stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנסיכה והצפרדע (סרט)
דמויות ומדבבים

| דמות | מדבבים בגרסה האנגלית | מדבבים בגרסה העברית | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| טיאנה | אניקה נוני רוז | אילנית גרשון (קול) נינט טייב (שירה) | הגיבורה הראשית של הסרט. |
| הנסיך נאבין | ברונו קמפוס | אסף פריינטא | נסיך מפונק ועצלן שהפך לצפרדע על ידי ד"ר פסיליה לבסוף מאוהב בטיאנה. |
| דוקטור פאסילייה | קית' דייוויד | אלי גורנשטיין | מכשף וודו מרושע אשר רוצה לשלוט בניו אורלינס, הפך את נאבין לצפרדע. הנבל הראשי של הסרט, בסוף הסרט גורש על ידי הרוחות אל השאול. |
| לואיס | מייקל-לאון וולי | אילן וייל | תנין שחי בבאיו מנגן בחצוצרה אשר חולם להיות מפורסם חבר של ריי |
| שרלוט "לוטי" לה באף | ג'ניפר קודי | לורן סביר | ביתו של אלי לה באף מפונקת וחברה של טיאנה. |
| ריי | ג'ים קאמינגס | שרון כהן | גחלילית קטן שחי בבאיו חבר של לואיס מאוהב בכוכב בשם אנג'יליין נהרג על ידי פאסילייה. |
| לורנס | פיטר ברטלט | אלברט כהן | המשרת השמן של נאבין עד שהוא עובד עם פאסילייה. הנבל המשנה של הסרט, נעצר ונשלח לכלא בסוף הסרט. |
| מאמא אודי |  ג'ניפר לואיס | הילה סורג'ון פישר | אישה בת 197 שנה שגרה על ספינה באחד העצים של באיו כוהנת וודו טובת לב עיוורת בעל נחש מחמד בשם גוגו |
| יודורה | אופרה וינפרי | אודליה מורה-מטלון | אימה של טיאנה אשר עוסקת בשמלות |
| ג'יימס | טרנס הווארד | יורם יוספסברג | אביה של טיאנה אשר חולם שהיה לו מסעדה נפטר לפני עלילת הסרט. |
| אלי "ביג דדי" לה באף | ג'ון גודמן | אריה צ'רנר | אביה של לוטי וראש העיר של ניו אורלינס. |
פסקול

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Down in New Orleans (הכל קורה בניו אורלינס)  | 2:27 |
| 2. | Almost There (שם כמעט)  | 2:24 |
| 3. | Friends on the Other Side (חברים ממקום אחר)  | 3:35 |
| 4. | When We're Human (כשנהיה בני אדם)  | 2:22 |
| 5. | Gonna Take You There (אקח אתכם לשם)  | 1:46 |
| 6. | Ma Belle Evangeline (מא בל אוונג'לין)  | 1:56 |
| 7. | Dig a Little Deeper (חפור מעט לעומק)  | 2:48 |
הפקה

