stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקוס אורליוס
משפחתו > פאוסטינה אוגוסטה

אניה גלריה פאוסטינה ("הצעירה") נולדה, ככל הנראה בשנת 130 בתו הצעירה של אנטוניוס פיוס ואשתו פאוסטינה ("הבכירה" ). היא אורסה לבנו המאומץ של פיוס- מרקוס אורליוס שהיה בן- דודה מצד האב בשנת 138. ובשנת 145 בני הזוג התחתנו. עם זאת מאחר שאורליוס היה בנו המאומץ של פיוס נוצרה בעיה משפטית של נישואי אח ואחות האסורים על פי החוק הרומאי. פיוס בטקס שפרטיו לא נשמרו שחרר את פאוסטינה מאחריותו כהורה ואפשר את הנישואים. מרקוס אורליוס מתייחס בכתביו לאשתו אך לא מזכיר כלל את נישואיהם. ב-1 בדצמבר 147, לאחר לידת ביתה הבכורה דומיטיה פאוסטינה קיבלה פאוסטינה את התואר "אוגוסטה". עם עלייתו של מרקוס אורליוס לשלטון בשנת 161 הפכה פאוסטינה לקיסרית.
מעט מאוד נכתב במקורות הרומאיים על חייה של פאוסטינה ומעט זה כתוב באופן המתאר אותה בצבעים שליליים. ההיסטוריון קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה מאשימים אותה בהתנהגות לא מוסרית ושלוחת רסן. חלק מההאשמות הן על חיסול מתנגדים בהרעלה או על ידי שליחתם לגרדום, האוגוסטה מאשים אותה בחוסר נאמנות כלפי בעלה, כאשר על פי מקור זה היא קיימה יחסי מין עם מלחים, גלדיאטורים וגם עם מאהבים מבין אנשי החצר ופקידים רמי מעלה. האשמה נוספת היא שפאוסטינה דחפה את אבידיוס קסיוס למרוד במרקוס אורליוס, לכאורה מתוך הבנה כי בריאותו של מרקוס אורליוס רופפת וכי יש חשש ממשי לחייו. היא ניסתה לכאורה לבצע מהלך מקדים על מנת להבטיח את עלייתו של קומודוס בנה לכס המלכות וראתה בקסיוס את הכלי לצורך זה. לצורך זה היא הבטיחה לו את תמיכתה במרד ואת ידה בנישואים לאחר מכן.
לכל טענות אלו אין זכר בספרו של מרקוס אורליוס שכתב על אשתו בחיבה רבה והביעה כלפיה חיבה עמוקה גם בפומבי. אחרי מותה הוא כתב בספרו "רעיונות" בשבחה והכרת תודה על מסירותה וטוב ליבה. על פי המקורות ההיסטוריים ליוותה פאוסטינה את בעלה במסעות המלחמה השונים, כשהיא מביאה איתה את ילדיהם ותומכת בקיסר ומעודדת את החיילים. על כך היא זכתה להערצת הלגיונות וקיבלה את התואר "אם המחנות" (Mater Castrorum).
היא מתה במהלך המסע המשותף שלה ושל בעלה לפרובינציות המזרחיות לאחר המרד של קסיוס, ככל הנראה בחורף של שנת 175. היא נקברה ברומא ופסל שלה הוצב במקדש האלה ונוס.
משפחתו > צאצאים

דומיטיה פאוסטינה (147–151) (Domitia Faustina)
טיטוס אנטונינוס Titus Aelius Antoninus) (149))
טיטוס אורליוס Titus Aelius Aurelius) (149))
אניה אורליה גלריה לוסילה (150–182) (Annia Aurelia Galeria Lucilla) נישאה לקיסר לוקיוס ורוס ועם מותו נישאה לטיבריוס פומפיאנוס.
אניה גלריה אורליה פאוסטינה (נולדה 151) (Annia Galeria Aurelia Faustina) נישאה לקלאודיוס סוורוס
טיבריוס אליוס אנטונינוס (152 - 156) (Tiberius Aelius Antoninus)
ילד ששמו לא ידוע (נולד ומת לפני 158)
אניה אורליה פדילה (נולדה 159) (Annia Aurelia Fadilla) נישאה למרקוס קווינטילוס.
אניה קורניפיקיה פאוסטינה (נולדה 160) (Annia Cornificia Faustina) נישאה למרקוס פטרוניוס ממרטינוס
טיטוס אורליוס פלביוס אנטונינוס Titus Aurelius Fulvus Antoninus) (161–165)) אחיו התאום של קומודוס. מת בילדות.
לוקיוס אורליוס קומודוס אנטונינוס (161–192) (Lucius Aurelius Commodus Antoninus) הקיסר קומודוס.
מרקוס אניוס ורוס קיסר 162–169 (Marcus Annius Verus Caesar)
הדריאנוס (Hadrianus)
ויביה אורליה סבינה (170–217) נישאה ללוקיוס בורוס
שלטונו של מרקוס אורליוס > מדיניות פנים וחקיקה

