stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולוניאליזם התיישבותי
טענות לקולוניאליזם התיישבותי בציונות > היישוב העברי

ישנן טענות לפיהן עצם היישוב העברי בארץ ישראל הוא ביטוי לקולוניאליזם התיישבותי. ההקבלה זו בין הקמת מדינת ישראל לבין התיישבות קולוניאליסטית נחשבת לתפיסה אנטי-ציונית. אחד הראשונים שביטא תפיסה זו היה ההיסטוריון הצרפתי מקסים רודינסון, שפרסם במאי 1967 מאמר בשם "האם ישראל היא עובדה קולוניאליסטית?" בגיליון מיוחד של כתב העת לפילוסופיה "Les Temps modernes" בעריכתו של ז'אן-פול סארטר. במאמר מנה רודינסון מספר הקבלות בין מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית, והתפלמס עם מספר טענות נגד, בראשן הגישה לפיה הציונות פעלה ללא גיבוי מעצמתי. לשיטתו בריטניה תפקדה עבור היהודים כ"מעצמה הכובשת". מבקריו של רובינסון מזהים שתי תכונות עיקריות של קולוניאליזם התיישבותי שרובינסון התעלם מהן: זיקה חזקה ומתמשכת לארץ המוצא שממנה הגיעו המתיישבים, וניסיון להשתלט צבאית וכלכלית על השטחים שנכבשו. תכונות אלה לא היו קיימות בתקופת היישוב והן נעדרות לחלוטין מהמפעל הציוני, לכן ההקבלה אינה תקפה.
הסופר והפילוסוף אלבר ממי התייחס להקבלה מעין זו בהקדמה למהדורה העברית של ספרו "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש". ממי כותב: "רובינסון הצביע על ישראל כעל עובדה קולוניאלית, אולם, אלא אם נרחיב את גבולות ההגדרה עד כי נכלול בה כל דבר העולה על הדעת, ישראל אינה עומדת אף לא באחד מן הקריטריונים האלה: לא מדינת-אם להישען עליה, לא ניצול כלכלי, לא השתלטות על נכסים, לא ניהול ישיר ולא מדיניות חוץ שהוחרמה. היהודים הישראלים אינם מנצלים את הערבים הישראלים, גם אם לא נעשה הכול למען שוויון מלא. אך אנו רחוקים מיחס קולוניאלי."
היסטוריונים נוספים הפריכו אף הם הקבלה זו. אחד המאמרים הידועים בנושא זה הוא מאמרו של אבי בראלי "לשכוח את אירופה", בו הוא מציין שעל אף שמבחינות מסוימות הציונות דומה לקולוניאליזם, הרקע של אנטישמיות ורדיפת היהודים באירופה יוצר הבדל משמעותי בין הקולוניאליזם לציונות.
על אף הביקורת נגד ההקבלה, ההקבלה בין הקמת מדינת ישראל להתיישבות קולוניאליסטית עדיין רווחת בחוגים אנטי-ציוניים ובפרט בקרב התקשורת במדינות האסלאם וערב; אך גם בכלי תקשורת בכירים באירלנד, בבריטניה, בספרד, במדינות רבות מתוך יבשת אמריקה הדרומית והמרכזית, ובדרום-אפריקה; וגם בקרב המדינות האנטי-אמריקניות והאנטי-מערביות הבולטות ביותר, במזרח יבשת אסיה, כגון צפון-קוריאה וסין, ובמזרח יבשת אירופה, כגון רוסיה ובלארוס.
טענות לקולוניאליזם התיישבותי בציונות > ההתנחלויות

