stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השינויים העיקריים במהלך האבולוציה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'ון מיינרד סמית ואורס סטמארי
 שפת המקור:  אנגלית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
 תאריך הוצאה:  1995
 
התמורות המרכזיות באבולוציה (באנגלית: The Major Transitions in Evolution) הוא ספר שנכתב על ידי ג'ון מיינרד סמית ואורס סטמארי (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1995).בספר הציגו החוקרים את הטענה כי המורכבות ביולוגית משקפת שמונה תמורות אבולוציוניוניות מרכזיות, שכל אחת מהן כוללת דרכים חדשות של אריזה והעברת
מידע בין דורות, וכי תמורות אלו איפשרו את העלייה במורכבות הביולוגית.
בעת פרסום הספר, אגברט ג'יילס לי, סוקר של כתב העת המדעי אבולוציה, טען כי "זה אולי הספר החשוב ביותר על האבולוציה מאז פישר (1930) The Geetical Theory of Natural Selection".
| השינויים האבולוציונים המתוארים בספר> המעבר מ: | השינויים האבולוציונים המתוארים בספר> המעבר אל: | השינויים האבולוציונים המתוארים בספר> הערות |
| --- | --- | --- |
| שכפול מולקולות | "אוכלוסיות" של מולקולות בתוך התאים. | לא ניתן לצפות בתהליך |
| משכפלים עצמוניים (כנראה RNA) | כרומוזומים | השערת עולם ה-RNA |
| RNA כמו גם גנים ואנזימים | דנ"א כגנים; חלבונים כאנזימים |  |
| פרוקריוטים | אאוקריוטים | ניתן לצפות. |
| שיבוטים א-מיניים | אוכלוסיות מיניות | האבולוציה של סקס |
| פרוטיסטים | אורגניזמים מרובי תאים — בעלי חיים, צמחים, פטריות | האבולוציה של יצור רב-תאי |
| פרטים מתבודדים  | מושבות עם קאסטות שאינן מתרבות | האבולוציה האאוסוציאלית |
| חברות הפרימטים | חברות אדם עם שפה, המאפשרת ממים | החברתית-תרבותית האבולוציה |
מיינרד סמית וסטמארי זיהו מספר מאפיינים שכיחים במעברים אבולוציוניים:
ישויות קטנות לרוב מתקרבות ליצירת גופים גדולים יותר. למשל, כרומוזומים, אאוקריוטים, המושבות תאיים מינים.
ישויות קטנות לרוב הופכות לחלקים מובדלים בישות הגדולה יותר. למשל, DNA & חלבון, אברונים, anisogamy, רקמות, Eusociality
הישויות קטנות לרוב אינן מסוגלות לשכפל עצמן בהיעדרה של הישות הגדולה יותר. לדוגמה, ה-DNA, כרומוזומים, אברונים, רקמות, Eusociality
הישויות הקטנות יכולות לעיתים לשבש את ההתפתחות של הישות הגדולה יותר, למשל Meiotic drive (אנוכי שאינו Mendelian גנים), רביית בתולים, סרטן.
דרכים חדשות להעברת מידע למשל: דנ"א-חלבונים, תא תורשה, אפיגנזה, דקדוק אוניברסלי.
לדברי המחברים, קהל היעד של ספר זה היה מכוון לביולוגים מקצועיים והניח שלקורא ידע מוקדם בנושא. בנוסף פרסמו מצגת של הרעיונות בספר לציבור הרחב תחת הכותרת "מקור החיים — מלידת החיים עד למקורותיה של השפה".
ראו גם

ההיסטוריה האבולוציונית של החיים.
מעבר Metasystem, רעיון שפותח על ידי ולנטין טורכין ב-1977.
בריאה ספונטנית
אבולוציה חברתית ותרבותית
ספר וקורס מוקלט בשם זהה של John Hawks ו-Anthony Martin. קישור לספר באמזון
הערות שוליים

1 2  Maynard Smith, John; Szathmáry, Eörs (2000). The origins of life : from the birth of life to the origin of language (1st ed.). Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-286209-9.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "השינויים העיקריים במהלך האבולוציה".
מטאוריט מרצ'יסון