מרקוס אורליוס דבק בדרכי השלטון, השמרניות כשלעצמן של אנטונינוס פיוס. הוא לא ראה עצמו כמתקן וכתב בספרו "רעיונות":
”אל תקווה למדינה של אפלטון, אלא הסתפק בהתקדמות אפילו קטנה ביותר ואל תקל ראש בהצלחה זעירה”
מרקוס אורליוס שמר קפדנות על כבוד הסנאט על פי המסורת והשאיר בידי המוסד הוותיק סמכויות שעיקרן היו טקסיות אך משמעותיות כך נמסר לידי הסנאט הסמכות לשפוט את אירועי מרד קסיוס ונותרה בידיו הסמכות להכריז על ההליכים כנגד המורד ונותרה בידיו הסמכות להכריז ולמעשה לתת תוקף להחלטתו של מרקוס אורליוס לצאת למלחמה או לאשר את התקציב למלחמה והחוזים שנחתמו בסוף הקרבות הובאו לאישורו. אך ברור היה שהסנאט איננו עצמאי וכי תפקידו לבצע או לתת חותמת כשרות למדיניות הקיסר.
כל הקיסרים נקטו במדיניות שמטרתה הגדרת וגידור פעילות הסנאט וחבריו, חלוקת הסמכויות הושפעה לא רק ממדיניות זו אלא גם שכוח ושליטה כבר הופקדו בידי אנשים שלא היו חלק מהסנאט אלא מינויים שונים, ממשרות אמון ויועצים ומינויים מקצועיים, ואנשים אלו אחראים היו בדיווח רק לקיסר. כתוצאה, מכך הם עצמם והעניינים עליהם הם הופקדו הוסרו מתחום ההשפעה של הסנאט. יתר על כן, סנטורים רבים היו מחויבים כלפי הקיסר הנוכחי למינויים רשמיים, לעשות אחרת מאשר לסמוך את ידיהם על החלטות הקיסר, ולהסכים כמעט באופן אוטומטי להצעות כשהן הגיעו לפני הסנאט. בתקופתו של מרקוס אורליוס הואצו תהליכים אלו, עיקר השינוי בנוגע לסנאט היה הכנסתם של סנטורים מפרובינציות שונות, כך נמצאו סנטורים ממוצא סורי או אפריקאי בנוסף ליוצאי ספרד והפרובינציות המזרחיות, יתר על כן, בנים של עבדים משוחרים שהצטיינו בשירות הקיסר זכו לתפקיד של סנאטורים.
העדרו של מרקוס אורליוס לתקופות ארוכות מרומא, תהליך שאף הוא חל קודם לכן אך תפס תאוצה עם כניסתו של מרקוס אורליוס לתפקיד, ובהמשך עתיד להיות מצב של קבע, הוציא את הטעם המעשי מכוחן של דיוני הסנאט מאחר שההחלטות המעשיות התקבלו מחוץ לרומא ובפורום מצומצם של הקיסר ויועציו.
מרקוס אורליוס קבע מספר תיקונים בתחום החקיקה, ואף ישב בעצמו כשופט בימים בהם שהה ברומא וגם בפרובינציות. הוא יזם חוקים לשפר את מעמדם של עבדים משוחררים ונזקקים אחרים כגון יתומים. ומכוון אחר קבע שאנשים ממעמד הפרשים לא ישבו בדיון כאשר נידון ענינם של סנטורים. תיקונים נוספים כללו חידוש מנהג של אדריאנוס שקבע מינוי של 4 שופטים ב 4 האזורים של איטליה, מינויים אלו בוטלו על ידי אנטונינוס פיוס וחודשו על ידי מרקוס אורליוס ובמקביל הוא צמצם את חובת הסנאטורים מלהשקיע מרכושם באיטליה משליש לרבע.
שלטונו של מרקוס אורליוס > רדיפת הנוצרים

