stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצת ידיעה

בתורת המשחקים, קבוצת ידיעה  היא אוסף קודקודי החלטה של שחקן  i במשחק בצורה רחבה. כך שהשחקן אינו יודע להבדיל בין הקודקודים. בפרט, בכל הקודקודים השייכים לאותה קבוצת ידיעה אוסף המהלכים האפשריים של השחקן, זהים.
הערה: בהצגה הגרפית של משחק בצורה רחבה נהוג לסמן קודקודי החלטה השייכים לאותה קבוצת ידיעה, על ידי הקפתם באליפסה או בצורה אחרת.
הגדרה

קבוצת ידיעה של שחקן  i היא תת קבוצה  U_{i} של קודקודי ההחלטה שלו כך שבכולם לשחקן אותם מהלכים אפשריים.
פורמלית, אם נסמן ב A_{x}=a^{1},a^{2},...a^{n} את קבוצת המהלכים האפשריים בקודקוד  x, ונסמן ב L=\bigcup _{x}A_{x} את איחוד קבוצות אלו. אזי קיימת חלוקה  P של  L, כך שבכל קבוצה  l\in L יש בדיוק מהלך אחד מכל  A_{x}.
תכונות

כל קודקוד החלטה של שחקן שייך לקבוצת ידיעה אחת ויחידה שלו.
משחק בעל ידיעה שלמה לשחקן  i הוא משחק בו, כל קבוצות הידיעה של שחקן  i מכילות קודקוד אחד בלבד.
משחק הוא משחק בעל ידיעה שלמה, אם הוא בעל ידיעה שלמה לכל השחקנים.
דוגמאות

בדוגמה הראשונה רואים את משחק הקינואה/פיצה.
במשחק זה, שחקן אחד מחליט האם להגיש לשחקן 2 פיצה או קינואה. שחקן 2 בתורו מחליט האם לאכול ולברוח או לאכול ולשלם, זאת כאשר אין הוא יודע איזו מנה שחקן 1 הגיש לו.
נשים לב שבקבוצת הידיעה של שחקן 2 אין לו יכולת לדעת באיזה קודקוד הוא נמצא.
לפי הגדרה בכל קודקוד של שחקן 2 יש לו בדיוק 2 מהלכים (לברוח או לשלם) והמהלכים זהים.
בדוגמה השנייה רואים משחק עם 3 שחקנים. כאשר קבוצות הידיעה הן:
שימו לב כי שני קודקודי ההחלטה של שחקן שלוש אינם מהווים קבוצת ידיעה אחת - כיוון שמספר המהלכים האפשריים מכל קודקוד שונה (אחד ושניים בהתאמה).
בדוגמה השלישית רואים את משחק דילמת האסיר בצורה רחבה. לאסיר 2 קיימת קבוצת ידיעה המכילה שני קודקודים, כאשר לכל קודקוד אותו מספר מהלכים אפשריים (2) ואותם מהלכים - מלשין/מודה.
בדוגמה הרביעית אנו רואים משחק של שחקן אחד, עם מהלך גורל. בסיכוי של 0.25 השחקן מקבל הצעה.
ההצעה יכולה להיות כוס שתייה (קולה או מיץ עגבניות) - ואז על השחקן להחליט כן/לא - קבוצת ידיעה 1.
או שההצעה היא לעשות משהו (לישון או לעבוד) ואז על השחקן להחליט עכשיו/אחר כך - קבוצת ידיעה 2.
כיוון שבקבוצות הידיעה השונות המהלכים האפשריים שונים, קיימת הפרדה בין קבוצות הידיעה.
ראו גם

מונחים בתורת המשחקים
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, הוצאת מאגנס, 2008
קינואה/פיצה
משחק 2
דילמת האסיר
משחק 4
צימבלום

| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי הקשה
צִימְבָּלוֹם, צַמְבָל (Cimbalom, Țambal)  הוא כלי הקשה בעל מיתרים, הנפוץ כיום בשימוש בעיקר בהונגריה ורומניה.
הצימבלום הוא דולצימר פטישים קונצרטי: סוג של קורדופון המורכב מתיבה גדולה, בצורת טרפז, שמיתרי מתכת מתוחים על המשטח העליון שלה.
זהו כלי נגינה שנעשה פופולרי בהונגריה ונמצא בשימוש בקבוצת העמים והתרבויות שכללה את אזור הבלקן, האזור הדרומי והמזרחי של האימפריה הרוסית והקיסרות האוסטרו-הונגרית של פעם, כיום בלארוס, הונגריה, רומניה, מולדובה, אוקראינה, פולין, צ'כיה וסלובקיה. הכלי מקובל מאוד גם ביוון.
הנגינה בצימבלום מתבצעת (באופן טיפוסי) באמצעות הקשה בשני מקושים על המיתרים. מיתרי הפלדה הגבוהים (סופרן) ערוכים בקבוצות של ארבעה ומכוונים באוניסונו. המיתרים הנמוכים (בס), בציפוי נחושת, ערוכים בקבוצות של שלושה וגם הם מכוונים באוניסונו.
ברשימת הורנבוסטל-זאקס למיון כלי נגינה, מספר הצימבלום הוא 314.122-4,5. יתרה מזאת, שם הכלי "צימבלום" מציין גרסאות מוקדמות וקטנות יותר של הצימבלום, וצימבלומים עממיים, שהקבצות הצלילים, סדרי המיתרים וסוגי התיבה שלהם שונים. באנגלית יש לכלי זה צורות כתיב שונות, אם כי cimbalom היא המצויה ביותר. לפעמים מייחסים לכלי זה את השמות סנטור, סנטורי, סנדורי ועוד שמות בארצות שמחוץ לאוסטרו-הונגריה, שמשתמשים בשמות שלהם לכלים השייכים למשפחת דולצימר הפטישים.
"צימבלוּם" (cymbalum) איננו זהה לצימבלוֹם. זהו כלי נגינה מימי הביניים, אחד ממערך של 4 עד 8 פעמונים קטנים, בגדלים שונים ותלויים יחד בתוך מסגרת, ידועים גם בשם "טינטינאבולה" או "קמפאניאה".
מוזיקת רחוב בבוקרשט בצימבלום
דולצימרי פטישים עממיים

ההתייחסות לדולצימרי פטישים עממיים היא בדרך כלל בשמותיהם האזוריים, אבל ברחבי מרכז אירופה ומזרח אירופה קוראים להם במקרים רבים "צימבלום" (ושמות דומים הנגזרים משם זה). ההבדלים בין כלים אלה יכולים לבוא לביטוי בגודל, כוונון, מספר מיתרים ושיטת ההחזקה וההנעה של המקושים. הם קטנים וניידים יותר מן הצימבלום הקונצרטי. בהופעה, נושא את הכלי בדרך כלל נגן יחיד, על פי רוב כשהוא תלוי ברצועה על צווארו ונשען בקצהו על המותן. כמו הצימבלום הקונצרטי, דולצימר הפטישים העממי/הצימבלום הקטן מופעל בהקשה בשני מקושים על המיתרים. עם זאת, מקושים אלה קצרים בדרך כלל במידה רבה מאלה המשמשים לנגינה בצימבלום קונצרטי (לרוב חצי מאורכם), ובמקרים רבים ללא הכיסוי הרך מעל נקודת המפגש בין המקוש למיתרים. לכלים אלה גם אין מנגנוני השתקה; עקב כך, כף היד, האצבעות ואפילו אמות הזרוע משמשות להשתקת הצליל. הכוונונים הם במקרים רבים כרומטיים בחלקם או אפילו דיאטוניים, במקום הכוונון הכרומטי המלא של הצימבלום הקונצרטי, וייתכנו הבדלים אזוריים ביניהם. בניית הכלים הללו קשורה ביתר שאת לסגנון הייחודי של המוזיקה המבוצעת בהם מן המקובל בצימבלום הקונצרטי. לצד הופעת הצימבלום הקונצרטי בהונגריה, פיתחו גם אזורים נוספים במזרח אירופה את הגרסה המקומית שלה לדולצימר עממי ובהמשך לכך הופיעו אסכולות נגינה רשמיות יותר.
היסטוריה

המופע הראשון של קורדופון הקשה פשוט, שמכניסים לקטגוריה של דולצימר פטישים, נמצא בתבליט אשורי בקינדג'וק מ-3500 לפנה"ס. לכל העמים מאזור הים התיכון היו גרסאות של כלי זה בשמות שונים, כמו גם לעמים רבים באסיה.
דולצימר הפטישים העממי, השכיח בקרב הבני הרומה (הצוענים) של אוסטרו-הונגריה, שימש את יוזף שונדה, בונה פסנתרים מומחה, שעבד בפשט, הונגריה, כבסיס לצימבלום הקונצרטי, שייצר כסדרת כלים בשנת 1874. ההוצאה הרביעית של ספר הלימוד הראשון לצימבלום הקונצרטי מאת גזה אלאגה, חבר בתזמורת האופרה המלכותית של הונגריה, יצאה לאור בשנת 1889.
הצימבלום הקונצרטי נעשה פופולרי בקיסרות האוסטרו-הונגרית ושימש את כל הקבוצות האתניות בממלכה, שכללו נגנים מגיארים, יהודים וסלאביים, כמו גם נגני לאוטאר צוענים. השימוש בכלי התפשט בשלהי המאה ה-19 ותפס את מקומה של הקובזה בהרכבים עממיים, רומנים ומולדובנים. בוואלאכיה הוא משמש כמעט ככלי הקשה. בטרנסילבניה ובאנאט, סגנון הנגינה טונאלי יותר ועמוס ארפג'י.
סוגי כלים > הצימבלום הקונצרטי