רסיס של מטאוריט מרצ'יסון (מימין) וחלקיקים מבודדים ממנו (במבחנה)
מטאוריט מרצ'יסון (באנגלית: Murchison meteorite) הוא מטאוריט שחלקים שלו נפלו ב-28 בספטמבר 1969 באזור הכפר מרצ'יסון בוויקטוריה שבאוסטרליה. המטאוריט היה כונדריט פחמני, ונמצא שהוא מכיל חומצות אמינו נפוצות כגון גליצין, אלנין וחומצה גלוטמית, וגם חומצות אמינו נדירות כגון איזובלין ופסאודולאוצין. משערים שהרכב החומרים במטאוריט מרצ'יסון לא השתנה כמעט מאז שהוא, או הגוף שממנו הוא ניתק, נוצר במערכת השמש הקדומה.
בין התרכובות האורגניות שנמצאו במטאוריט היו גם פורינים ופירימידינים - אבני הבניין של חומצות הגרעין. יחס האיזוטופים של אטומי הפחמן בתרכובות אלו מצביע על מקור שמחוץ לכדור הארץ. ממצא זה מחזק את ההנחה כי תרכובות אורגניות שייתכן שהיה להן תפקיד בהתפתחות החיים יכלו להגיע לכדור הארץ מגופים קדומים במערכת השמש.
בינואר 2020 זיהו מדענים כי גיל החומר במטאוריט הוא 7 מיליארד שנה, כלומר הוא נוצר 2.4 מיליארד שנה לפני שנוצרה מערכת השמש.
הומוכיראליות

רוב חומצות האמינו הן מולקולות כיראליות, וידוע שהיצורים החיים על פני כדור הארץ משתמשים באופן בלעדי באחת התצורות, תצורה L. אסימטריה ביולוגית זו היא דוגמה להומוכיראליות, כלומר עודף משמעותי של תצורה אננטיומרית אחת על פני רעותה. שאלה מרכזית לגבי מוצא החיים היא מקורו של עודף זה. בדיקת הופעתן של חומצות האמינו במטאוריטים, כמו מטאוריט מרצ'יסון, המייצגים הרכב חומרים אופייני למערכת השמש הקדומה יכולה לשפוך אור על שאלה זו.
המחקרים השונים שנעשו על המטאוריט לא נתנו תשובה חד-משמעית לשאלת ההרכב האננטיומרי של חומצות האמינו בו. יש בהם המצביעים על עודף אננטיומרי של תצורה L ברמות שונות, ולעומת זאת מחקרים אחרים הראו שחומצות האמינו הכיראליות מופיעות במטאוריט כתערובת רצמית, כלומר ללא עודף אננטיומרי כלשהו. יש הטוענים שהממצאים המצביעים על הומוכיראליות במטאוריט נובעים מזיהום שלו בחומצות אמינו ארציות לאחר הנחיתה.
ראו גם

ניסוי מילר-יורי
חלבון
אסטרואיד
הערות שוליים

↑  בן 7 מיליארד שנה: החומר העתיק ביותר בכדור הארץ, באתר ynet, 14 בינואר 2020
המינהל הראשי לדואר וטלגרף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 סוכנות אם:  משרד הפנים 
 תאריך הקמה:  15 ביוני 1865 (יוליאני) 
 תאריך פירוק:  1917 
 סוכנות מחליפה:  People's Commissariat for Posts and Telegraphs of the RSFSR 
 מטה מרכזי:  סנקט פטרבורג 
 
המינהל הראשי לדואר וטלגרף (ברוסית: Гла́вное управле́ние почт и телегра́фов) היה הגוף הממלכתי ברוסיה שלפני המהפכה, שניהל את מערך הדואר משנת 1884 עד 1917 ועסק בארגון פעילות שירות הדואר והטלגרף.
ארגון בעל שם דומה (מינהל הדואר הראשי) היה קיים גם בשנים 1830–1865.
היסטוריה > המאה ה-19