בתקופתו של מרקוס אורליוס הונהגה רדיפה שיטתית ואף אכזרית של הנוצרים. זאת בניגוד בולט לגישתו הסבלנית של אנטונינוס פיוס אבל גם בניגוד לגישתו הפילוסופית שלכאורה מכילה ומקבלת של מרקוס אורליוס. הברוטאליות של הענישה של הנוצרים לא עולה בקנה אחד עם סלידתו ממעשי אכזריות ושפיכות דמים כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "רעיונות".
ההיסטוריון המודרני של הכנסייה הנוצרית ויליאם יו פרנד (W. H. C. Frend) מציין בספרו מספר סיבות להקצנה של הרומאים כנגד הנוצרים: במהלך המאה השנייה לספירה חל השינוי במעמד הקיסר, שינוי שעיקרו איחוד של הקיסר עם כל האלמנטים המרכיבים את האימפריה הרומית בכלל וראייתו כעומד בראש הדת הרומית המסורתית בפרט התנגש עם נטיתם של הנוצרים להתבדל מהקיסרות והאימפריה ואימוץ האתוס של ההקרבה והגאולה באמצעות מות קדושים. התנגשות אידאולוגית זו הביאה את הרומאים לראות בנוצרים ככוח שפועל מתוך האימפריה על מנת לחתור תחת האחדות והערכים המסורתיים. תפיסת העולם האתיאיסטית הבדלנית הביאה את דעת הקהל הרומאית לראות בנצרות כגורם שהמיט על ראש האימפריה אסונות שונים ומשונים - המגפה, הרעב ואסונות הטבע. הנצרות הוצגה ונתפסה שככת העוסקת בפולחן זוועתי שכלל מאגיה שחורה וקניבליזם
אבות הכנסייה המתארים בכתביהם את רדיפת הנוצרים, משלבים בהם נימה אנטישמית מובהקת ומתארים את הפרעות בנוצרים כשיתוף פעולה בין הרומאים והיהודים, היהודים מתוארים כמי שמשתתפים בפגיעה בנוצרים ורכושם והם למעשה הם הכוח המוביל באירועים. פרופסור משה עמית קובע כי תיאור זה התולה אכזריות יהודית כנגד קדוש נוצרי נבנה על פי קווי הנרטיב המתאר את סבלו ומותו של ישו במגמה דומה המטילה את עיקר האחריות על היהודים ולהקטין את חלקם של השלטונות הרומאיים.
מרקוס אורליוס עצמו מיעט להתייחס לנצרות בספרו "רעיונות", הוא מתייחס לנכונותם של הנוצרים למות על קידוש אמונתם בזלזול לפי השקפתו הם מונעים מעקשנות ורצון להפיץ את אמונתם.
שלטונו של מרקוס אורליוס > יחסו של מרקוס אורליוס ליהודים

אין מידע רב על חיי היהודים תחת שלטונו של מרקוס אורליוס ואין מידע רב על גישתו או השקפת עולמו בנוגע ליהדות וליהודים.
במהלך מסעו של מרקוס אורליוס למצרים הוא עבר פעמיים דרך ארץ ישראל ויש להניח כי בא במגע במידה לא ידועה עם תושבי הפרובינציה ומנהיגיה.
בספרות התלמודית יש מידע רב על מפגשיו של רבי יהודה הנשיא (הידוע גם כ"רבי") עם "הקיסר אנטונינוס". על פי התלמוד אנטונינוס ורבי היו חברים בלב ובנפש, התלמוד מספר על אירוח של רבי יהודה את אנטונינוס בביתו לסעודת שבת, בין ביתו של הקיסר לביתו של רבי הייתה חפורה מנהרה, בכל פעם שביקש להגיע לביתו של רבי ולבקרו היה הולך עם שני עבדים, אחד היה ממית בכניסה למנהרה ואת השני היה ממית בכניסה לביתו של רבי. בשל חשאיות הקשר, ביקש הקיסר מרבי שכאשר הוא מגיע לביתו לא יהיה בבית אף אחד מלבד רבי. רבי עמד בהבטחה זו, מלבד פעם אחת בה שהה בביתו רבי חנינא בר חמא. במסכת עבודה זרה, מתוארת מערכת היחסים בין שני המנהיגים. אנטונינוס התייעץ עם רבי במספר מקרים המתוארים שם:
החוקרים חלוקים ביניהם באשר לזיהויו של "אנטונינוס" מכיוון שכל הקיסרים בימי חייו של רבי נשאו את השם אנטונינוס. רוב החוקרים גורסים שמדובר בקיסר קרקלה. אחרים גורסים, מתוך מגמה שהוגדרה על ידי החוקרים כ"אפולוגטית", כי מדובר במרקוס אורליוס הקיסר, אשר ביקר באזור פעמיים, ואולי אף נפגש עם ההנהגה היהודית. מרקוס אורליוס נודע באופיו הפילוסופי, הסובלני, ההגותי, מה שמתאים לזיקה לאנטונינוס התלמודי אולם גם יש ידיעות על הבעת דעות שליליות ביותר מצידו כלפי היהודים. חוקרים אחרים נוטים ליחס את השם אנטונינוס לאנטונינוס פיוס, ספטימיוס סוורוס, שנודעו ביחסם ההוגן ליהודים. קשה לפסוק בין ההנחות והזיהויים, שייתכן ואולי אין הכוונה לקיסר רומי, אלא לפקיד רומי גבוה, נציב, או גורם בכיר אחר.
בכתביו של אמיאנוס מרקלינוס, היסטוריון מהמאה הרביעית מופיע התייחסות, לכאורה, של מרקוס אורליוס ליהודים. ההתייחסות באה כציטוט מדברי הקיסר יוליאנוס הכופר, שהיה ידוע כאויב מר נפש לנצרות ואמר כי מרקוס אורליוס "כאשר עבר דרך פלשתינה בדרכו למצרים, לעיתים קרובות היה נגעל מהיהודים המצחינים והמרדניים, נאמר עליו שזעק בצער: הוי מרקומנים, הוי קוואדים, הוי סרמטים, סוף סוף מצאתי אנשים אחרים סוף סוף מצאתי עם בלתי ניתן לשליטה יותר מכם" פרופסור משה עמית כותב כי היחס כלפי היהודים המשתקף ממשפט זה לא תואם - ממבט ראשון את דמותו של מרקוס אורליוס כאדם ושליט נאור אך משקף נאמנה את העובדה "שהטובים שבין בעלי השררה כמו החכמים שבין בעלי התרבות לא השקיעו מאמץ כלשהו כדי להבין את היהודים, דתם, תרבותם ומנהגיהם וקיבלו בלי כל הרהור את הדעות הקדומות שהיו רווחות עליהם".
מורשתו > ספרו "רעיונות"