נוסף על הטוענים לקולוניאליזם התיישבותי בכל המפעל הציוני, ישנם הטוענים שההתנחלויות שהוקמו בידי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים הם ביטוי לקולוניאליזם התיישבותי. תפיסה זו רווחת בעיקר בקרב הפלסטינים ובקרב אנשי שמאל רדיקלי בישראל. כך למשל המומחה למדע המדינה עלי ג'רבאווי (אנ') כותב כי "הכיבוש הישראלי בפלסטין הוא אחד ממקרי ההתיישבות הקולוניאליסטית היחידים שנותרו כיום בעולם."
בשנת 2005 פרסם ד"ר גדי אלגזי מחקר בשם "הסיפור על קפיטליזם קולוניאלי בישראל" ובו כתב: "חלק ניכר מהשפכים של שכונות מודיעין עילית הוזרם אל נחל מודיעין ומזהם את מקורות המים באזור. לא מדובר כאן בשחיתות גרידא או במינהל לא תקין, אלא במאפיין מבני של הספר הקולוניאלי: ההתנחלות הפרועה מזמנת אפשרויות נדל"ניות ורווחים מפליגים על חשבון הסביבה האנושית וסביבת הטבע של המקום." במאמר משנת 2014 הרחיב אלגזי את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם התיישבותי, וטען כי גם בגבולות הקו הירוק מתרחשים תהליכים קולוניאליסטיים.
מספר טענות נטענו כנגד האשמה זו:
ישראל טוענת כי אין להחשיב את יהודה ושומרון כשטח כבוש היות שהחזקת ירדן בהם הייתה לא חוקית, למרות ששליטת ירדן בשטחים אלו זכתה להכרה בינלאומית מצד בריטניה, עיראק, פקיסטן ומדינות נוספות. כמו כן, ירדן ויתרה על תביעתה לריבונות בשטח בשנת 1988 בהכרזה על ניתוק הזיקה.
המשפטן עודד מודריק ביקש להפריך את ההקבלה בין ההתנחלויות לקולוניאליזם במאמרו "לא קולוניאליזם ולא כיבוש", ובין היתר כתב: "הטענה שמדינת ישראל רואה באיו”ש מושבת חסות נראית לי מוטעית מיסודה. למדינת ישראל יש טענה לזכויות ריבוניות באיו”ש, אך לא זו בלבד שהמדינה לא החילה את ריבונותה באזור, היא אף מקבלת את העובדה שלפלסטינים יש טענה נוגדת ושיש ליישב את הסכסוך במסגרת הסכמית. עמדה זו היא היפוכו של משטר קולוניאלי."
ההתנחלויות הוקמו בשטחים לא מיושבים ולכן אינן נחשבות לאקט של קולוניאליזם. בשונה מהטיעונים הקודמים, טיעון זה אינו רלוונטי לגבי אמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת להעביר אוכלוסייה לשטח כבוש, בין אם הוא מיושב ובין אם לא.
יחסי כובש-נכבש

חוקרים רבים חקרו את הקולוניאליזם וההתיישבויות הקולוניאליסטיות השונות, וברובן זיהו שליטה שמאופיינת בדיכוי תמידי. ההיסטוריה ההשוואתית של התיישבויות קולוניאליסטיות מאפשרת זיהוי מסגרת גלובלית משותפת למרחבים אימפריאליסטיים רבים ודומים.
חוקרים הציעו מודלים תאורטיים שונים להבנת הדינמיקה של הכוח במצבי שליטה קולוניאליסטיים. למשל, לורנזו ורצ'יני מאפיין את הדינמיקה העיקרית במצבים אלו כמערכת יחסים משולשת בין המתנחלים, "האחרים החיצוניים" ו"האחרים הילידים". ההיסטוריונית קרוליין אלקינס (אנ') הגדירה מודל דומה שבמרכזו מערכת יחסים הדדית בין המדינה השולטת וקהילת המתנחלים לבין הממשל המקומי והאוכלוסייה המקומית בשטחים שנכבשו. כדוגמה למודל זה מביאה אלקינס את אלג'יריה הצרפתית, בה היוו המתיישבים האירופיים מיעוט קטן. התכונות העיקריות הן: ניסיונות לבצע טרנספר כפוי של האוכלוסייה המקומית, התפתחותו של "מיתוס חלוצי" בקרב המתנחלים, הדגשת השוני התרבותי בין קהילת המתנחלים לאוכלוסייה המקומית, ויוזמות להחלת ריבונות של המתנחלים בשטחים הכבושים.
ההתיישבות הקולוניאליסטית באלג'יריה לוותה בחילוקי דעות עזים בצרפת. באפריל 1961 הגיע שארל דה גול למסקנה שהשלטון הקולוניאלי באלג'יריה מהווה מעמסה תקציבית וגורם נזק חמור לדימוי הבינלאומי של צרפת. בנוסף לדיונים הפנימיים הופעל גם לחץ בינלאומי. בין השאר, ארצות הברית טענה ששליטתה של צרפת באלג'יריה מהווה איום על כוחו ואמינותו של נאט"ו. לאחר החלטת צרפת לסגת מאלג'יריה קמו חוליות טרור מקרב המתנחלים הצרפתים, כגון הארגון הצבאי החשאי, שתקפו אישים פוליטיים בולטים, הן באלג'יריה והן בצרפת, מתוך תקווה למנוע את הנסיגה, אולם השיגו את המטרה ההפוכה. לאחר מרד הגנרלים הכושל ב-21 באפריל 1961 החלה נטישה המונית של המתנחלים, ובמרץ 1962 הכריזה אלג'יריה על עצמאותה.
לקריאה נוספת

אורן יפתחאל, קולוניאליזם ישראלי - לקרוא לילד בשמו, באתר ynet, 28 באוגוסט 2012
שמואל אמיר, משבר הקולוניאליזם הישראלי, באתר הגדה השמאלית, ‏27 ביולי 2005
מאמרים בנושא התיישבות קולוניאליסטית, באתר "Western American Literature Research" (באנגלית)
הקולוניאליזם האירופי, באתר "סיקור ממוקד"
הערות שוליים