הצימבלום הקונצרטי שיוזף שונדה פיתח ב-1874 בבודפשט היה קרוב יותר במנעד צליליו, בהטלה הדינמית שלו ובמשקלו לפסנתר קטן מכפי שהיו דולצימרי הפטישים העממיים לסוגיהם השונים. הצימבלום של שונדה היה מצויד במסגרת כבדה יותר להגברת היציבות ועוצמת הדינמיקה. הוא כלל הרבה יותר נתיבי מיתרים להרחבת המנעד והייתה בו דוושת עמעום, שהגבירה את יכולת השליטה בדינמיקה. ארבע רגליות מתנתקות נוספו לתמיכה בכלי הזה, הגדול בהרבה מקודמיו. הנגינה בצימבלום הקונצרטי מתבצעת גם כיום העיקר במקושים, אם כי נעשה שימוש גם בטכניקות נגינה אחרות.
כלי נגינה קונצרטיים, מאלה של שונדה ואילך, הם כרומטיים במלואם. שיטת הכוונון של שונדה קבעה מנעד צליל סטנדרטי של ארבע אוקטבות ועוד טרצה גדולה; החל בדו אמצעי עד מי שלישי. הצימבלום הקונצרטי חלחל עם הזמן לאזורים אחרים בקיסרות אוסטרו-הונגריה, כגון רומניה, מולדובה ואוקראינה. ברומניה, מוכר הצימבלום הגדול בשם "צאמבאל מארה" (מילולית, "צימבלום גדול"). הצימבלום המשיך להתפתח וכלי הקונצרט המודרניים עוברים במקרים רבים הרחבה נוספת ומצוידים בשכלולים רבים מעבר לעיצוב של שונדה. בכלים אלה יכול להיות עכשיו מנעד צלילי, המקיף חמש אוקטבות כרומטיות במלואן, מ-לה ראשון עד לה חמישי.
בוני צימבלום בני ימינו יוצרים גם כלים קטנים יותר, החל בגרסאות קלות יותר של המערך הקונצרטי המקורי של שונדה וכלה בצימבלום כרומטי נייד ממש (שעושה שימוש בדפוס הכוונון האופייני של שונדה ובמערך הצלילים דלו אבל בטווח מצומצם בבס). יצרנים מודרניים גם ממשיכים לבנות כלים עממיים חדשים ומסורתיים.
גרסה קטנה יותר ונייד של הצימבלום הקונצרטי יוצרה באוקראינה בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20. גרסה זו הייתה מצוידת ברגליות מתנתקות ובדוושות עמעום, אבל הייתה נוחה יותר לנשיאה מן הכלי הקונצרטי הגדול. כלים אלה יוצרו במפעל צ'רניחיב ובסדנת מלניטסו-פודיליסק לכלי נגינה עממיים, שייצרה עוד כלי נגינה עממיים אחרים מסוגים שונים.
צימבלומים נסיוניים

הארי פארץ' יצר כמה סדרות של סיטארים שנקראו קאנונים הארמוניים. גלן בראנקה יצר סיטארי פטישים שולחניים חשמליים, שכינה בשם גיטרות
מקשים, ויורי לנדמן בנה סיטארי פטישים חשמליים בני 24 מיתרים בשביל ליאם פין ו"להקת הדודו", שאותם כינה גיטרות טאפלברג לתיפוף. גם לבורדומס יש כלי במה, המשמש כצימבלום. ברוב כלי הצימבלום המסורתיים יש קבוצות מיתרים המכווננים לצליל אוניסונו אחד לכל מקטע. עם זאת, כלי הנגינה של ברנקה, לנדמן ובורדומס משתמשים בשיטת גיוונון, שבה קבוצות המיתרים האינדיבידואליות מכווננות באוקטבות במקום באוניסונו פשוט. זו חריגה מכוונוני האוניסונו של קבוצות המיתרים המשולשות והמרובעות בצימבלום הרגיל וכן מכוונון האוניסונו של הפסנתר במסגרת קבוצות המיתרים שלו. (הכלים של פארץ' משתמשים בתוכנית כוונון ואיזון שונה לגמרי).
טאפלברג
צבא האסלאם

ערך זה עוסק בכוח צבאי עות'מאני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 מטה:  גנג'ה 
 מלחמות שהשתתף בהן
 מלחמת העולם הראשונה 
 