הספר רעיונות הוא חיבור פילוסופי שנכתב על ידי מרקוס אורליוס בעשור האחרון לחייו בין השנים 170–180. מרביתן של שנים אלו עברו על אורליוס בניהול מלחמות כנגד שבטים גרמאניים שפלשו לגבולה הצפוני של האימפריה הרומית אך החיבור כמעט ואיננו מכיל מידע על אודות המאורעות שהתרחשו במועד כתיבתו. למעשה הספר לא נכתב כיצירה פילוסופית שיטתית, וקרוב לוודאי שלא יועד בשום שלב לפרסום. המדובר בקובץ אקלקטי של זיכרונות וקטעי יומן בעלי אופי אוטוביוגרפי, מימרות (אפוריזמים) בנושאים שונים, תרגילי מחשבה ברוח הפילוסופיה הסטואית, וחומרים נוספים בזכות "רעיונות", אשר משוקעים בו רבים מעיקרי הפילוסופיה הסטואית, נחשב מרקוס אורליוס, המכונה "הקיסר-הפילוסוף", לפילוסוף הסטואי הגדול האחרון.
האסכולה הסטואית, גורסת כי האירועים בעולם כולם מונחים ומנוהלים על ידי "השכל האלוהי", שהוא ה"יסוד המושל" בטבע. מכאן נגזר אורח החיים האתי הראוי על פי הסטואה – "חיים לפי הטבע", קרי: קבלה שלווה של הקורות בטבע, אשר מכוון בידי השגחה עליונה. האידיאל הסטואי מכוון את האדם להתייחס בביטול אל רגשותיו, ולחיות על פי השכל, אשר מוביל להשלמה עם הטבע.
התוכן וצורת הארגון של "רעיונות" משקפים היטב את נסיבות חיבורו: הספר בנוי מקטעים קצרים המופיעים בסדר שרירותי, ללא עריכה או ניסיון לארגון שיטתי. הפרק הראשון חריג ביחס לשאר חלקי היצירה ונושא אופי אוטוביוגרפי, ובו אורליוס מזכיר דמויות שונות מחייו, אשר להן הוא מכיר תודה. אורליוס מונה את תכונותיהם החיוביות של דמויות חשובות בחייו, ומציין מה למד הוא מהם. בין היתר נזכרים בספר אביו, אמו והקיסר אנטונינוס פיוס, שהיה אביו המאמץ להערכותיו של אורליוס את האישים הסובבים אותו יש חשיבות למחקר ההיסטורי: הערותיו מסייעות, בשרטוט דיוקנו של הקיסר אנטונינוס פיוס, אחיו המאומץ ושותפו לשלטון לוקיוס ורוס, שמקורות היסטוריים אחרים חרצו משפט שלילי על אודותיו, אשתו של אורליוס, פאוסטינה, אשר מקורות היסטוריים אחרים ייחסו לה חלק במרידה כנגד אורליוס.
פרקים 2–12 של החיבור מכילים קטעים קצרים בנושאים מגוונים. קטעים אלו מכילים ברובם ניסוחים שונים של תמות קבועות המיוסדות על ההשקפה הסטואית, החוזרות ונשנות לאורך החיבור. בצד הערך הפילוסופי שיש ל"רעיונות", טמונה בו גם איכות ספרותית: החיבור, שנכתב כיומן אישי, מאפשר הצצה בעולמו הפנימי של אורליוס, שהיה סוער: מהחיבור עולה כי מרקוס לא היה שרוי תדיר בשלווה סטואית, אלא התחבט בין עקרונות הסטואה לתורתו של דמוקריטוס. בין אמונה לספקנות וחווה מפעם לפעם פרצי רוגז וייאוש. החיבור נחתם במילים
”"אדם, חיית כאזרח בזו העיר הגדולה; מה חשוב לך אם נמשך הדבר חמש שנים או חמישים שנה? [...] צא אפוא בשלווה; הן המשחרר אותך שליו אף הוא"”
תרבות