↑  Lachlan McNamee, Settling for Less: Why States Colonize and Why They Stop, 1, Princeton University Press, 2023-01-17, ISBN 978-0-691-23781-7. (באנגלית)
↑  Lorenzo Veracini, Settler Colonialism, Cambridge Imperial and Post-Colonial Studies, 2024 doi: 10.1007/978-3-031-63926-5
↑  Patrick Wolfe, Land, Labor, and Difference: Elementary Structures of Race, The American Historical Review 106, 2001, עמ' 866–905 doi: 10.2307/2692330
↑  אלג'יריה כארץ מדגימה לתהליך הדה-קולוניזציה.
↑  Abe Haak, "Israel, Fait Colonial?" Hardly!, באתר הג'רוזלם פוסט, ‏5 בספטמבר 2015 (באנגלית).
↑  אלבר ממי, דיוקן הנכבש, ולפני כן - דיוקן הכובש, עמ' 9, באתר כותר, ‏1985.
↑  אבי פיקאר, תגובה ציונית הולמת, באתר הארץ, 7 ביוני 2004.
↑  Ali Jarbawi, Israel’s Colonialism Must End, באתר הניו יורק טיימס, ‏4 באוגוסט 2014 (באנגלית).
↑  גדי אלגזי, מטריקס בבילעין, באתר הגדה השמאלית, ‏9 בדצמבר 2005.
↑  גדי אלגזי, קולוניאליזם התיישבותי בתוך הקו הירוק, באתר תראבוט, ‏16 בינואר 2014.
↑  רועי אריאב-פרירא,  1971 - מאמר היועץ המשפטי שמגר על הדין החל ביהודה, שומרון וחבל עזה, "שורשים במשפט", באתר משרד המשפטים, 25 במרץ 2019;
נסים בר-יעקב, ‏תחולתם של דיני המלחמה על השטחים המוחזקים, משפטים ‏י"ט, תש"ן
↑  עודד מודריק, לא קולוניאליזם ולא כיבוש, באתר מידה, 21 בנובמבר 2016.
↑  Lorenzo Veracini, The Other Shift: Settler Colonialism, Israel, and the Occupation, ‏2013 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011540566605171  BnF: cb18189379c (data)  LCCN: sh2020010537 
מושבות של יוון העתיקה (בירוק) ושל הפיניקים (בצהוב) במאה ה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס
חיילי צבא צרפת בווייטנאם מובלים למחנה שבויים בתום קרב דיין ביין פו, 1954
מפת המטעים באירלנד במאה ה-16 וה-17
לוחמי פשמרגה כורדים בצפון עיראק, במהלך מלחמת איראן–עיראק
מפת הההתנחלויות ביהודה ושומרון, עדכנית לשנת 2020
שייקרים

ערך זה עוסק בשייקרים - כת נוצרית שיתופית שהתנגדה למין. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
בניין "משפחה" - קומונה, במושבה השייקרית 'הר הלבנון'
השייקרים (באנגלית: Shakers), או החברה המאוחדת של המאמינים בביאת המשיח השנייה (United Society of Believers in Christ's Second Appearing), הם קהילה נוצרית-שיתופית שצמחה מתוך זרם הקווייקרים באנגליה, והיגרה לצפון אמריקה. על פי מאמיניה מייסדת הכת, אן-לי, היא התגלות שנייה של ישו בדמות אישה. הכת דוגלת בשוויון בין נשים וגברים ובהתנזרות ממין. בתקופת השיא שלה - מנתה הכת כששת אלפים חברים, וכיום מונה שלושה חברים המתגוררים בקומונה במדינת מיין.
היסטוריה > באנגליה