המחלקה הוקמה ב-22 במאי 1884 במסגרת משרד הפנים של האימפריה הרוסית כתוצאה ממיזוג למחלקה אחת של מחלקות הדואר והטלגרף. הארגון מחדש של המחלקה בוצע במטרה להוזיל את עלויות אחזקת משרדי הדואר והטלגרף. ניקולאי אלכסנדרוביץ' בזאק, לשעבר מנהל מחלקת הטלגרף, הפך לראש המינהל.
מחלקת הדואר הייתה כפופה לשר הפנים, שבסמכותו היה:
להקים, לסגור ולהעביר מקטגוריה אחת למקומות דואר אחרים;
לפתור את בעיית זרימת הדואר;
לקבוע את מספר עובדי הדואר הנמוכים ומשכורתם;
לבצע שינויים בעסקאות, מיסים, סניפי דואר, כמו גם למזג סניפי דואר וטלגרף מקומיים.
על פי החוק ב-28 במאי 1885 הוקמו 35 מחוזות דואר וטלגרף בקטגוריה הראשונה והשנייה לניהול יחידות הדואר והטלגרף ברמה המקומית. רק סניפי הדואר של סנקט פטרסבורג, מוסקבה, ורשה ואודסה היו בסמכותו הישירה של המינהל הראשי.
בפטרבורג ובמוסקבה נותרו סניפי דואר, מנוהלים על ידי מנהלי דואר. זכויותיהם וחובותיהם של מי ששלטו במחלקת הדואר במחוזות הועברו לראשי המחוזות, למעט ניהול ישיר בלבד של עסקי הדואר בסניפי הדואר המחוזיים והיו בעלי סמכויות פיקוח. לצורך קבלת והעברת תכתובות הוקמו סניפי דואר וטלגרף בערים ובאזורים מיושבים אחרים.
בשנת 1890 אוחדה מחלקת הדואר של דוכסות פינלנד הגדולה עם מחלקת הדואר של אימפריה הרוסית ולשר הפנים ניתנה הזכות להכניס בפינלנד את התקנות על מחלקת הדואר התקפות באימפריה. מאז מונה מנהל הדואר הפיני על ידי הממשל הקיסרי על פי הצעתו של המושל הכללי, בהתבסס על הסכמת שר הפנים. מינויים לתפקידים אחרים במחלקת הדואר הפינית נעשו על בסיס זה, אך פקידים שנקבעו על ידי הסנאט הפיני נבחרו בהסכמה עם ראש מינהל הדואר והטלגרף.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1903, באימפריה הרוסית (כולל פינלנד), היו 5,988 סניפי דואר וטלגרף מקומיים, לרבות:
סנפי דואר וטלגרף – 2,711,
סניפי דואר בלבד – 3277.
ב-1 בינואר 1905 המינהל העסיק 7004219070000000000♠21,907 עובדים ופעלו 3,227 משרדי טלגרף.
בשנת 1912 היו:
46 משרדים טריטוריאליים
12 מחלקות להובלת דואר ברכבת
שתי מנהלי דואר (של משרדי דואר) בפטרבורג ובמוסקבה
29 מחוזות דואר וטלגרף
שני מרכזי טלגרף עירוניים
מחוז טלגרף אחד (בפינלנד).
לאחר מהפכת פברואר, ב-5 במאי 1917, הופרד המינהל ממשרד הפנים והפך למשרד עצמאי של דואר וטלגרף, תחילה כמשרד הדואר והטלגרף ואז בשם הקומיסריון העממי לדואר וטלגרף.
ראשי המינהל

האנשים הבאים כיהנו כראשי המינהל הראשי:
ניקולאי בזאק (1884–1895)
ניקולאי פטרוב (1895–1903)
יבגני אנדרייבסקי (1903)
פיוטר ניקולאייביץ' דורנובו (1904–1905)
מיכטיל סוואסטיאנוב (1905–1913)
ולדימיר פוחוויסנב (1913–1917)
ראו גם

משרד הדואר והטלגרף (רוסיה)
לשכת הדואר (רוסיה)
דואר רוסיה
הערות שוליים

↑  Любарская Т. Г. "Министерство внутренних дел". Энциклопедия «П. А. Столыпин». Фонд изучения наследия П. А. Столыпина. נבדק ב-2010-05-15.
↑  Левченко М. Календарь почтовых дат // Почта России. — 2004. — № 9.
↑  Зиноватный, Павел. "Россия при Временном правительстве (2 марта — 25 октября 1917 г.)". История информационной политики в России. Фонд развития информационной политики. אורכב מ-המקור ב-2013-04-24. נבדק ב-2010-05-15.
ניקולאי בזאק
המהלך החדש בספרות העברית

"המהלך החדש" הוא שמה של תנועה ספרותית שהחלה להתפתח בספרות העברית בסוף שנות השמונים, ראשית שנות התשעים של המאה ה-19, ויצרה שינוי גדול בפואטיקה של הספרות העברית. החידוש בקווי היסוד של התנועה הספרותית החדשה לעומת הסגנון ששלט בספרות ההשכלה הוא, בשימת הדגש על פיתוח פסיכולוגי של הדמויות ותוספת עומק נאטורליסטי לכל המארג העלילתי.
ראובן בריינין, אחד ממבשרי "המהלך החדש"
הרקע להתפתחות "המהלך החדש"