מתקני קידוח הנפט סמוך לבאקו עולים באש בעת קרב באקו
צבא האסלאם (בטורקית: İslam Ordusu) היה כוח צבאי שהקימה האימפריה העות'מאנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה בהוראתו של שר המלחמה איסמאיל אנוור פאשה. צבא האסלאם הוקם בחודש מרץ 1918 והתקיים עד לאוקטובר 1918.
חלקם של הרוסים במלחמת העולם הראשונה החל להצטמצם בשל מצב התוהו שהשתלט על רוסיה לאחר מהפכת פברואר. במשך שנת 1917 הלך הצבא הרוסי בן חצי מיליון החיילים והתפזר, עד שבראשית 1918 נותרו ממנו כמה אלפי חיילים וכמאתיים קצינים. ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו פרשה רוסיה מהשתתפותה במלחמת העולם הראשונה וויתרה על כל השטחים שנמסרו לה בקווקז מכוחו של קונגרס ברלין. למרות מחלוקת בעניין בין הממשלה העות'מאנית לבין בת בריתם גרמניה, החליט אנוור פאשה לקדם את תוכניתו ולכבוש את דרום הקווקז תוך ניצול התוהו שפקד את רוסיה. לשם כך הקים את צבא האסלאם שמנה בין 14,000 ל-25,000 חיילים, כולם מוסלמים ומכאן שמו של הכוח. באופן מכוון לא כלל הכוח קצינים גרמנים, דבר שהיה מקובל בצבא העות'מאני משך כל שנות המלחמה, שכן אנוור פשה סבר כי לגרמניה ולאימפריה העות'מאנית שוב אין מטרות משותפות לאחר פרישת רוסיה מהמערכה.
צבא האסלאם לא נתקל בהתנגדות ממשית בדרכו מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, ובשורה של קרבות שברובם ניצח הגיע עד לבאקו שלחופי הים הכספי. בינתיים הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז התפרקה לשלוש ישויות שונות - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. ב-4 ביוני 1918, לאחר שצבא האסלאם הגיע למרחק של שבעה ק"מ הלבד מירוואן, נחתם הסכם בתומי אשר סיים את מצב הלוחמה עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, אם כי כוחות ארמנים פורשים המשיכו להילחם בעות'מאנים גם לאחר מכן. קרב באקו שנערך באזרבייג'ן בין 26 באוגוסט 1918 ו-14 בספטמבר 1918, בין צבא האסלאם וכוחות לא סדירים אזרים לבין כוח בריטי, חיילים ארמנים, כוחות אזרים אנטי-קומוניסטים וחיילים מהצבא הלבן הסתיים בניצחונם של הראשונים. בקרב זה איבד צבא האסלאם כ-2,000 לוחמים.
זירת הקווקז הייתה לזירה היחידה, למעט הדרדנלים, בה הגיעה האימפריה העות'מאנית להישגים צבאיים בני קיימא במלחמת העולם הראשונה. ואולם זמן קצר לאחר מכן, עם כניעת העות'מאנים בהפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918, פורק גם צבא האסלאם והעות'מאנים נסוגו מכל השטחים שכבשו.
הערות שוליים

↑  Missen, Leslie (1984). Dunsterforce. Marshall Cavendish Illustrated Encyclopedia of WWI, vol ix. Marshall Cavendish Corporation, pp. 2766-2772. ISBN 0-86307-181-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011064546  VIAF: 170136293   WorldCat (עם VIAF): 170136293
צבא האנדים

| --- | --- |


 מדינה:  הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה
 תקופת הפעילות:  1816 – 5 בפברואר 1824 (כ־8 שנים) 
 מנהיגות
 המפקד העליון:  חוסה דה סן מרטין 
 מלחמות שהשתתף בהן
 חציית האנדים  Battle of Cerro Gavilán  Siege of Talcahuano  Second Battle of Cancha Rayada  Battle of Curapalihue  Action of Guardia Vieja  Battle of Chacabuco  Action of Picheuta  קרב מאיפו 
 
צבא האנדים (בספרדית: Ejército de los Andes) הוא שמו של הכוח הצבאי שהיה תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין במערכה לשחרור צ'ילה מהאחיזה הקולוניאלית של האימפריה הספרדית. בראשית שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים, הנחיל תבוסה לגייסות מלכות המשנה של פרו בצ'ילה הכבושה, והביא לעצמאותה של צ'ילה.
ארגון הצבא

צבא האנדים הורכב מצבאה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo), אותו ארגן סן מרטין בזמן שהיה מושל הפרובינציה ושאריות הצבא הצ'יליאני שנס לאחר התבוסה הסופית שנחל בקרב רנקאגוואה (Rancagua) לכוחות מלכות המשנה של פרו. ב-8 בנובמבר 1814 הקים סן מרטין את "גדוד חיל הרגלים מספר 11" (Batallón Número 11 de Infantería) אשר כלל את "הגיס הצ'יליאני" (Cuerpo de Chile) ומינה את חואן גרגוריו דה לאס אראס (Las Heras) למפקדו. באוקטובר 1815, לאחר שפרובינציות נוספות העבירו כוחות לקוז'ו, מנה הגדוד 1,600 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 200 אנשי ארטילריה ו-10 תותחים. בו בזמן סבל הכוח ממחסור באספקת אבק שרפה, ברזל ומדים. לאספקת החוסרים הקים סן מרטין תעשייה מקומית שתענה על צורכי הצבא שיצר.
על אף שסן מרטין נהנה מתמיכתו של חואן מרטין דה פואיירדון (Pueyrredón), הדירקטור (Director Supremo) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (Las Provincias Unidas del Río de la Plata), הישות הפוליטית שקדמה לארגנטינה המודרנית, לא זכתה המשלחת המתוכננת לתמיכה לאומית רחבה. פוליטיקאים שונים, שהיו סקפטיים בנוגע לסיכויי הצלחת המערכה בצ'ילה כנגד מלוכת המשנה של פרו, חתרו תחת מאמציו. אף על פי כן, ב-1 באוגוסט 1816, העניק פואיירדון לצבא קדימות לאומית, שינה את שמו לצבא האנדים והעמיד את סן מרטין בראשו.
עם תום ההכנות מנה צבא האנדים שלושה גנרלים, 28 מפקדים בכירים, 207 קצינים, 15 אזרחים בשירות הצבא, 3,778 חיילים ו-1,392 תומכי לחימה, מספר שהסתכם ב-5,423 איש, 18 תותחים, 1,600 סוסים ו-10,600 פרדות. לצ'ילה הגיעו 510 סוסים וכ-4,300 פרדות בלבד.
חציית האנדים