ראשיתה של הכת בקבוצה שהתנתקה מהזרם הנוצרי הקוויקרי, הונהגה על ידי בני זוג בשם וורדלי, והושפעה מן הכת הפוריטנית הצרפתית "הקאמיסארדים" שרוב אנשיה הושמדו בימי רדיפת ההוגנוטים בצרפת, וחלקם נמלטו לאנגליה. חברי הכת הקוויקרית-שייקרית התבדלו מן הקוויקרים בכך שנהגו להתפלל באקסטזה, שהתבטאה בין היתר ברעד ופרפור בכל איבריהם ובמילמול במהלך התפילה (הקוויקרים נהגו לערוך שתיקות ארוכות טרם תפילותיהם, ובתפילה חרישית). מתוך כת השייקרים התבלטה דמותה של אן-לי, בתו של נפח, שהייתה למנהיגת הכת. אן-לי נולדה בשנת 1736 במנצ'סטר, בילדותה הייתה ילדה שקטה עם נטייה רוחנית חזקה. בנערותה עבדה בבית חרושת לאריגת כותנה ולא למדה קרוא וכתוב. בנעוריה נטתה להתקפים הזייתיים שלוו גם בתחושה של שליחות מוסרית. בגיל ההתבגרות חשה רתיעה מחיי אישות ומנישואין, אך בלחץ משפחתה נשאה לבסוף לנפח בשם אברהם סטנדרין. נישואיה לא עלו יפה. ארבעת ילדיה נפטרו בגיל צעיר, דבר שאף הגביר את סלידתה מחיי הנישואין. את מות ילדיה פירשה כעונש על חטא הזיווג ובתחושות האשם שלה התענתה בסיגופי גוף והרבתה להתפלל. מתוך כך החליטה להתנזר מתשוקות העולם. אן לי, שמאמיניה ראו בה לא נביאה בלבד כי אם התגלמות רוחו של המשיח הנוצרי בדמות אישה, הייתה לרוח החיה של הכת השייקרית, שהמצטרפים אליה היו בעיקר מקרב העניים ובעלי המלאכה שלא ידעו קרוא וכתוב. השייקרים נהגו להתפלל את תפילתם האקסטטית והרועשת בפומבי בימי ראשון ובחגים ברחובות העיר. הציבור האנגליקני לא ראה את התנהגותם בעין יפה והם היו קורבן לאלימות ולזריקת אבנים, שרק חיזקו את תחושת צדקתם בדרכם. על פי המסורת השייקרית אף ניצלו המאמינים הראשונים משורה של פורענויות "בדרכי נס", שהתחוללו סביב דמותה של אן-לי. לבסוך הושמה אן-לי בכלא, ושם בשנת 1770 חוותה התגלות, בה ראתה את ישו, אשר גילה לה כי כל ייסורי האדם באים לו בשל חטא יצר הלידה, אשר הדיח את אדם וחוה בגן העדן. אן-לי בישרה זאת למאמיניה, והכת החלה לדגול בחיי פרישות. על פי המסורת, כשהובאה בפני שופטיה דיברה אליהם בשבעים ושתיים לשונות והם נרתעו מחכמתה ומקדושתה.
עם שחרורה של אן-לי מן הכלא, החליטה להגר עם חסידיה לאמריקה. באותה התקופה הצטרף לשורות הכת שלה אדם עשיר, שהיה מוכן לממן את ההגירה מכספו. באביב שנת 1774 יצאה אן-לי עם שמונה מחסידיה באוניית מפרשים בשם "מרים", אשר יצאה מליברפול. על פי המסורת השייקרית הכעיסו חברי הכת את קברניט האונייה בהתנהגותם האקסצנטרית ובתפילותיהם הרועשות, וזה רצה להשליכם הימה. אולם משבא לבצע את זממו געשה סערה אשר ניתקה לוח משלדת האונייה, והמים החלו לחדור אליה. הקברניט הודיע בייאוש כי הספינה אבודה, אולם אן-לי הרגיעה אותו ואמרה כי הספינה תגיע למחוז חפצה בשלום, כיוון שראתה שני מלאכים שהגיעו לראש התורן לבשר בשורת הצלה. בעת שדיברה הכה גל גדול בספינה וחיבר מחדש את הלוח שניתק מן השלדה. לאחר המקרה פסק הקברניט מלהפריע לטקסי השייקרים.
היסטוריה > בארצות הברית