דמותו של מרקוס אורליוס מופיעה בסרט גלדיאטור, שם הוא מתואר כמי שרצה למנות את הגנרל מקסימוס מרידיוס לקיסר לאחר מותו. מקסימוס סרב, אך הקיסר אמר לו לחשוב על כך שוב ולהודיע לו בערב על החלטתו. בינתיים קרא הקיסר לבנו קומודוס והודיע לו שהחליט למנות את מקסימוס לקיסר. קומודוס בתגובה חנק אותו והתמנה לקיסר. תיאור זה אינו היסטורי, שכן מרקוס אורליוס לא נרצח בידי קומודוס, אלא נפטר כתוצאה מהמגפה האנטונינית.
תרגומי כתביו לעברית

רעיונות מרקוס אברליוס אנטונינוס (תרגם מיוונית: א' קמינקא), ורשה: הוצאת אברהם יוסף שטיבל, תרפ"ג.
הרהורים של מרקוס אורליוס (תרגם מיוונית והקדים מבוא: א' ויסמן) ירושלים, י' מרכוס ושות', תשמ"א-1981.
מרקוס אורליוס: מחשבות לעצמי תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות: אברהם ארואטי, בנימינה: נהר ספרים, 2012.
ראו גם

מרקוס אורליוס (פסל)
עמוד מרקוס אורליוס
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים האנטונינים, מרקוס אורליוס, עמ' 103–147. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
זאב רובין, פרק בחינוכו של קיסר רומי, זמנים, 2, חורף 1980, עמ' 30–37
נתן שפיגל, מרקוס אורליוס – קיסר ופילוסוף, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1980.
אלברו קאררס

אלברו פרננדס קאררס (בספרדית: Álvaro Fernández Carreras; נולד ב-23 במרץ 2003 בפרול שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית, בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד.
קריירת מועדונים

פרננדס גדל במחלקות הנוער של ראסינג דה פרול, דפורטיבו לה קורוניה, ריאל מדריד ומנצ'סטר יונייטד.
ב-26 ביולי 2022 הושאל פרננדס למשך עונת 2022/2023 לפרסטון נורת' אנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויגאן את'לטיק במסגרת המחזור הראשון בליגה. הוא ערך 39 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל פרננדס למשך עונת 2023/2024 לגרנדה מלה ליגה. ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–4 לז'ירונה במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-17 בינואר 2024 הושאל לבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
קריירה בינלאומית

פרננדס נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 21.
הערות שוליים

↑  Álvaro Fernández Checks In At Deepdale באתר הרשמי של פרסטון נורת' אנד, 26 ביולי 2022 (באנגלית)
↑  Fernandez signs new deal before loan move באתר הרשמי של מנצ'סטר יונייטד, 26 ביולי 2022 (באנגלית)
↑  Álvaro Fernández, nuevo jugador del Granada CF באתר הרשמי של גרנדה, 1 בספטמבר 2023 (בספרדית)
↑  Álvaro Carreras reforça o Benfica! באתר הרשמי של בנפיקה ליסבון, 17 בינואר 2024 (בפורטוגזית)
קרן הדר

| --- | --- |

 לידה:  1977? (בת 48 בערך) נווה נאמן, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 עיסוק:  זמרת
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  עברית 
 www.keren-hadar.com
 
קרן הדר (נולדה ב-1977 בערך) היא זמרת סופרן ישראלית רב תחומית.
נעוריה ותחילת דרכה

הדר נולדה בנווה נאמן שבשרון (היום הוד השרון). שלישית מבין ארבעה ילדים, בת לאב יליד הארץ ממוצא ארמי (אורפלי - מהעיר אורפה שכיום נמצאת בדרום מזרח טורקיה) - איש עסקים, ולאם ילידת תימן, מזכירה.
הדר החלה את הכשרתה הווקאלית בגיל 16 בקונסרבטוריון פתח תקווה, אז למדה שירה קלאסית אצל הזמרת והמנצחת נילי הרפז. לאחר שרות צבאי בחיל האוויר, למדה בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה ברמת גן, בית צבי, שם התמחתה בשירת תיאטרון ומחזות זמר אצל המורה דורית עצמון. במסגרת לימודיה בין היתר שיחקה את תפקיד פולי פיצ'ם במחזה המוזיקלי "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט וקורט וייל, בתפקיד לייזה דוליטל במחזמר "גבירתי הנאווה" מאת אלן ג'יי לרנר ופרדריק לווה ובתרגומו של דן אלמגור, ובתפקיד הכוהנת הגדולה במחזמר "שיער" מאת ג'יימס רדו, ג'רום ראגני וגאלט מקדרמוט.
בשנתה האחרונה ללימודיה בבית צבי החלה הדר להופיע בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בתפקיד הזמרת בהצגה "אשכבה" מאת חנוך לוין ובבימויו. בתום לימודיה בבית צבי המשיכה קרן להופיע בתיאטרון הקאמרי, לצד הופעות בתיאטרון באר שבע בהצגות "אדונן של שתי משרתות" ו"ינשופים". במקביל החלה לשתף פעולה עם דן אלמגור בשירים עבריים, עם המלחין והמתרגם דורי פרנס בשירים של חזי לסקלי, עם המלחין יוסי בן נון בשירים של פדריקו גארסיה לורקה, עם הזמרים היוצרים בוגרי בית הספר למוזיקה "רימון" נתן סלור ויסמין אבן, הזמר יוצר דורון שפר והמלחין עמית פוזננסקי בשירים שלהם ושל קרן עצמה.
בתקופה זו הכירה הדר את בן זוגה לחיים, אלון ראובן, נגן קרן יער בקאמרטה הישראלית ירושלים, ובעידודו שבה ללימודי השירה הקלאסית אצל זמרות הסופרן שרון רוסטורף-זמיר ואפרת בן נון. כמו כן למדה הדר כתלמידה שלא מן המניין בחוג למוזיקולוגיה ובבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב מקצועות תאורטיים כגון הרמוניה, סולפז' ודיקציה בשפות שונות, לצד לימודי השפה הגרמנית במכון גתה תל אביב.
קריירה