בשנות השמונים של המאה התשע עשרה התעוררה בקרב הסופרים ואנשי הספרות, ובראשם ראובן בריינין, ביקורת שלילית על מה שהם כינו דלות העומק הפסיכולוגי ורדידות בעיצוב הגיבורים של ספרות ההשכלה. הגיבורים של אברהם מאפו, למשל, כונו "גלמים בלא רוח חיים" אשר פועלים כביכול כבובות המופעלות על ידי המפעיל-הסופר, ולא על פי מבנה נפשי מתפתח שקיים בסיפור. הדמויות נחלקות לשני חתכים, הצבועים בשני גוונים עיקריים: דמויות "שחורות" שליליות, ודמויות לבנות חיוביות. שני החתכים מייצגים תכונות אנושיות דומיננטיות, בין שליליות ובין חיוביות; רוע מוחלט מול טוב-לב מוחלט, פחדנות מול אומץ לב, בגידה מול נאמנות, יהירות מול צניעות וכדומה. לדמויות אלו לא ניתן למעשה כל כיסוי פסיכולוגי משכנע, או תיאור ריאליסטי של הווייה ביתית יומיומית כלשהי.
בן-אביגדור ו"ספרי אגורה"

האיש שהיה לא מעט אחראי להתפתחות ה"מהלך החדש" בפועל, הוא בן-אביגדור, (שמו הספרותי של אברהם לייב שלקוביץ) שבעקבות פעולתו הספרותית והמו"לית בוורשה קיבל הזרם הספרותי החדש במה מרכזית. בן אביגדור פרסם, הן במסגרת הוצאת אחיאסף, אותה הוא ייסד וערך תקופה מסוימת, והן במסגרת עצמאית בהוצאת "תושייה" אותה הקים לאחר שפרש מאחיאסף - סדרה של ספרונים שכונו "ספרי אגורה". הסדרה יצאה משנת 1889 ועד שנת 1895, והסיפורים, בלווית כמה מאמרים שכתב וגילויי דעת שהקדים לספרונים, הפיצו את עקרונות הכתיבה של המהלך החדש.
בשנת 1891 פרסם בן אביגדור את הספרון: "לאה מוכרת הדגים" שעסק באישה ענייה וקשת יום, המוצאת את פרנסתה כתגרנית בשוק הדגים. כמבוא לסיפור פרסם שלקוביץ מאמר בשם: "אל חובבי שפת עבר", שהיווה מעין גילוי דעת ספרותי על חסרונותיה של הספרות בת זמנו. הסיפור, שהיה עמוס בדיאלוגים, העביר את שפת ההווי העממי השוררת בשוק, כולל השחיתויות של הפקידים והמעבידים.
במאמר המלווה את הסיפור, ממליץ הסופר והמוציא לאור, בן-אביגדור, לעדת הסופרים, להתמקד בתמונות מחיי העם ובתיאורי הווי ריאליסטיים. הוא ניסח ארבעה עקרונות, שיש לעקוב אחריהם בכתיבה הריאליסטית:
התוכן - שיקוף המציאות היומיומית, על כל היפה והדוחה שבה.
המבנה - עלילה ליניארית מסתברת ולא מפותלת מדי, כעלילות ששלטו בספרות ההשכלה
הדמויות - עיצוב פסיכולוגי של הדמויות על כל המורכבות של נפש האדם
הלשון - שחרור השפה מהמליצה ששלטה בעידן המשכילי, ויצירת לשון עברית יומיומית ואותנטית.
בן אביגדור ביקש להסיר מהספרות העברית את לשונה המליצית המטיפה, ואת היותה חסרת גיבוי של הוייה אמיתית, ולהוריד אותה אל המציאות היומיומית, אל "שוק הדגים". סביב בן-אביגדור התלכדו כעשרים סופרים שנודעו בהמשך כקבוצת "המהלך החדש". יצירתם התמקדה בתיאורים ריאליסטיים של חיי היהודים, במתחים החברתיים בין המעמדות, בהתרפקות מחודשת (בניגוד לספרות ההשכלה המקובלת) על המסורת, בטיפוח הנושא הארוטי, וכדומה. סיפוריהם של אנשי המהלך החדש אמנם לא הצטיינו מבחינה אמנותית, אך הם היוו מעין שלב מעבר בין ספרות ההשכלה הלוחמת לספרות דור התחייה, שהייתה כבר יותר מורכבת. הייתה זו קבוצה צעירה ברובה (הם כונו גם "הצעירים"), שיצאה כנגד קבוצה וותיקה ומבוססת - מעין מרד ספרותי שחוזר ומופיע מדי דור או שניים בהיסטוריה של חקר הספרות.
הבולט בין סופרי המהלך החדש, מלבד בן-אביגדור, היה ישעיהו ברשדסקי בספרו: "באין מטרה". מלבדם היו בקבוצה זו: ראובן בריינין, עזרא גולדין, ישראל חיים טביוב, דוד ישעיהו זילברבוש, אז"ר ואחרים. הסופרים דבורה בארון ויוסף חיים ברנר החלו אמנם את דרכם במסגרת הזרם של המהלך החדש, אך בהמשך דרכם הספרותית חרגו ממנו והתפתחו מחוצה לו. גם אורי ניסן גנסין כתב ברוח הזרם החדש.
התקבלות "המהלך החדש" על ידי הביקורת