לשם חציית האנדים חולק הצבא לשני ראשים. האחד, בפיקודו של ברנרדו או'היגינס, פנה למעבר "לוס פאטוס" (Los Patos), ואילו השני, בו נכללה גם הארטילריה ואשר היה תחת פיקודו של חואן גרגוריו דה לאס אראס פנה למעבר "אוספאז'אטה" (Uspallata). נוסף על שני כוחות עיקריים אלו נשלחו כוחות קטנים לאגפים הצפוניים והדרומיים של הכוחות החוצים. זה הצפוני מנה כ-130 חיילים בפיקודו של חואן מנואל קאבוט (Cabot) ואילו זה הצפוני היה תחת פיקודו של הצ'יליאני רמון פריירה סראנו (Freire Serrano).
חציית האנדים החלה ב-19 בינואר 1817. הגייסות התקדמו בממוצע כ-28 קילומטרים ביום, בגובה ממוצע של כ-3,000 מטרים מעל פני הים, במשרע טמפרטורות של כ-40 מעלות צלזיוס (כ-30 מעלות ביום וכ-10 בלילה). בתום 21 יום הושלם המסע והחלה המערכה לשחרור צ'ילה.
צבא האנדים, ובעיקר הכוחות הצ'יליאנים שבו, היוו את הבסיס לצבא צ'ילה, ומאוחר יותר את הבסיס למשלחת לכיבוש פרו.
"חציית האנדים בידי סן מרטין ואו'היגינס". ציור שמן של מרטין בונאו (Martín Boneo), 1865; שמור במוזאון ההיסטורי הלאומי של ארגנטינה, בואנוס איירס.
קואופרטיב השמרטפות של גבעת הקפיטול

| --- | --- |

הקואופרטיב בשנות האלפיים
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 תקופת הפעילות:  העשור של 1950 – הווה 
 capitolhillvillage.org
 
קואופרטיב השמרטפות של גבעת הקפיטול (באנגלית: Capitol Hill Babysitting Co-op) הוא קואופרטיב הממוקם בוושינגטון די. סי. שהוקם בסוף שנות ה-50 ומטרתו היא חלוקת אחריות השמרטפות בין חבריו.
לעיתים קרובות משמש הקואופרטיב כאלגוריה למודל כלכלי מוכוון ביקוש, כאשר האלגוריה מסייעת בהמחשה של מספר מושגים כלכליים כגון חשיבות היצע כסף לרווחת הכלכלה, פרדוקס החסכון, מיתון, אינפלציה ועוד.
הקואופרטיב כמשל כלכלי הוצג לראשונה בשנת 1977 במאמרם של ג'ואן סוויני וריצ'רד ג'יימס סוויני אולם היה ידוע למעטים בלבד ואת הפופולריות שלו הוא צבר בעקבות המיתון בעשור הראשון של המאה ה-21, ובזכות פרסומו בספריו של זוכה פרס נובל לכלכלה, הכלכלן פול קרוגמן שהגדיר אותו כ"משנה חיים".
היסטוריה ושיטה

הקואופרטיב הוקם בסוף שנות ה-50 על ידי כ-20 משפחות צעירות בעלות ילדים קטנים שהתגוררו בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית, באזור גבעת הקפיטול, והעלו יוזמה שתאפשר להן לצאת לבלות, ותפתור להן את נושא השמרטפות.
עם הקמת הקואופרטיב הוענקו לכל משפחה שהצטרפה לקואופרטיב שוברים בשווי 20 שעות שמרטפות, כאשר כל שובר היה שווה לחצי שעת שמרטפות, והתנאי היה שכל משפחה התחייבה להשיב שוברים בשווי זהה לכשתעזוב את הקואופרטיב.
הקואופרטיב צמח מ-20 משפחות בתחילת שנות ה-60 ליותר מ-200 בתחילת שנות השבעים.
בתחילת שנות ה-70 הקואופרטיב היה מפוצל גאוגרפית לשניים - צפון / דרום או מזרח / מערב.
בשנות ה-60 התחלפה עמדת מזכיר הקואופרטיב מדי חודש, כיוון שזו נתפסה כמשימה מכבידה.
זמן כפול שולם לאחר חצות הלילה ובין 17:00 ל-19:00 בערב (בזמן ארוחת הערב).
זמן וחצי שולם עבור שעות מאוחרות יותר.
היסטוריה ושיטה > המשבר