דיסני הודיעה בעבר כי הסרט "מרד החיות" משנת 2004 יהיה הסרט ה"מצויר" (בהנפשה קלאסית) האחרון של החברה. לאחר שרכשה את חברת פיקסאר בתחילת 2006, אד קאטמול וג'ון לאסיטר, הנשיא החדש והמנכ"ל הקריאייטיב של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, חזרו מהחלטה זו והשיבו את ההנפשה הקלאסית באולפן. אנימטורים רבים שפוטרו או עזבו את האולפן כשיחידות ההנפשה הקלאסית התפזרו בשנת 2003 אותרו מחדש והוזמנו לפרויקט.
"הנסיכה והצפרדע" הוכרז במקור כ"הנסיכה צפרדע" ביולי 2006, וקונספטים ראשונים ושירים הוצגו לציבור בישיבת בעלי המניות השנתית של חברת וולט דיסני במרץ 2007. הכרזות אלה גררו ביקורת מכלי תקשורת ממוצא אפרו-אמריקני, בשל אלמנטים של הסיפור, הדמויות, והמיקום שנחשבו חסרי טעם. מבקרים אפרו-אמריקנים הביעו מורת רוח כלפי השם המקורי של הגיבורה, "מאדי", מפני שהרגישו שהוא נשמע קרוב מדי למושג המעליב "אִמָּא'לֶה". הובעה ביקורת גם על המקצוע המקורי של מאדי כחדרנית, ועל הבחירה שמושא אהבתה של הגיבורה השחורה יהיה נסיך שאינו שחור, בעוד גבר שחור משמש כרופא אליל וודו שהוא הנבל של הסרט. הכותרת "הנסיכה צפרדע" נחשב גם על ידי המבקרים כהשמצה על הצרפתים.
הביקורת התייחסה גם למיקום של הסרט: ניו אורלינס, שנפגעה קשות על ידי הוריקן קתרינה בשנת 2005, וכתוצאה מכך גורשו מספר גדול של תושבים שחורים ברובם. המבקרים טענו כי הבחירה בניו אורלינס כסביבה של סרט דיסני עם גיבורה שחורה הייתה עלבון למצוקתם של קורבנות קתרינה. קלמנטס ומוסקר אמרו שהם בחרו בניו אורלינס כמחווה להיסטוריה של העיר, לאיכות "הקסומה" של המקום, וכן משום שזו הייתה העיר האהובה על המפיק ג'ון לאסיטר.
בתגובה לביקורות הקודמות, הכותרת של הסרט שונה במאי 2007 מ"הנסיכה צפרדע" ל"הנסיכה והצפרדע". השם "מאדי" שונה ל"טיאנה", והמקצוע של הדמות שונה מחדרנית למלצרית. מנחת התוכנית הפופולרית אופרה וינפרי נשכרה כיועצת טכנית של הסרט, מה שהביא אותה להשתתף בדיבוב הסרט כאמה של טיאנה, יודורה.
"הנסיכה והצפרדע" בוים ונכתב על ידי רון קלמנטס וג'ון מוסקר, שעבודותיהם קודם לכן כוללות את "בת הים הקטנה" (1989), "אלאדין" (1992), "הרקולס" (1997), ו"כוכב המטמון" (2002). פיתוח הסרט החל על ידי מיזוג שני פרויקטים נפרדים בפיתוח בדיסני ופיקסאר באותו זמן, שניהם מבוססים על האגדה "נסיך צפרדע". אחד הפרויקטים היה מבוסס על "הנסיכה צרפדע" של אי. די. בייקר, שבו הגיבורה של הסיפור (הנסיכה אמה) מנשקת נסיך שהפך לצפרדע (הנסיך אידריק), רק כדי להפוך לצפרדע בעצמה. "הנסיכה והצפרדע" חזר לפורמט סרט מוזיקלי ששימש בעבר בהרבה סרטי אנימציה מצליחים של דיסני. ג'ון לאסיטר הזמין באופן אישי את קלמנטס ומוסקר, שעזבו את החברה ב-2005, לחזור לדיסני כדי לביים ולכתוב את הסרט, והוא נתן להם לבחור את הסגנון של האנימציה (קלאסי או CGI) שבו הם ירצו להשתמש.
סדרת טלוויזיה

בשנת 2024 צפוי שירות הסטרימינג דיסני+ להתחיל בשידוריה של סדרת המשך לסרט, ששמה יהיה "טיאנה".
נשים בתנ"ך

נשים בתנ"ך, מופיעות כנשים, אמהות ובנות, מנהיגות, משרתות, שפחות וזונות. חלק מהנשים בתנ"ך – גם כמנצחות וגם כקורבנות – משנות את מהלך האירועים החשובים, אך אחרות אינן בעלות השפעה אפילו על גורלן שלהן עצמן. רוב הנשים בתנ"ך הן אנונימיות וללא שם. מספר תיאורים בודדים של נשים שונות בתנ"ך, מציגים נשים במגוון תפקידים.
חברות המזרח הקדום תוארו באופן מסורתי כפטריארכליות, והתנ"ך, כמסמך שנכתב על ידי גברים, פורש באופן מסורתי כפטריארכלי בהשקפותיו הכוללות על נשים.
חוקי הנישואין והירושה בתנ"ך מעדיפים גברים, ונשים בתנ"ך מתנהלות תחת חוקים מחמירים בהרבה בהקשר של התנהגות מינית מאשר הגברים. אישה בתקופת התנ"ך, תמיד הייתה כפופה לחוקים נוקשים אודות טהרתה – הן חוקים טקסיים והן חוקים מוסריים.
מחקר נוסף, מקבל אומנם את נוכחותה של פטריארכיה בתנ"ך, אבל גם מראה שהטררכיה קיימת גם היא: ההטררכיה מכירה בכך שמבני כוח שונים בין אנשים יכולים להתקיים בו-זמנית, ולכל מבנה כוח יש הסדרים היררכיים משלו, מודל זה, הגמיש יותר ממודל הפטריארכיה, יכול להכיל טוב יותר את המורכבות של הדינמיקה המגדרית בתנ"ך, ובכך להכיר שאומנם הנשים בתנ"ך לא שלטו בכל ההיבטים של החברה הישראלית (מעמד שהיה שמור לגברים באותה חברה), אך מנגד כן היו בעלות מעמד של כוח אוטונומי בהיבטים מרובים של חיי הבית וחיי הקהילה.
הנשים אינן נמצאות בדרך כלל בחזית החיים הציבוריים בתנ"ך, ואילו הנשים שכן הצליחו להתבלט בשמותיהן ובסיפוריהן בתנ"ך, עשו זאת לרוב במקרים יוצאי דופן. לדוגמה, לעיתים קרובות אותן נשים, מעורבות בהפיכתם של מבני כוח גבריים, במכשיר ספרותי מקראי נפוץ שנקרא "היפוך". כך לדוגמה: אביגיל, אשתו של דוד, אשר הצליחה להניא את דוד המלך מלהרוג את נבל הכרמלי שהיה בעלה באותה העת; אסתר המלכה, שיחד עם מרדכי היהודי הצליחה להציל את היהודים במלכות שושן ולהניא את אחשוורוש משיתוף פעולה עם המן; יעל אשת חבר הקיני, שהצליחה להערים על סיסרא ולהורגו בתקיעת יתד בראשו בעת שישן באוהל שלה, בת פרעה, שלמרות הציווי של אביה למצרים להשליך את התינוקות הזכרים מבני ישראל ליאור, בסופו של דבר גידלה את משה בביתה, ארמון המלך עצמו. כל אלו, הן רק כמה דוגמאות לנשים שהצליחו לשנות את אשר עתיד להתרחש, ופעלו לרוב באופן חזיתי נגד הגברים הדומיננטיים שמולן. בנוסף, כמובן, ארבעת האימהות מוזכרות בשמותיהן, וכך גם כמה נביאות (מרים, דבורה, חולדה הנביאה, חנה), שופטות (דבורה), גיבורות (רות המואבייה), ומלכות (עתליה, איזבל, ונשות המלך דוד: בת שבע, מרב בת שאול, והפילגש אבישג השונמית). גם הסיפורים של הגר, שפחתו של אברהם אבינו, וסיפורה של רחב הזונה, מובאים בסיפור התנ"כי, וסיפורים נוספים של נשים נוספות, אך לרוב, הנשים הפשוטות בתנ"ך, הן במידה רבה, אם כי לא לגמרי, בלתי נראות.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות

כמעט כל החברות במזרח הקרוב מתקופת הברונזה (3000-1200 לפנה"ס) ומעידן הציר (800 עד 300 לפנה"ס) הוקמו כחברות פטריארכליות. חברות מזרחיות כמו האכדים, החתים, האשורים והפרסים, דחקו נשים למעמדה נחות וכפוף. ישנם מעט מאוד יוצאי דופן – מקרה אחד כזה, הוא מהאלף השלישי לפני הספירה, כאשר השומרים העניקו לנשים עמדה כמעט שווה לזו של גברים. עם זאת, באלף שלאחר מכן(2000 לפני הספירה), גם אצל השומרים, הצטמצמו זכויותיהן ומעמדן של הנשים.
במערב, מעמדן של הנשים המצריות היה גבוה, וזכויותיהן המשפטיות התקרבו לשוויון עם גברים לאורך שלושת אלפי השנים האחרונות לפני הספירה (3000 לפנה"ס והלאה). כמה נשים במצרים העתיקה, אפילו שלטו כפרעונים. עם זאת, ההיסטוריונית שרה פומרוי מסבירה שאפילו באותן חברות פטריארכליות עתיקות שבהן אישה כן יכלה להפוך מדי פעם למלכה, מעמדה לא השפיע ולא העצים את הנתינות – כלומר, את הנשים באותה חברה.
חוקרת התקופה הקלאסית בוני מק'לקלן פרסמה במחקריה, שיוון (תרבות שהתהוותה והתבססה בזמן אירועי וכתיבת חלק מספרי התנ"ך המאוחרים) הייתה תרבות פטריארכלית.
התפקידים שציפו מנשים למלא בחברות העתיקות הללו, היו בעיקר תפקידים ביתיים, למעט כמה חברות יוצאי דופן כמו ספרטה, בה הנשים קיבלו אוכל זהה לזה שקיבלו הגברים, והחברה הספרטנית אף אימנה אותן להילחם, באמונה שבצורה זאת הנשים תלדנה ילדים חזקים יותר.
בחברות פטריארכליות, לאורך ההיסטוריה, התקיימו חוקים אשר הסדירו שלושה סוגים של עבירות מיניות הקשורות לנשים: אונס, זנות (שכוללת ניאוף וזנות) וגילוי עריות. קיימת הומוגניות לקודים הללו לאורך זמן, וחוצה גבולות, מה שמלמד שהיבטי החיים שחוקים אלו נועדו לאכוף, היו במסגרת הנורמות והערכים של אותן אוכלוסיות.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות > אונס