עם הגעתם לארצות הברית נאלצה אן-לי במשך שנתיים לעבוד ככובסת בבתים פרטיים בניו יורק. רק כשהצטרפו חברים נוספים אשר הגיעו מבריטניה עם סכום כסף גדול, יכלה החבורה לרכוש אדמה לחקלאות בניסְקָיוּנָה, ליד העיר אולבני. האזור היה אזור מיוער וביצתי, ובמשך תקופה נאלצו חלק מן החבורה לעבוד כשכירים על מנת לאפשר את עבודת בירוא היערות וייבוש הביצות להכשרת הקרקע לחקלאות. באותה תקופה הכת לא התרחבה, ותנאי המחיה היו קשים. בשנת 1779 דרשה אן-לי כי חברי הקבוצה יאגרו מלאי אוכל גדול עבור חבורה גדולה של אנשים העתידים, כפי שראתה בחזונה, להצטרף בקרוב.
באותה שנה אכן הצטרפו מאמינים ראשונים מבני אמריקה, שהושפעו מתחיה דתית ומשיחית שאפיינה את תקופת מלחמת העצמאות ובאה לידי ביטוי בפריחה של כתות דתיות חדשות ועצרות דתיות. חלק מן הכתות החדשות האמינו כי העולם מצוי על סף גאולה. ברחבי ארצות הברית התרבו מטיפים נודדים אשר כינסו עצרות ובהן הכריזו על ביאת המשיח הקרבה. אחת מעצרות ענק אלו, של כת "הבאפטיסטים בני האור החדש" נערכה בשנת 1779 ביישוב ספר קרוב לניסקיונה בשם "הר הלבנון". היה זה כינוס אקסטטי שנערך לילה שלם, ובו נבואות חריפות, בהן הכריזו הנביאים, כי זה המעמד, שאחריו תחל מלכות האלף, והביאה השנייה של המשיח. חודשים אחר כך מששככה ההתלהבות, בלא שינוי ניכר בעולם, נכנסו רבים מבאי אותה עצרת לייאוש.
לרעיונותיה של אן-לי היה יתרון על כתות אלו שהבטיחו שהגאולה תבוא בקרוב ובניסים גדולים, כיוון שעל פי חזונה הגאולה כבר החלה, בדמותה שלה המגלמת את רוחו של המשיח, ובדמות עדתה, הצפויה לרשת את מלכות האלוהים באמצעות ההתנזרות ממין. באביב 1780 נקלטו חלק מבאי אותה עצרת בקהילה הקטנה של השייקרים ונסתפחו לאמונתם. חלקם היו מטיפים מקרב הכנסייה הפרסביטריאנית, אשר הציגו לאן-לי שאלות תאולוגיות קשות, וזו, על אף שהייתה אנאלפביתית, השיבה להם תשובות שרכשו את לבם. כמו כן התרשמו המאמינים החדשים מיכולתה של אן-לי לחשוף את צפונות לבם ואת חטאיהם הנסתרים, ומסיפורי הניסים שאפפוה. פולחנם הדתי של השייקרים אף הקצין ונהיה פראי יותר משהיה בעת שהיו במנצ'סטר. בעקבות הצטרפותם של מאמינים חדשים אלו הפך הר הלבנון למרכזה הרוחני והקהילתי של הקבוצה ובו הוקם יישוב בעל אופי קומונלי. המאמינים החלו אף בפעילות מיסיונרית ובשליחת מטיפים לגיוס מאמינים נוספים לכת.
בשל מוצאה האנגלי, הטפתה לשלום ולאי גיוס, וסירובם של חסידיה להשבע אמונים לרפובליקה הצעירה, נחשדה אן-לי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית כתומכת בריטניה ואף כמרגלת, ונאסרה עם כמה מחסידה בכלא בצפון מדינת ניו יורק, מתוך כוונה להגלותה. מאסרה של אן-לי דווקא הוסיף לה תהילה, השפעה, ואהדה ולבסוף שחררו אותה השלטונות. אהדה זו הובילה להמשך התרחבות התנועה ופעולתה המסיונרית ולהחלטה להקים רשת פדרטיבית של יישובים קומונליים בניו-אינגלנד, זאת על אף שנתקלו בתגובה שלילית במהלך פעולתם המיסיונרית באזור. הקהילות הוקמו על בסיס חוות של מצטרפים חדשים לכת, אשר אוחדו לכדי משקים משותפים.
בשנת 1784 מתה אן-לי, ייתכן שבעקבות אלימות שספגה במהלך מסעותיה המסיונריים. בשנת 1800 שלחו השייקרים שליחים לעצרת התעוררות שבה השתתפו עשרות אלפי אנשים בדרום קנטקי, וגייסו שם מאמינים נוספים. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18 הצטרפו לעדה מאמינים נוספים מתנועות התעוררות דתית שהתפרקו. אחרי מותה של אן-לי הובלה העדה על ידי ממשיכי דרכה לוסי רייט וג'יימס ויתקר. רייט הייתה אישה משכילה והובילה את הכת כשלושים שנים, והייתה בין המעצבות המרכזיות של אורחות החיים השיתופיים במושבות.
היסטוריה > שקיעתה

כאמור, בתקופת השיא שהייתה כעשור לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, מנתה הכת כששת אלפים חברים ב-18 מושבות ו-58 קומונות (המכונות "משפחות"). בתחילת המאה ה-19 מנתה הכת רק כאלף חברים. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו שייקרים בודדים, ב-3 קומונות בצפון ניו-אינגלנד. שקיעתה החלה עם דעיכת התקופה, שהתאפיינה בתחייה דתית בארצות הברית, אשר נעלמה כמעט לגמרי במחצית השנייה של המאה ה-19, והייתה המקור המרכזי להצטרפות חברים לכת. גם בתקופה זו היו לכת כוחות משיכה בשל תנאי הרווחה שנהנו מהם חבריה. נשים שסבלו בנישואין, אנשים שנותרו עריריים, חסרי כל ועניים - הוסיפו להצטרף לכת, אולם בשיעור הולך וקטן. כמו כן הכת הוסיפה להיות מוסד חשוב לטיפול ביתומים, בהיעדר מענים אחרים. רק מעטים מהמצטרפים מטעמים כלכליים, נשארו בעדה לאורך זמן. המהפכה התעשייתית הובילה בהדרגה לאובדן היתרון היחסי של השייקרים, שנבע מהייצור המשותף, לטובת מפעלים גדולים. גם התפתחות מדינת הרווחה הובילה לכך, שפחות ילדים נותרו יתומים או נשלחו מביתם, הקטינה את העוני וצמצמה את כוח המשיכה של הכת.
השייקרים נהגו להשקיע את עודפי הכנסתם ברכישת קרקעות נוספות ובינוי, צורה בה ראו את הדרך הטובה ביותר להתרחב. הדבר פעל היטב בשעה שלכת הצטרפו חברים נוספים, אולם עם הצטמצמות ממדי הכת החלו להעסיק שכירים לעיבוד קרקעות ובכך ויתרו על עקרון העבודה העצמית. הזדקנות חבריהם השפיעה אף היא. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התמקדו בעיקר בייצור זרעים לירקות, צמחי רפואה וכיסאות, קליעת סלים וייצור מברשות מוצרי טקסטיל. בשנות ה-40 החלו גם ענפים אלו לדעוך. למעשה במהלך המאה ה-20 התקיימה העדה בעיקר באמצעות נכסים שרכשה בתקופות הזוהר של הכת. בשנת 2011 נשארה קהילה במיין, שכללה שבעה חברים.. בשנת 2017 נפטרה בגיל 89 האחות פרנסס קאר ונותרו שני שייקרים חיים בלבד: האח ארנולד האד והאחות ג'ון קרפנטר. ב-2021 הצטרף חבר נוסף.
עיקרי הדת השייקרית > ילדים