ניהול הקואופרטיב הופקד בידי חבריו בסבבים ועיקר תפקידם (לפחות במקור) היה שידוך בין חברים הזקוקים לשמרטפים לבין חברים שיכולים לתת שעות שמרטפות, לשם כך כל חבר נדרש לתת מס של 14 שעות שמרטפות (כלומר 28 שוברים) שהועבר ישירות לחברים שניהלו את הקואופרטיב כתשלום עבור ניהול הקואופרטיב.
עקב כך נוצר מצב בו חברים חדשים הרגישו שעליהם להרוויח מספר שוברים נוסף לפני שיוכלו להתחיל להשתמש בהם כדי שלא יגיעו למצב של מחסור בשוברים, כשירצו להשתמש בהם או כשירצו לעזוב, ולכן חברים חדשים ניצלו כל הזדמנות לספק שעות שמירה אך לא השתמשו בשוברים שהרוויחו על מנת לצאת.
כיוון שהזדמנות לשמרטפות נוצרת רק כאשר חבר מחליט לצאת לבלות, נוצר מחסור בשעות שמירה והקואופרטיב נפל למיתון, מיתון אשר ממחיש את התופעה שנקראת "פרדוקס החיסכון".
היסטוריה ושיטה > הפתרון למיתון

מנהלי הקואופרטיב ניסו לפתור את המשבר באמצעות החלת כללים נוספים על מנגנוני הקואופרטיב אך ללא הועיל, כשלבסוף הפתרון לבעיית המיתון היה שכל חבר חדש שהצטרף לקואופרטיב קיבל שוברים בשווי 30 שעות שמרטפות אולם נדרש להשיב שוברים בשווי 20 שעות שמרטפות בלבד לכשיעזוב את הקואופרטיב.
פתרון זה פתר את בעיית המיתון אך בתוך מספר שנים נוצרה בעיה חדשה, מספר השוברים שנכנסו לקואופרטיב גדל ונוצר עודף בחברים שרצו לנצל את השוברים ומחסור בחברים שרוצים לספק שעות שמירה.
היסטוריה ושיטה > פתרון היפותטי

הבעיות של הקואופרטיב נבעו משני גורמים המשולבים זה בזה: הערך של השוברים היה קבוע, אולם הערך שלהם עבור החברים היה תנודתי.
והפתרון שהייתה יכולה הנהלת הקואופרטיב לבצע הוא ויסות כמות השוברים דרך חברים שמצטרפים אל הקואופרטיב או כאלה שעוזבים אותו. מה שהיה מאפשר לחברים לתת יותר שוברים כאשר יש מחסור בהיצע של שמרטפים או פחות כאשר יש היצע גדול.
הערות שוליים

↑  Paul Krugman, Baby-Sitting the Economy, Slate Magazine, ‏1998-08-14 (באנגלית)
השוברים שהונפקו על ידי הקואופרטיב, כל שובר שווה חצי שעה של שמרטפות.
צבא האופל

| --- | --- |

 בימוי:  סם ריימי 
 הופק בידי:  רוברט טאפרט 
 תסריט:  סם ריימי, איוון ריימי 
 עריכה:  בוב מוראווסקי 
 מוזיקה:  דני אלפמן 
 צילום:  ביל פופ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Raimi Pictures, Carolco Pictures, Dino De Laurentiis Corporation 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בפברואר 1993 
 משך הקרנה:  81 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיית אימה
 הכנסות באתר מוג'ו:   armyofdarkness
 סרט הבא:  אש נגד כוחות הרשע 
 דף הסרט ב־IMDb
 