רוב התגובות לפרסומי המהלך החדש לא היו אוהדות, וזאת בלשון המעטה. אחד העם, שהיה העורך של כתב העת "השילוח", (גם הוא בהוצאת "אחיאסף") פרסם כבר בגיליונו הראשון של כתב העת את דעתו כנגד פרסום יצירות ספרותיות שיש להן ערך אסתטי-אמנותי בלבד, ללא קשר כלשהו לעניין היהודי. ברור, אפוא, שהוא היה נגד המהלך החדש.. גם לאחר שעזב את עריכת "השילוח" ויוסף קלוזנר החליף אותו, ועודד את הספרות כאמנות, ואף פרסם את יצירותיהם של אנשי המהלך החדש - כתב אחד העם, לאחר עשר שנים, מאמר נוקב בגנותה של הספרות העברית והתפתחויותיה המאוחרות. המאמר, שגם נקרא: "אחר עשר שנים", והתפרסם ב"לוח אחיאסף" ביכה את ניוונה והתפתחותה של הספרות לכיוונים לא רצויים, כאשר קיומן של "חברות ספרותיות" שמחייבת את היוצרים לעבוד על פי תכתיבים קבוצתיים, רק תורמת לדיכוי היצירה האישית.
אפרים גרשון דיינארד כתב במאמרו: "עת לדבר": "הנני קורא ספר חדש או מכתב עתי, וטרם קראתיו אגישהו לאפי, ואני מרגיש ריח שקר, עזות, חוצפּה, או סכלות עתיקה צבועה בששר מליצת אץ קוצץ לפי רוח העת, ולזאת יקראו "מודרני" "המהלך החדש" הסגנון החדש, העברי החדש, עד כי לא נשאר עוד באמתחתם שם חדש אף בעד "השקר החדש", וכשהוא לעצמו הוא ההומבוג העתיק בנעלים חדשים, רק אין איש אשר יקראהו בשמו הנכון. והעם, הצאן ילך אחריהם מבלי דעת כי רועיו הרעים ינהלוהו לגיא תפתה" וזוהי רק דוגמה אחת מני רבות למאמרים שהתפרסמו בגנות המהלך החדש.
לעומתם, כמובן שסופרי המהלך החדש דיברו בשבחו, והיו גם מעטים מחוץ למעגל הסופרים המדוברים, שהצטרפו למחנה האוהדים. יוסף קלוזנר למשל, כתב בשנת 1900 בעיתון "הצפירה" מאמר בשם: "ישן וחדש; הרהורי ספרות", ובו הוא מאשים את כל מבקרי "המהלך החדש" בכך שהם שמרנים החוששים מחידושים ודבקים בישן ובמוכר להם. "אל תאמרו 'הימים הראשונים היו טובים מאלה', כי לא מחכמה דברתם זאת, כי אם מזקנה". גם נחום סוקולוב, עורך הצפירה, אירח בעיתונו את הסופרים הצעירים מחבורת המהלך החדש, ובכך נתן במה חשובה לפרסומיהם.
לקריאה נוספת

ניצני הריאליזם בסיפורת העברית (קובץ סיפורים), ההדיר והוסיף מבוא והערות: יוסף אבן, מוסד ביאליק, 1993
דן מירון, בודדים במועדם; לדיוקנה של הרפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה העשרים, עם עובד, 1987
נורית גוברין, המחצית הראשונה - דבורה בארון חייה ויצירתה', מוסד ביאליק, 1988, במיוחד עמ' 125 - 197.
אסתר לפון-קנדלשיין, ספרי אגורה, סיפורה של הוצאת בן-אביגדור בוורשה 1896-1891, בהוצאת רסלינג, 2024
הערות שוליים