פריצתה של הדר כזמרת קלאסית לתודעת קהל שוחרי המוזיקה הקלאסית אירעה בפסטיבל קלאסי קאמרי 2004 עם התזמורת הקאמרית הישראלית. מאז ואילך מרבה קרן להופיע עם תזמורות בארץ ובעולם וביניהן: התזמורת הפילהרמונית של וסטצ'סטר (ניו יורק), התזמורת הסימפונית של ברלין (גרמניה), התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון,
התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית רמת גן והתזמורת הסימפונית חיפה, תחת שרביטם של מנצחים רבים כגון דוד זבה, זובין מהטה, נעם שריף, אלכס וסרמן, אריה ורדי, אבנר איתי, אבנר בירון, ליאור שמבדל, ירון גוטפריד, פרדריק שאזלן, אוד יופה, וינפריד טול, גאבור הולרונג, מרצ'לו פאני ואחרים.
כמו כן מרבה הדר לשיר בפסטיבלים שונים ובהם פסטיבל ישראל, פסטיבל אבו גוש ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, ובהקלטות רבות לטלוויזיה ולרדיו.
הדר מרבה לשתף פעולה עם המלחין, המעבד והמנצח רפי קדישזון, שאיתו הוציאה את תקליטה הראשון המוקדש כולו למלחין מרדכי זעירא ונקרא "מוזיקת לילה זעירא" בהשתתפות הזמר והמנצח דן אטינגר. קדישזון אף הלחין עבור הדר יצירה הנקראת "איגיון" ומבוססת על ספרי אליס בארץ הפלאות מאת לואיס קרול.
הדר מרבה להופיע ברסיטלים עם הפסנתרן והמנצח יוני פרחי, נגן קרן היער אלון ראובן ונגן הגיטרה הקלאסית דניאל עקיבא, בישראל ומחוצה לה - באנגליה, גרמניה, סין, קרואטיה, בלגיה ופולין.
בשנת הלימודים 2006–2007 למדה הדר שירת אופרה בברלין, בזכות מלגה שניתנה לה על ידי המנצח והפסנתרן דניאל בארנבוים. מורתה העיקרית בגרמניה הייתה זמרת האלט אנליז פריד מבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש האנס אייזלר בברלין.
בסיום השנה זכתה בתחרות ריינסברג בגרמניה לשירת אופרה 2007, שרה את תפקיד ננטה באופרה פלסטף מאת ג'וזפה ורדי וזכתה לשבחי הביקורת הגרמנית.
בספטמבר 2007 יצא לאור הדיסק השני שלה שכולו מוקדש ליצירתה של אלה מילך-שריף "שחורה אני ונאוה" – לפי טקסטים שנערכו משיר השירים על ידי המלחינה וקרן עצמה. יצירה זו הועלתה לראשונה על הבמה במסגרת פסטיבל ישראל 2007 ומאז בוצעה בבלגיה, לוקסמבורג ובגרמניה.
הדר היא זוכת מלגות קרן התרבות אמריקה ישראל בתחום המשחק והיא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות משנת 2008.
ב-2011 השתתפה באלבום שירי המשוררים "לחשים" של יסמין אבן.
הדר היא אם לתאומים, שנולדו ב-2010.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

מוזיקת לילה זעירא (2006)
שחורה אני ונאוה (2007)
דיסקוגרפיה > אלבומים משותפים

Horn Quest, עם יוני פרחי ואלון ראובן (2010)
בחלונות הגבוהים, עם משה זורמן ואסף רות (2010)
Songs of Wine & Love, מאת יוסף ברדנשווילי עם אבנר בירון והקאמרטה הישראלית ירושלים (2017)
נגון, עם דניאל עקיבא (2017)
דיסקוגרפיה > אלבומי אירוח

Black n Grey, מאת אייל רג'יניאנו (2016)
2023, מאת איה כורם (2016)
הערות שוליים

↑  חגי חיטרון, הזמרת קרן הדר שרה בשמונה שפות, אבל לא אוהבת להתאמן, באתר הארץ, 17 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462682705171  ISNI: 0000 0000 4776 4420  LCCN: n2007075320  MusicBrainz: d4b7435e-bb00-44f6-a4d8-06138ce9b2bf  VIAF: 1924315   WorldCat (עם VIAF): 1924315
עמלץ לבן

| עמלץ לבן |
| --- | --- |
  השוואה בין עמלץ לבן לאדם
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: עמלצאים
משפחה:: עמלציים
סוג:: קרכרודון
מין:: עמלץ לבן
שם מדעי
 Carcharodon carcharias ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
   תפוצת עמלץ לבן - בכחול.