צבא האופל (באנגלית: Army of Darkness) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1992 שבוים ונכתב על ידי סם ריימי, הופק על ידי רוברט טאפרט, ומככב בו ברוס קמפבל בתפקיד אש ויליאמס. זהו הסרט השלישי בטרילוגיית סרטי מוות אכזרי. הסרט, אשר מכיל הן הומור סלפסטיק ואלמנטים מז'אנר האימה, הוא קומי במידה רבה יותר מאשר יתר הסרטים בטרילוגיה.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 11 מיליון דולרים, גרף לאורך השנים מעל ל-21.5 מיליון דולרים ברחבי העולם.
עם השנים הפך הסרט לסרט פולחן וציטוטים ומחוות שונים לסרט אפילו מצאו דרכם לתוך משחקי וידאו כגון דיוק ניוקם 3D‏, Blood, ו-Warcraft III: Reign of Chaos.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת מיד לאחר אירועי הסרט הקודם בסדרה. הגיבור, אש (קמפבל), אשר גילה בסרט הקודם את "ספר המתים" והקריא מתוכו כישוף על מנת להביס שדים, נשאב לתוך מערבולת זמן לאחר מכן אשר לוקחת אותו לאנגליה של ימי הביניים בשנת 1300 לספירה.
עם הגעתו, אש נחשב בתחילה למרגל של האויב ולכן נלכד על ידי אנשיו של הלורד ארתור. עם זאת, בהמשך המקומיים מחליטים שהוא "הגיבור מהשמיים" אשר לפי הנבואה נועד להציל את האנושות מצבא החיים-המתים. אש, אשר סקפטי בתחילה לגבי התיאורים של צבא החיים-מתים, מקבל בחוסר רצון את האחריות להוביל את האנושות במאבקם נגד כוחות האופל.
אש, אשר חמוש במסור החשמלי ורובה ציד (אותו הוא מכנה "בומסטיק") יוצא למסע במטרה למצוא את ספר המתים ובאמצעותו להביס את צבא האופל ולחזור להווה. עם זאת, התנהגותו הלא זהירה גורמת בטעות לכך שצבא האופל מתעורר, אשר כולל כמות גדולה במיוחד של שלדים לוחמים שמונהגים על ידי גרסה מרושעת שלו, המכונה "אש הרשע".
על מנת לנצח את צבא האופל הוא חייב לאחד את הפלגים השונים של האנושות ולהכין אותם לקרב הגדול נגד כוחות צבא האופל. על מנת לעשות זאת הוא יוצר ברית עם הלורד ארתור ועם יריבו המושבע הדוכס הנרי האדום. כמו כן, לאורך הדרך הוא מפתח גם מערכת יחסים רומנטית עם אישה מקומית בשם שילה.
בסופו של דבר, אש מצליח להביס את צבא האופל, להשיג את ספר המתים, ולומר את מילות הקסם אשר מחזירות אותו להווה.
צוות השחקנים הראשי

ברוס קמפבל בתפקיד אשלי "אש" ג'יי ויליאמס, וכמו גם "אש הרשע"
אמבת' דייווידץ בתפקיד שילה
מרקוס גילברט בתפקיד הלורד ארתור
איאן אברקרומבי בתפקיד החכם
ריצ'רד גרוב בתפקיד הדוכס הנרי האדום
טימותי פטריק קוויל בתפקיד הנפח
ברידג'ט פונדה בתפקיד לינדה
פטרישיה טולמן בתפקיד המכשפה
צ'בנבורי

צ'בֶנֶבּוּרי (בגאורגית: ჩვენებური, פירוש: שלנו, בסגנון שלנו, בטורקית: Çveneburi) היא קבוצה אתנית של מהגרים מוסלמים ממוצא גאורגי, שהתיישבו בטורקיה באזור שבו הרוב איננו גאורגי. המושג "שלנו" מבדיל אותם כקבוצה נפרדת מהגאורגים הנוצרים, והמוסלמים הטורקים, כי הצ'בנבורי הם מוסלמים סונים מהמד'הב של האסכולה החניפית.
היסטוריה

הצ'בנבורי הגיעו לטורקיה בשלושה גלים של הגירה. הגל הראשון היה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829 ואחריה, כאשר השער הנשגב (השלטון הע'ותמני) כבש את גאורגיה מידי האימפריה הרוסית. הגל השני התחיל כקבוצה קטנה של מהגרים שהגיעה בעקבות הראשונים, עד שבזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, גבר קצב המהגרים, ועירב מהגרים מהמחוזות ההיסטוריים של גאורגיה, שהיו בעלי אוכלוסייה מוסלמית ניכרת כמו: נפת ארטווין, אג'ריה, נפת ארדהאן, סמצחה וגוריה תחתית. המהגרים מאג'ריה היו ידועים גם בשם לפי מקום מוצאם. כמו למשל גאורגים מבתומי נקראו בטומלואר (Batumlular), גאורגים מכובולתי נקראו צ'ורקסולואר (Çürüksulular). הגל האחרון, המוהג'יר (مهاجر), ידוע כמוּהַג'ירוֹבּי (მუჰაჯირობა), הותיר הרבה מחוזות עם רוב של גאורגים מוסלמים, שבפועל צומצמה. המוהג'יר שהתרחש בשנת 1921, כאשר הטורקים נכנעו סופית בתביעתם לקבל את אג'ריה, בהסכם קארס, בו החזירו הטורקים את אג'ריה (יחד עם בתומי), תמורת העיר קארס והעיר ארדהאן. הגל האחרון עירב גם מוסלמים דוברי טורקית מאג'ריה עילית.
תפוצה