1 2  דן מירון, בין חזון לאמת: ניצני הרומן העברי והיידי המאה ה-19, מוסד ביאליק, 1979, עמ' 80, 100, 305
↑  ארנה גולן, בעבותות הביקורת, הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 64
1 2  אבנר הולצמן, הסיפור העברי הקצר בראשית המאה העשרים, עמ' 12 - 15
↑  ראו מנוחה גלבוע, המהלך החדש ומחוצה לו בספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"א, בנספח לספרה מופיע המאמר של בן-אביגדור "אל חובבי שפת עבר"
↑  שלומית שלהב, "בן אביגדור וסופרי אגורה - המהלך המו"לי והמסחרי", סדן, כר' 4, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 281
↑  מנוחה גלבוע, המהלך החדש ומחוצה לו בספרות העברית, מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"א, עמ' 7
↑  ראו "תעודת השילוח" בערך השילוח (כתב עת)
↑  אחד העם, "אחר עשר שנים", באתר פרויקט בן-יהודה
↑  אפרים דיינרד, "עת לדבר", זכרונות בת עמי, חלק א., באתר פרויקט בן-יהודה
↑  יוסף קלוזנר, "ישן וחדש (הרהורי ספרות)", הצפירה, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏16 ביולי, 1900
בן אביגדור יושב במרכז חבורת המו"לים השותפים של "צנטרל": לשמאלו מרדכי קפלן ושלמה שרברק ולימינו יעקב לידסקי ובנימין שימין
ישעיהו ברשדסקי בסביבות 1907
הסחטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ון גרישם
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  Doubleday
 תאריך הוצאה:  2012
 מספר עמודים:  364
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן
 סדרה
 ספר קודם:  קאליקו ג'ו 
 הספר הבא:  שדרת השקמים 
 
הסחטן (באנגלית: The Racketeer), הוא ספר מתח משפטי שנכתב על ידי ג'ון גרישם ופורסם ב-23 באוקטובר 2012. לספר יש 1.5 מיליון עותקים והיה אחד מהספרים הכי נמכרים ב־2012.
עלילה

מלקולם בניסטר הוא עו"ד במשרד עורכי דין במדינת וירג'יניה. מתברר כי עסקת נדל"ן שביצע בתום לב עם ריימונד פוסט (שופט פדרלי),הייתה כרוכה ברכישת בית ציד מבודד, שם הזמין חברי קונגרס מושחתים לקיים יחסי מין עם ילדות קטינות. הסיפור מתחיל במלקולם באמצע תקופת מאסרו של 10 שנים. מאז שנכנס לכלא, בניסטר התגרש מאשתו, איבד קשר עם בנו, ונוטר טינה קשה נגד הממשלה הפדרלית.
אחרי ששמע על הרצח של השופט פוסט והפילגש שלו, בניסטר עושה עסקה עם ה-FBI שבה הוא אומר להם את שם הרוצח ובתמורה ישחררו אותו מהכלא ויכניסו אותו לתוכנית להגנת עדים.
הוא מודיע להם כי קווין רוקר, סוחר סמים שפגש בכלא, נשבע לברוח ולרצוח את פוסט כנקמה על ניסיון שוחד כושל בו השופט לקח 500,000 $ אך לא קיים את חלקו בעסקה. על פי המידע, ה-FBI עוצר את קווין, ואף על פי שאין לו שום ראיות נגדו, מתמרן אותו להתוודות על הרצח. בעקבות כתב האישום, טוען קווין כי הוא הוכרח להודות בניגוד לאמת.
בניסטר משתחרר ומקבל פנים חדשות (סדרה של ניתוחים פלסטיים), וזהות חדשה: מקס ריד בולדווין. לאחר שה-FBI מגלה כי הכנופיה של קווין רוקר יודעת את מקום הימצאו של באניסטר ומחפשת נקמה, הוא עוזב את התוכנית ויוצא מהרדאר של ה-FBI. הוא מקים חברת סרטים מזויפת ופוגש אדם אחר שפגש בכלא, נתן קולי, שלא מזהה אותו. בניסטר משכנע את קולי לקחת חלק בצילום סרט תיעודי על שחיתות ב-FBI. הוא שוכר מטוס פרטי, כדי להטיס את השניים לפלורידה, אבל הוא שותל סמים בתיק של קולי במהלך הטיסה, ומורה לטייס לטוס לג'מייקה, תוך שהוא מכין את השטח לקראת הרשעתו של קווין על "הברחת סמים ואקדח". כאסיר הלבן היחיד בכלא בו כל האסירים והשומרים האחרים שחורים, קולי מוצא את עצמו במהלך של בריונות אכזרית. בניסטר אומר לקולי כי גורמים מג'מייקה הם שהסגירו אותו והם דורשים 500,000 דולר לשחרורו. קולי מספר לבניסטר על מחבוא סודי של זהב בשווי 8.5 מיליון דולר שהוסתר בחצר האחורית שלו, ובניסטר אומר לוונסה, אהובתו ושותפתו, לגנוב את הכסף, לפני שהוא יחזור לארצות הברית. לאחר ששניהם מסתירים את הזהב בהרבה כספות, ונסה - מתברר, אחותו של קווין - חושפת בפני עורכת דינה של קווין כי לאחיה יש אליבי בזמן הרצח של השופט פוסט. לאחר שקיבל דוא"ל על הזהב מבניסטר, מבין ה-FBI שהוא וקווין עובדים יחד. מעצרו וכתב האישום של קווין היו הכל חלק מתוכנית לאפשר לבניסטר לעזוב את הכלא ולקחת את הזהב מהרוצח של פוסט, לפני שניקה את קווין מאשמה.
בתמורה לחסינות גם לעצמו וגם לקווין, באניסטר מגלה ל-FBI כי קולי הוא הרוצח האמיתי של פוסט. לפני שנכלא גילה קולי לבניסטר על הזהב, כשהיו בכלא ביחד - שאותו לקח פוסט מחברת כרייה בתמורה לפסק דין חיובי שנתן להם בנוגע לאישור לכריית אורניום - וסיפר לבניסטר על תוכניותיו לגנוב אותו. הוא סיפר על זה למלקולם בשביל לנסות לשכנע את השופטים לתת לו שחרור מוקדם. בניסטר מבטיח לשלוח זהב עם טביעות אצבעותיו של קולי ל-FBI כהוכחה לאשמתו, הוא גם מצפה מקולי שיודה ברצח כדי לצאת מג'מייקה. הספר מסתיים בכך שבניסטר, וונסה, קווין - שנחשף כחברו הטוב ביותר של באניסטר - ואחיו של קווין חוגגים באי עם כל הזהב.
רקע

