב זמנה, היא יצרה את אחת הממשלות הליברליות והסובלניות ביותר בהאיטי אי פעם. בשנת 1815, בתקופת מפתח במאבקו של בוליבר למען עצמאות ונצואלה, הוא העניק למנהיג ונצואלה מקלט וסיפק לו חיילים ותמיכה חומרית משמעותית. היו לה גם הכי פחות התכתשויות צבאיות פנימיות, למרות הסכסוכים המתמשכים שלה עם הממלכה הצפונית של כריסטוף. אולם ב-1816, לאחר שמצא את נטל הסנאט בלתי נסבל, הוא השעה את בית המחוקקים והפך את תפקידו לנשיא לכל החיים. זמן לא רב לאחר מכן, הוא מת מקדחת צהובה, ועוזרו ז'אן פייר בואייה החליף אותו.
בשנת 1811, הנרי כריסטוף הכריז על עצמו כמלך אנרי הראשון של ממלכת האיטי בצפון והזמין כמה מבנים יוצאי דופן. הוא אפילו יצר מעמד אצולה באופנת המלוכה האירופית. אולם בשנת 1820, נחלש ממחלה ועם ירידה בתמיכה במשטרו הסמכונתני, הוא התאבד בכדור כסף במקום להתמודד עם הפיכה. מיד לאחר מכן, יורשו של פטיון, בואייה, איחד מחדש את האיטי באמצעות טקטיקות דיפלומטיות ושלט כנשיא עד להדחתו ב-1843.
כמעט שנתיים לאחר שבואייה ביסס את השלטון במערב, האיטי פלשה לסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית של היום) והכריזה על האי כמשוחרר ממעצמות אירופה. ב-30 בנובמבר 1821 הכריז המושל הספרדי חוסה נונייס דה קאסרס, על עצמאותו של מזרח האי, בשם "הרפובליקה של האיטי הספרדית" - "Haiti Español", וביקש לצרפה לפדרציה של רפובליקת קולומביה הגדולה שייסד סימון בוליבר בצפון יבשת דרום אמריקה באותה התקופה. תשעה שבועות לאחר מכן שבו בני האיטי, בראשות ז'אן פייר בואייה, וכבשו את מזרח האי, בהכריזם על איחודו של האי היספניולה תחת שלטון האיטי. בדרך זו הוא השיג את אחדות האי, אשר בוצעה רק לפרק זמן קצר על ידי טוסן לוברטור בשנת 1801. כיבוש הצד הספרדי של בואייה הגיב גם למאבקים פנימיים בקרב הגנרלים של כריסטוף, להם העניק בואייה סמכויות נרחבות ואדמות במזרח.
שליטתה בת עשרים ושתיים השנים של האיטי בשטחו המזרחי של האי היספניולה, זכורה על ידי התושבים כתקופה של משטר צבאי אכזרי, אך המציאות הייתה מורכבת בהרבה. בשנות המלחמה והמהפכה צברה האיטי חוב ענק לגורמי חוץ, ובמיוחד לצרפת, שהיה עליה לשלמו. בתמורה להכרה דיפלומטית מצרפת, נאלץ בואייה לשלם שיפוי עצום על אובדן הרכוש הצרפתי (בפרט העבדים) במהלך המהפכה. כדי לשלם על כך, הוא נאלץ להעלות הלוואות בצרפת, מה שהכניס את האיטי למצב של חובות. בויאר ניסה לאכוף את הייצור באמצעות חקיקה, שאושרה ב-1826, אך לבעלי איכרים חופשיים, בעיקר חיילים מהפכנים לשעבר, לא הייתה כל כוונה לחזור לעבודות הכפייה שנלחמו כדי להימלט. עד 1840, האיטי הפסיקה לייצא סוכר לחלוטין, אם כי כמויות גדולות המשיכו לגדל לצריכה מקומית כטאפיה - רום גולמי. עם זאת, האיטי המשיכה לייצא קפה, שדרש מעט גידול וצמח פראי למחצה.
כלכלת האי נסוגה לכלכלה חקלאית בסיסית, ושיטת הפרמאז' הפאודלית למחצה, שהונהגה על ידי דסאלין, ובה חויב כל אדם כשיר לעבוד במטעים כצמית, נותרה בתוקף על אף רצונו של בואייה להכריתה. כדי לנסות ולשפר את המצב, הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה. המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, שלהן ניתנו מכסות ייצור.
כדי ליישם שיטה זו, הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות את ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא. כן ניסה בואייה לכפות שירות צבאי, להגביל את השימוש בשפה הספרדית ולהכרית מנהגים עתיקי יומין כקרב התרנגולים. מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי (ב"שפה, גזע, דת ומנהגים"). עם זאת, בתקופה זו נפסקה לחלוטין העבדות שזוהתה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על תושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן. גם רכושה של הכנסייה הקתולית, שבני האיטי ראו בה חלק ממנגנון השיעבוד, הופקע. הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלו חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח. העבדים המשוחררים לא ראו בעין יפה את הניסיונות להכריחם לגדל יבולים לייצוא. בעיר סנטו דומינגו עצמה צמחה תנועה לאומית לעצמאות. האי כולו נשאר תחת שלטון האיטי עד 1844, כאשר במזרח קבוצה מקרה האוכלוסייה המקומית הובילה מרד שחילק את האי להאיטי במערב והרפובליקה הדומיניקנית במזרח.
רעידת האדמה ב-1842 הרסה את העיר ואת ארמון סאנס-סוצ'י, והרגה 10,000 בני אדם. זו הייתה רעידת האדמה הגדולה השלישית שפגעה במערב היספניולה בעקבות רעידות האדמה בפורט-או-פרינס בשנים 1751 ו-1770, והאחרונה עד רעידת האדמה ההרסנית של 2010.