בשל העובדה שהשייקרים נמנעו מחיי אישות - לא נולדו להם ילדים. אולם לאורך השנים הצטרפו לשורותיהם משפחות רבות עם ילדיהן, וכן נטו לקבל לאחריותם ולטיפולם יתומים. הקומונות נהגו אף לאמץ ילדים שנמסרו להן על ידי משפחות דלות אמצעים, ויתומים. הילדים השתלבו כבר מגיל צעיר בחיי המשק של הקומונות, וניתנה להם אפשרות ללמוד מקצוע ואף יותר ממקצוע אחד. בהתאם לגישתם הפציפיסטית נמנעו המחנכים השייקרים מעונשים פיזיים. המחנכים נבחרו בקפידה, ורמת החינוך בקומונות הייתה גבוהה מהמקובלת באותה התקופה, ולעיתים היו גם שכני הקומונות שולחים את ילדיהם להתחנך בקרב השייקרים. עם זאת השייקרים נטו שלא לעודד נטיות אינטלקטואליות חריפות מתוך חשש שההשכלה החילונית תרחיק את הילדים מן הדת. הילדים הורשו לשחק, לטייל וככלל האמינו השייקרים כי תקופת הילדות צריכה להיות נעימה.
המשבר הופיע על פי רוב בגיל הנעורים, בו הוכנסו הנערים לחברת המבוגרים (14 לבנות, ו-16 לבנים). בגיל זה נטו להתמרד כנגד המנהיגות האוטוריטרית של הזקנים, והושפעו מאיסור המין של הכת. על פי רוב הגיעו לגיל הנעורים כשהם כבר בעלי מקצוע. רבים מבין הילדים שגדלו ביניהם עזבו לבסוף את שורות הכת - אולם חלקם נשארו בה.
ראו גם

טביתא באביט
קווייקרים
לקריאה נוספת

שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות, 1968
| קומונות |
| --- | --- | --- |
| קומונות חילוניות | המושבה הסוציאליסטית לאנו • חוות ברוק • ניו הרמוני • קומונות ווילד • קומונת רלהיין |  |
| קומונות דתיות | נצרות קדומה • איסיים • דוחובורים • דיגרים • הוטרים • צוער • שייקרים • קהילת אונידה • ברודרהוף • בית-אל ואורורה • אמנה |  |
| קומונות בישראל, ביישוב ובתנועה הציונית | ביל"ו • גדוד העבודה • החלוץ • מושב שיתופי • קיבוץ • קבוצה • ירושלים החדשה • תנועת בוגרים • מעגל הקבוצות והקהילות השיתופיות |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21  שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות, 1968
↑  ענת ניר‏, שיק ושייקרים, באתר וואלה, 26 בפברואר 2011
↑  דייוויד שארפ, 1 of the last remaining Shakers dies at 89, leaving just 2 באתר AP, 4 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383112105171  BnF: cb11982162t (data)  ISNI: 0000 0001 0831 490X  LCCN: n79099490  NKC: ph395719  VIAF: 147501939   WorldCat (עם VIAF): 147501939 
השייקרים נתפרסמו ברהיטים אותם ייצרו, רובם בלא שימוש במסמרי מתכת, ובייחוד בכיסאותיהם בעלי העיצוב המינימליסטי והייחודי. בבתיהם היו מותקנים ווים על הקירות להרמת הכיסאות למטרת ניקיון.
איור המתאר שייקרים רוקדים בזמן תפילה
משפחה שייקרית
משפחה שייקרית חקלאית – איור מראשית המאה ה-20
בית ספר שייקרי, 1875
דניאל חיים אלתר