עמלץ לבן ליד חופי מקסיקו
עמלץ לבן, הצללת נגד: ניתן לראות כי חלקו העליון של הכריש אפור וחלקו התחתון לבן
עמלץ לבן אוכל דג מתוך פיתיון
קרחה לבנה צדה אריה ים בדרום אפריקה
ראש עמלץ לבן מהצד
עַמְלֵץ לָבָן (שם מדעי: Carcharodon carcharias), המוכר גם
בשמות כריש לבן או קרחה לבנה (ידוע גם בשמו העממי "כריש גדול לבן" עקב פלג גופו התחתון הלבן. מאנגלית: "Great White Shark"), הוא מין של כריש ממשפחת העמלציים והמין היחיד ששרד בסוג קרכרודון. העמלץ הלבן נחשב לדג הטורף הכבד ביותר כיום. הוא טורף על בעל אופי אגרסיבי הנחשב לקטלני שבכרישים לאדם עם התקיפות המרובות ביותר מכל הכרישים. הדבר גם זכה לייצוג בתרבות ממספר סרטים וספרים, אף שתקיפות כאלה נדירות יחסית ולרוב מבוססות על טעויות זיהוי.
תפוצתו גלובלית והוא נודד באוקיינוס הפתוח לאורך מרבית האוקיינוסים הממוזגים והסובטרופיים, לרוב סביב קו 12 ל-24 מעלות כשאוכלוסיות גדולות מצויות לאורך חופים בהם מושבות גדולות של טורפים ימיים או טרף דומה. לרוב הכריש מצוי בסמוך לפני המים אך הוא יכול לצלול עד לעומק 1,200 מטר.
כיום העמלץ מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר, רבייה נמוכה ועקב זיהום הים. העמלץ הלבן, לא נראה בחופי ישראל אך הוא נראה בים התיכון.
מקור השם

משמעות שמו המדעי הוא "שן-כריש" ולעיתים נכתב ומבוטא "קַרְכַּרוֹדוֹן" בהתאם להגייה האנגלית. שמו העממי האנגלי הוא "Great White Shark" (אף שטקסונומית איננו מין בסוג כריש ואף לא במשפחת הכרישיים).
על פי האקדמיה ללשון העברית "עמלץ" הוא שמו של סוג כריש. ראשיתו של שם מוזר זה בפירוש מקורי לפסוק בתהלים שהציע עמנואל לב (Löw; 1854–1944), חוקר יהודי הונגרי שכתב על בעלי החיים והצמחים של ארץ ישראל ועל שמותיהם העבריים והארמיים. בתהלים פרק ע"ד, פסוק י"ד, נכתב ”אַתָּה רִצַּצְתָּ רָאשֵׁי לִוְיָתָן תִּתְּנֶנּוּ מַאֲכָל לְעָם לְצִיִּים”. את המילים "לעם לציים" הציע עמנואל לב לקרוא בחלוקה אחרת ובניקוד אחר: "לעמלצֵי-יָם", ופירש כי 'עמלץ' הוא טורף ימי ענק. בעקבות פירוש מקורי זה, אף שנדחה על ידי חוקרי הלשון, נכנסה המילה "עמלץ" למילונים העבריים במשמעות 'כריש', ובהמשך יוחד השם לסוג מסוים של כריש – גדול ומסוכן במיוחד.
מאפיינים