מגיבים ציינו שהסחטן הוא ספר יוצא דופן מתוך ספריו האחרים של ג'ון גרישם בכך שדמותו הראשית של הספר, מלקולם בניסטר, הוא ממוצא אפרו אמריקאי. גרישם ציין שהרעיון בא אליו לאחר שנים רבות שבהם אוהדיו עודדו אותו להציג גיבור שחור אבל לפיו, "זה לא עניין גדול. זה לא קשור לגזע."
מכירות

לפי אמזון הספר היה היה הספר השמיני הכי נמכר בשנת 2012.
כאשר הספר יצא לאור, הוא היה במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ברשימה של ה-11 בנובמבר 2012, והוא נשאר במקום זה עד הרשימה של 25 בנובמבר. ב-2 בדצמבר הספר נעקף על ידי האיש האחרון, מאת וינס פלין. למרות זאת ברשימה של 30 בדצמבר, חזר למקומו בראש הרשימה, מקום ששמר גם בשבוע הבא. החל מה 18 בפברואר 2013 הספר נשאר ברשימת רבי המכר בשבוע שנגמר ב-24 בפברואר.
הספר לראש רשימת רבי המכר של USA TODAY בשבוע של ה-1 בנובמבר ונשאר שם גם בשבוע הבא. זהו הספר ה-18 שהגיע לראש רשימת רבי המכר USA TODAY.
מקורות מידע

האתר הרשמי של ג'ון גרישם.
Penguin random house
The Ex-Lawyer (Disbarred) as a Good Guy, כתבה מ-NEW YORK TIMES.
אלכסנדר הגדול

ערך זה עוסק במלך מוקדון במאה ה-4 לפני הספירה, מגדולי המצביאים בהיסטוריה, מבשר התרבות ההלניסטית. אם התכוונתם לסרט, ראו .
.
מפת האימפריה של אלכסנדר הגדול בשיאה
אלכסנדר השלישי ממוקדון, המוכר יותר כאלכסנדר הגדול (ביוונית: Αλέξανδρος ο Μέγας), והידוע בעברית גם כ"אלכסנדר מוקדון" (ביוונית: Αλέξανδρος ο Μακεδών; ככל הנראה 20 או 21 ביולי 356 לפנה"ס – 10 או 11 ביוני 323 לפנה"ס) היה מלך מוקדון, ומגדולי המצביאים והמדינאים של העת העתיקה. כיבושיו הנרחבים כללו את ערי המדינה של יוון העתיקה, כל שטחה של האימפריה הפרסית, מספר אזורים במרכז אסיה ואף חלקים מתת-היבשת ההודית (בפקיסטן של היום).
אלכסנדר תואר כגבר אתלטי, אמיץ ויפה תואר, אולם ככל הנראה שזורים בתיאורים אלו גם דברי חנופה. רבים, במיוחד במצרים, סגדו לו, אם כי רבים מקרב האריסטוקרטיה היוונית-מוקדונית סירבו בתוקף להשתחוות לו. אישיותו והישגיו של אלכסנדר שימשו מופת לאישים מפורסמים רבים לאורך ההיסטוריה, שאחד מהבולטים בהם הוא יוליוס קיסר.
על אף שמת בגיל צעיר (33), הותיר אלכסנדר הגדול חותם משמעותי על ההיסטוריה. כיבושיו הנרחבים פתחו תקופה חדשה בתולדות האנושות – התקופה ההלניסטית. חזונו של אלכסנדר, שכלל שילוב המזרח עם המערב, שילוב תרבות, דת, מנהגים וקשרי משפחה, בא לידי ביטוי בתרבות ההלניסטית שמיזגה את יסודותיה של תרבות יוון העתיקה עם תרבויות בני המקום. השפעותיה של התרבות ההלניסטית בתחום האמנות, הפילוסופיה ובתחומים אחרים ניכרים עד עצם היום הזה.
ילדות ועלייה לשלטון > ילדותו ונעוריו