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1967 (בן 57) י"ז באלול ה'תשכ"ז ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  ירושלים 
 בת זוג:  הרבנית הינדא רחל אלתר (בזיווג ראשון) הרבנית חדוה אלתר (בזיווג שני)
 אב:  רבי פינחס מנחם אלתר
 
הרב דניאל חיים אלתר (נולד י"ז באלול ה'תשכ"ז, 22 בספטמבר 1967) הוא רב בית המדרש ארי שבחבורה, ראש ישיבת פני מנחם ומגיד שיעור בדף היומי המופץ באמצעות קול הלשון.
ביוגרפיה

הרב אלתר נולד בירושלים לרבי פינחס מנחם אלתר, אז ראש ישיבת שפת אמת ולימים האדמו"ר מגור.
התחנך במוסדות חסידות גור.
באדר תשמ"ו, נישא להינדא רחל בת הרב שאול בורזיקובסקי מבני ברק, מבעלי התפילה בבית מדרש גור. לאחר נישואיו חזר להתגורר בירושלים, והחל לכהן כר"מ בישיבת שפת אמת[דרוש מקור]	.
בצעירותו למד קבלה אצל האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג בעל הברכת שלום, ואצל תלמידו הרב יהודה מאיר ליזרוביץ.
בשנת תשס"ה התחיל למסור שיעורים יומיים בדף היומי בבוקר ובערב.
נודע כמגיד מישרים, והוא מוזמן רבות למסור דרשות ושיעורים בפני חוגים מגוונים.
בכ' בשבט תשע"ח, נפטרה רעייתו הראשונה, ובט"ז בחשוון תש"פ נישא בשנית לחדוה אלתר לבית שׂפרנוביץ. בחתונה השתתפו גם אחיו, מנהיגה של קהילת גור הפורשת, הרב שאול אלתר וגם בן דודו הרב יעקב אריה אלתר, האדמו"ר מגור.
בז' בתמוז תש"ף מונה לעמוד בראשות ישיבת פני מנחם. מספר חודשים לאחר מכן ייסד בית כנסת בראשותו, ברחוב הארגמן בירושלים, בו הוא מוסר שיעורים יומיים, וכן דרשות וטישים בשבתות ובמועדים.
בשנת תשפ"ג החל לצאת לאור מידי שבוע עלון השבת 'ניצוץ אחד', בו מופץ אמרותיו ודרשותיו. העלון התפרסם במהרה בתפוצה רחבה.
הערות שוליים

↑  שיעורי הרב דניאל חיים אלתר באתר "קול הלשון"
1 2  בת 49: הרבנית הינדא רחל אלתר ע"ה
↑  בחתונת הגר"ד: האדמו"ר מגור והגר"ש אלתר יחדיו
↑  לראשונה: אחי הגר"ש אלתר מתייצבים לצד קהילתו
↑  הגרד"ח אלתר יעמוד בראש הישיבה של אחיו, הגר"ש אלתר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407673605171  VIAF: 6154327899726851158   WorldCat (עם VIAF): 6154327899726851158
המופע של גורו וגוגול

| --- | --- |
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  1996–1998
 
המופע של גורו וגוגול היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ הילדים, בין השנים 1996–1998. התוכנית החלה כשידורי רצף אולם מאוחר יותר היא השתנתה לתוכנית בת רבע שעה. בעונה הראשונה גורו וגוגול גרים בבית והם דנים ביחד בענייני בריאות, בעונה השנייה הם אירחו מפורסמים כגון: דורי טפר, גדי רבינוביץ, איציק זוהר וכו'.
את הבובות הפעילו אילן סביר ואופירה ארכוני ודיבבו אותם טל מוסרי (גורו) וארז בן הרוש (גוגול).
ב-1997, הופיעו גורו וגוגול בתוכנית הילדים "על מלי ולמה", שם הם הופיעו כחלק בחיות היער הרבות ובתור החברים של מלי ולמה.
ב-2004, ערוץ הופ! שידר סדרה דומה, לאחר שערך מספר שינויים: הערוץ שינה את שם הקנגורו ל"גורה" (שהופעלה על ידי איקי גלעד), והוסיף ארנב בשם "גולי" (שהוא היה בהפעלת אילן סביר). התוכנית הייתה במסגרת של להקה הנקראה "תהיו בריאים".
דמויות

גורו - קנגורו, נוהג ללמד את גוגול על בריאות ובנוסף הוא גם אומר משפטים חינוכיים בחרוזים.
גוגול - פיל, חברו הטוב של גורו, נוהג לעשות דברים לא נכונים עד שגורו מסביר לו על הנושא. למשל, הוא עמד לשתות נוזל לשטיפת כלים בניחוח ורדים (הוא חשב שמדובר במיץ פטל) וגורו הסביר לו מה יקרה כתוצאה מכך.
ראו גם

על מלי ולמה
המהפכה המהוללת (ספרד)