העמלץ הלבן הוא הכריש אוכל הבשר הגדול ביותר במשקלו, כשבעבר היו עוד כרישים גדולים יותר כמו המגלודון, שהוא ככל הנראה קרוב שלו. מספר כרישים לעיתים מגיעים לגודל דומה, בין השאר כריש טיגרי, שש-זימי אפור, ישנונן גרינלנדי וישנונן פסיפי, שלעיתים מגיעים לאורך 5 עד 6 מטרים אף שהם שוקלים פחות. הוא גם אחד מהכבדים שבדגי הסחוס ורק שלושת המינים מסנני הפלנקטון – מנטה ענקית, כריש ענק וכריש לווייתני – גדולים ממנו.
אורכו של כריש העמלץ הלבן נע בין 3 ל-8 מטרים, ומשקלו מגיע למשקל של 1–3 טונות והוא בעל דו-צורתיות זוויגית כשלרוב הנקבות גדולות יותר. מדידות רבות שנחשבו אמינות התבררו כמומצאות והתבססו על מראית עין בלבד, כך שכיום דיווחים רבים נחשבים כלא אמינים, לרבות דיווחים על עמלצים בגודל 11 מטרים (36 רגל). הנקבה הגדולה ביותר שנמדדה בדייקנות שקלה 1,905 קילוגרם (4,200 ליברות) והייתה באורך 6.1 מטרים (20 רגל).
העמלץ בניגוד לשמו, בעל עור קשקשי בצבע אפור כהה ולעיתים עם כתמים חומים או כחולים כשתחתית הגוף לבנה וממנה קיבל את שמו. הדבר מסייע לו בהצללת נגד בו גופו מתמזג עם פני הים המוצפים באור השמש כשמסתכלים עליו מלמטה, או להיעלם בצללי המעמקים הכהים כשמביטים בו מלמעלה. הדבר עוזר לו לנוע ביעילות מבלי שטרפו יבחין בו אורב מלמטה.
לעמלץ הלבן זוג סנפירי גב: הקדמי ממוקם במרכז הגב והאחורי מעל סנפיר השת. סנפירי החזה שחורים בקצותיהם ובבסיסם כתם שחור. סנפירים אלה גדולים ודמויי מפרש. סנפיר הזנב גדול ושתי אונותיו כמעט שוות בגודלן. בצידי הגוף, לפני סנפירי החזה, ישנם חמישה פתחי זימים אנכיים ארוכים. ככל הכרישים הוא בעל עמוד שדרה סחוסי ללא עצמות ועליו טבעות גידול, מהן אפשר לקבוע את גילו.
הוא בעל חלל עיניים גדולות ורחבות בצבע שחור וחרטום קצר ומחודד שמצדדיו מצויים הנחיריים. הוא בעל לסתות רחבות מקושתות המצויות בתחתית הראש. בפיו רכסי שיניים משולשות חדות בעלות שוליים משוננות כמסור ובנויות לקריעת טרף בעוצמה. השיניים מתחלפות ללא הרף, בייחוד לאחר שנפגעו והעמלץ עשוי להחליף אלפי שיניים במהלך חייו.
העמלץ הלבן בעל עוצמת נשיכה חזקה ביותר, הגבוהה ביותר בעולם לאחר שני מיני הגדולים שבתנינאים - תנין הים ותנין היאור. הנשיכה של פרט בוגר שקולה ל-18,000 ניוטון (הכוח שמפעילה מסה של כ-1.8 טונה). מחקר מ-2008 של החוקרים סטיבן ורו העלה שעמלץ במשקל 3,324 ק"ג (7,328 פאונד) יכול להפעיל כוח נשיכה של 18,216 ניוטון (4,095 לב"ג).
העמלץ בנוי בכבדות ובעל זנב שרירי העוזר לו להאיץ במרדף אחרי טרף וכן לעזור בנדידות ממושכות. מהירותו של העמלץ הלבן יכולה להגיע ל-40 קמ"ש (22 קשר), על פי מדידות ממצלמות וידאו מספר חוקרים טוענים שהוא יכול להגיע אף למהירות שיא של 56 קמ"ש (30 קשר), פי עשרה ממהירות שחייה של אדם. עם זאת הוא מסוגל בעיקר להתפרצויות קצרות וגופו מגושם מכדי להסתובב ביעילות. העמלץ חי בשחייה מתמדת, כי רק באופן זה מפעפע החמצן המומס במים בזימיו.
העמלץ הלבן יכול להעלות את חום גופו ולהאיץ את קצב חילוף החומרים שלו (אם כי בניגוד ליונקים אינו מסוגל לייצר אותו) כשטמפרטורת הגוף שלו עולה ב-10–15 מעלות על טמפרטורת המים סביבו.
מאפיינים > חושים

לעמלץ הלבן מספר חושים מפותחים ביותר, ביניהם: טעם, ריח, שמע, חישת תנועה דרך מערכת קו הצד, ראייה מותאמת לאפלה וחישת שדות חשמליים במים. בנקבוביות החוטם של הכריש נמצאות אמפולות לורנציני, תעלות הקולטות פולסים ביו-חשמליים במים העוזרות לעמלץ לכוון לזרמי חשמל בשרירי בעלי חיים במים. מבנה זה מחודד ביותר אך הכריש משתמש בו לרוב בטווח קרוב. העמלץ בעל עיניים בעלות אישונים גדולים בקדמת החוטם ואלה יכולים להיסגר עם עפעפיים המגוננות עליהם בעת תקיפה. הראייה בינונית ביום אך חדה ביותר בלילה עם רגישות לאור מועט.
בנוסף הוא בעל חוש ריח מפותח ביותר העוזר לו לאתר טרף זעיר ממרחק של קילומטרים. העמלץ רגיש במיוחד לריח דם מה שיגרה אותו לטירוף זלילה. הוא גם בעל חוש טעם חזק עם עשרות קולטנים רבים בתוך לסתותיו. העמלץ נוהג לטעום חפצים כדי להחליט אם הם אכילים ונמשך במיוחד לשומן של חיות ימיות.