אלכסנדר השלישי נולד בעיר פֶּלָה, בירת מוקדון, לפיליפוס השני, מלך מוקדון, ולאשתו הרביעית, אולימפיאס, נסיכה מאפירוס השכנה. בתקופת ילדותו הייתה מוקדון ארץ ברברית או, במקרה הטוב, ברברית למחצה בעיני היוונים. עם זאת, התרבות המוקדונית העתיקה הייתה קרובה לתרבות היוונית העתיקה, והיחס היווני נבע בעיקר מהתנשאות וממאבק פוליטי בין פיליפוס לבין היוונים. עד תקופת שלטונו של אביו, היה השלטון במוקדון רופף, ותרבותה הייתה נחותה יחסית לזו היוונית. הארץ הייתה חקלאית ברובה, עריה היו מעטות, ותפקידה בפוליטיקה היוונית היה שולי. כל זה השתנה עם עלייתו של פיליפוס לשלטון, עת בה תפסה מוקדון עמדת בכורה באזור. פיליפוס עשה רבות לחיזוק ממלכתו, העביר אוכלוסייה לערים, וחיזק את קשרי המסחר עם הארצות השכנות.
הוריו ייחסו חשיבות רבה לחינוכו ולאימונים הצבאיים שניתנו לאלכסנדר, והוא זכה לחינוך ברמה גבוהה מאוד. בילדותו היו לאלכסנדר מורים פרטיים מובחרים, דוגמת ליאונידס מאפירוס, שהיה ממשפחתה של אימו, בדומה למרבית הנסיכים בני התקופה. כבר בילדותו הפגין עקשנות וכוח רצון. מתקופה זו של חייו ידוע במיוחד סיפור אילופו של סוסו בוקפלוס, שעתיד לשאת את אלכסנדר בקרבותיו העתידיים. מסופר כי הסוס היה חם מזג וקשה לאילוף, אך אלכסנדר הצליח להשתלט עליו על ידי הפניית פני הסוס לעבר השמש כדי שלא יפחד מהצל של עצמו.
כשמלאו לאלכסנדר 13 (343–341 או 340 לפנה"ס) הזמין אביו את אריסטו לשמש לו כמחנך (באותו זמן אריסטו טרם התפרסם כאחד מגדולי הפילוסופים של יוון הקלאסית). הלימודים התקיימו במיאזה, מקדש הנימפות (כיום נאוסה Νάουσα שבמקדוניה היוונית). במקדש זה למדו לצד אלכסנדר גם בני אריסטוקרטים אחרים שרבים מהם קיבלו עמדות פיקוד רמות בצבאו לאחר מכן. תקופת החונכות נמשכה, ככל הנראה, עד שמלאו לאלכסנדר 15 או 16, אם כי יש היסטוריונים שסבורים שהקשר עם אריסטו ארך כשמונה שנים.
המפגש בין אחד מגדולי ההוגים ובין אחד מגדולי אנשי המעשה היה לכאורה הזדמנות היסטורית נדירה. אך חילוקי הדעות בין השניים בהמשך מנעו שיתוף פעולה רב שנים. בין הנושאים עליהם היו השניים חלוקים היה היחס לפרסים ולעמים כבושים אחרים. בעוד אריסטו הדגיש את עליונות התרבות היוונית לעומת "הברברים הנבערים" (אף שדיבר בשבח חוקת בני קרתגו), נטה אלכסנדר לגישה קוסמופוליטית יותר והתייחס אל העמים הכבושים כשווים.