המהפכה המהוללת (בספרדית: la Gloriosa או la Septembrina) הייתה מהפכה שבה הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד משלטונה, והחלה את שש השנים הדמוקרטיות בספרד, אשר כללו את שלטונו של אמדאו הראשון, מלך ספרד ואת הרפובליקה הספרדית הראשונה, והסתיימו בשנת 1874 על ידי הרסטורציה הספרדית.
רקע

בשנת 1866 חתמו הפרוגרסיסטים והדמוקרטים על "ברית אוסטנדה" נגד המלכה איזבלה השנייה. הצטרפו אליהם הדמוקרטים, ובשנת 1867 גם האוניוניסטים תחת הנהגתו של פרנסיסקו סראנו שירש את מקומו של הגנרל לאופולדו או'דונל. באביב 1868 נפטר מנהיג מפלגת "המתונים", ראש הממשלה הסמכותי, הגנרל נרוואאז, שמשל עד אז ביד רמה. באותה העת, עם שובו לספרד, הצטרף הגנרל חואן פרים לאופוזיציה שהתנגדה לשלטון העריץ של המלכה איזבלה.
המהפכה

מותו של הגנרל לאופולדו א'ודונל, בשנת 1867 היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינת מתנגדי המלכה. תנועת ההתנגדות חצתה קווים מפלגתיים, ושמה לה למטרה להפיל את שלטון בית בורבון לטובת משטר יעיל יותר. בספטמבר 1868 כוחותיו של האדמירל חואן באוטיסטה טופטה התמרדו בקאדיז. פרים וגנרל נוסף בשם פרנסיסקו סראנו הצטרפו למרד בהתלהבות, ובעקבות כך ערק מרבית הצבא הספרדי לצד המורדים. המלכה איזבלה חצתה את הגבול לצרפת מותירה את השלטון במדינה בידי המורדים.
הניצחון המהיר היה מפתיע מאוד. המורדים שהתחלקו לליברלים, מתונים, ורפובליקנים, התפלגו עד מהרה ונאלצו כעת להרכיב ממשלה שתתאים לכולם. סראנו מונה כראש הממשלה באופן זמני, ופרים מונה כשר הצבא. פרים וסראנו מיהרו לפזר את המיליציות והחונטות המהפכניות, והנהיגו חוקה ובחירות. פרים דחה את הרעיון להפוך את ספרד לרפובליקה, והעדיף לחפש עבור ספרד מלך חדש.
לאחר מכן

בשל מעמדה האסטרטגי של ספרד, הביקוש לכתר היה גדול. בתחילה הוצע להמליך את בנה של איזבלה אלפונסו, אולם פרים דחה את ההצעה בנימוק שייתכן כי אלפונסו ירש את מידותיה של אמו, וייתכן שהוא יהפוך למעשה לשפוט שלה. לאחר מכן הציע פרים את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס, והצביע על חתנו, הנסיך הגרמני לאופולד פון הוהנצולרן כמועמד פוטנציאלי. עם זאת, פליטת פה מאוחרת יותר של פרים מלמדת על כך שהיוזם האמיתי של הצעת הכתר ללאופולד היה הקנצלר הפרוסי אוטו פון ביסמרק. לאופולד לא נטה לקבל את ההצעה, אולם בלחצו של ביסמרק הסכים. הסכמתו של לאופולד עוררה סערה בצרפת, שחששה שאם הן פרוסיה והן ספרד יישלטו בידי שושלות גרמניות היא תמצא את עצמה מוקפת במדינות עוינות. הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי איים על פרים, והוא נאלץ לבקש מלאופולד שיוותר על הכתר. לאופולד ויתר בשמחה, אולם הפרשה התגלגלה לאירוע שזכה לכינוי "מברק אמס" ובעקבותיו פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה והוקם הרייך השני.
באותו זמן שלט באיטליה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. ויטוריו אמנואלה היה בעיני פרים מופת למונרכיה מסוג חדש, מתונה בהרבה, שתתאים לצרכים של ספרד. פרים הציע את הכתר לבנו של ויטוריו אמנואלה, אמדאו, והמלך קידם יוזמה זו בשמחה אף שהנסיך הצעיר לא מצא בה עניין רב. פרים יצא בראש משלחת לאיטליה, וחברי המשלחת התרשמו מאוד מאמדאו, התנהגותו הייתה מכובדת ופשוטה, ידע להקשיב לבן שיחו, הביע עניין במצב בספרד ודיבורו היה מאופק. ב-16 בנובמבר 1870 נערכה הצבעה בקורטס בשאלת המשטר הבא בספרד, ו-191 מתוך 301 הצביעו בעד אמדאו. משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לנסיך, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
ראו גם

היסטוריה של ספרד (1810–1873)
גנרל חואן פרים, אדריכל המהפכה המהוללת
המלכה איזבלה בעת הגלות בפריז