הצ'בנבורי חיים במפוזר בכל שטחה של טורקיה, אף על פי שהם מרוכזים בעיקר ב-2 מחוזות.
חוף הים השחור, בנפות גירסון, אורדו, סמסון וסינופ, עם שלוחות באמסיה וטוקט. הצ'בנבורי, במיוחד באזור אוניה, אורדו, טרמה וצ'רשמבה, שימרו את השפה והמסורת.
צפון-מערב טורקיה, בנפות דוזסה, סקריה, קוג'אלי, בורסה ובאליקסיר.
הצ'בנבורי מהווים רק חלק קטן מהגאורגים שחיים בטורקיה, שמספרם נאמד בכ-1.5 מיליון איש, כאשר הצ'בנבורי מהווים רק כ-50,000 איש.
זיהוי אתני

הזיהוי האתני של הצ'בנבורי עוצב, ביסודו של דבר, על ידי הקרע עם הגאורגים הנוצרים. הצ'בנבורי בדרך כלל נמנעים משימוש במילה כּארתבֶלי (ქართველი), כמילה שמתייחסת אליהם, מכיוון שלדעתם הדבר מציין זיהוי כנוצרים. הם מעדיפים להשתמש במילה גוּרג'י (გურჯი), כאשר מילה זו מדויקת יותר ובעלת הקשר מוסלמי. האסלאם עדיין ממלא תפקיד מרכזי בחיי רוב הצ'בנבורי.
נישואי תערובת עם קבוצות סוניות אחרות נפוצות. בחלק מהמחוזות, אוניי למשל, בתולות הצ'בנבורי הן כלות נדרשות, כאשר האוכלוסייה הטורקית המקומית רואה בהן כנשים יפהפיות שעובדות קשה. התופעה הזו מאיצה התבוללות תרבותית ולשונית של הקהילה.
היסטוריונים טוענים כי השלטון הטורקי עודד ייחוס אתני של הצ'בנבורי כטורקים, הדמות הבולטת מבין ההיסטוריוגרפים אלו, היה מחמט פהרטין קירזיוגולו (Mehmet Fahrettin Kırzıoğlu). בני צ'בנבורי רבים אימצו את הרעיון ואפיינו את עצמם כ"אסרים" (Acar) מהאזור ההיסטורי הטורקי אסריסטן.
מתוך כוונה למצוא זהות פוליטית, איבריה אוזקן (İberya Özkan), העורך של המגזין צ'בנבורי, ועלי ארסלן, מנהל המערכת של הפורטל Gamarcoba (בגאורגית גַמַרג'וֹבּה פירושו שלום), יצרו 2 קטבים. אסלן מאשים את אוזקן על היותו "כרתווליסט", וכי האינדיקטור החשוב ביותר של הצ'בנבורי הוא האסלאם [דרושה הבהרה].
ראו גם

עמים טורקיים
לאזים
אימרחווי
קמילה אוטסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1972 (בת 51) פרדריקסברג, דנמרק 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 
קמילה אוטסן (בדנית: Camilla Ottesen; נולדה ב-11 בנובמבר 1972) היא מנחת טלוויזיה דנית.
ביוגרפיה

אוטסן נולדה בפרדריקסברג. ב-1994 הגישה את מהדורת החדשות לילדים "Børne 1'eren", מ-1997 ועד 2000 הנחתה את הגרסה הדנית של תוכנית המציאות המבצר.
ב-2002 הנחתה את תחרות המוזיקה לילדים "MGP Nordic", בשנה זו גם לקחה חלק בכתיבה והנחיה של תוכנית הטלוויזיה לילדים "Rutsj", ב-2003 הנחתה את אירוויזיון הילדים הראשון שנערך בקופנהגן, בנוסף בשנה זו היא זכתה בפרס מטעם איגוד אנשי הטלוויזיה בדנמרק, ב-2004 הגישה את תוצאות הניקוד הדני באירוויזיון, ובנוסף גם השתתפה בפרק של תוכנית הטריוויה "Shooting Stars".
ב-2005 השתתפה בתוכנית "Showtime" בה ידוענים מנסים את יכולת השירה שלהם ומבצעים שיר בשידור חי וב-2006 הנחתה את התוכנית ב-2007 ו-2008 הנחתה את "Dansk Melodi Grand Prix", תחרות קדם האירוויזיון הדנית.
ב-2003 היא נישאה לבן זוגה אנדרס, ב-2004 נולד בנה וב-2007 נולדה בתה.
ציד השועלים

| --- | --- |

 בימוי:  וילפרד ג'קסון
 הופק בידי:  וולט דיסני
 אנימטור:  דייוויד הנד הארי ריבס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני וולט דיסני
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  21 באוקטובר 1931
 משך הקרנה:  6:22 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מצויר 
 סרט קודם:  העכביש והזבוב
 סרט הבא:  הברווזון המכוער
 דף הסרט ב־IMDb
 
ציד השועלים (באנגלית: The Fox Hunt) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר יצא בשנת 1931.
עלילה

בוקר באזור הכפרי האנגלי והגיע זמנו של האדון לעשות את התחביב האהוב עליו: ציד השועלים.