בכל אחת מהחברות העתיקות, העונש על אונס התבטא באופן שונה, גם כתלות בשאלה האם אותו אונס התרחש במקום בו נשמעו (או היו יכולים להישמע) קריאותיה של אישה לעזרה, או שהוא התרחש במקום שבו לא היה ניתן לשמוע את אותה אישה (בדומה לחוק התורה בהקשר של נערה מאורסה, המפורט ב-דברים, כ"ב, כ"ג–כ"ז). לדוגמה, בחוקיהם של החיתים, היה מוטבע גם גינוי של האישה, אם נאנסה בביתה שלה – וזאת מתוך הנחה שאותו הגבר שאנס, לא היה יכול להיכנס לבית שלה בלא רשותה.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות > ניאוף

המינוח "זנות", בהתייחס להגדרות באותם ימים, היה מונח רחב למגוון התנהגויות מיניות בלתי הולמות, הכולל גם ניאוף (כלומר, קיום יחסים מיניים מחוץ למסגרת הנישואין) וגם זנות (קיום יחסים מיניים בתשלום, אשר אינם קשורים לשאלה אם האישה נשואה או לא). בהתייחס לניאוף בלבד, בחוקי חמורבי, ובחוק האשורי, עונש המוות (קשירת שני הנואפים והטבעתם) על ניאוף היה מוטל גם על האישה הנואפת וגם על המאהב שלה אך מחילה של הבעל כלפי האישה (או של המלך כלפי האיש), יכולה לבטל את עונש המוות (חוקי חמורבי#נשואין, ילדים וירושות), זאת לעומת חוקי ההלכה המקראית, (ויקרא, כ', י'דברים, כ"ב, כ"ב) בה מחילה של הבעל/המלך, איננה אופציה, ובמקרה של ניאוף, גם הנואף וגם הנואפת היו נידונים למוות (דברים, כ"ב, כ"א–כ"ד). לעומת האישה, המוכרת בכל אותם חוקים כנואפת אם ביצעה יחסים מחוץ למסגרת נישואיה, לא מוזכר אדם נואף (במובן של אדם נשוי המקיים יחסים עם מי שאינה אשתו) בשום חוק. בנוגע לגירושין - בחוקי חמורבי, האישה יכולה להגיש בקשה לגירושין, אך עליה להוכיח את כשירותה המוסרית (בין היתר – היותה אמא לדוגמה, אי זילזול בבעל, ועוד), ובמידה שיוכר כי כשירותה המוסרית פגומה – העונש על בקשת הגירושין שלה הוא הטבעתה במים. בכל אותם חוקים, שני אנשים (גבר ואישה) אשר לא נשואים העוסקים בקשר מיני, יכולים חוקית להתחתן, אך אם הבעל יאשים מאוחר יותר את אשתו בטענה שהיא לא הייתה בתולה כשנישאו, דינה הוא סקילה למוות.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות > זנות

עד לחוקים ההלכתיים שהובאו בתנ"ך, רוב קובצי החוקים השונים, אפשרו זנות. חוקרות התקופה הקלאסית, אליסון גלזברוק ומדלן מ. הנרי טוענות שהעמדות הנוגעות לזנות "חותכות עד לליבת היחס החברתי למגדר ולהבניות חברתיות של מיניות". נשים רבות במגוון תרבויות עתיקות נאלצו לעסוק בזנות, ורבות מהן אף היו ילדות ומתבגרות. על פי ההיסטוריון הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפני הספירה, הזנות הקדושה של הבבלים הייתה "מנהג מביש" שחייב כל אישה במדינה ללכת למתחם ונוס, ולהיות עם איש זר. טקסי החניכה של הדוואדסי(אנ') של נערות לפני גיל ההתבגרות כללו טקס אשר נתן לכמרים את הזכות לקיים יחסי מין עם כל ילדה במקדש. ביוון, שפחות נדרשו לעבוד בזנות ולא עמדה להן הזכות לסרב. כאמור לעיל, החוק התנ"כי היה היחיד מבין הקודים הללו שגינה את הזנות.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות > גילוי עריות

בחוקי חמורבי, כמו בחוק המקראי בספר ויקרא, העונש על גילוי עריות הוא מוות, אולם, בניגוד לחוק המקראי, אצל חמורבי רמת חומרת העונש תלויה בשאלה האם כבודו של אדם אחר נפגע. כך, אצל חמורבי, יש הבדל בין אדם שקיים יחסים עם ביתו – שאז אין כבודו של אדם אחר נפגע, ואז עונשו רק גירוש, לבין מצב שבו אדם קיים יחסים עם כלתו של בנו – וגם שם, לפי מדרגות – אם הבן כבר קיים יחסים עם הכלה, ולאחר מכן אביו זינה איתה, אזי הכבוד נפגע בדרגה גבוהה, והעונש – קשירה והטבעה, ולעומת זאת אם האב זינה עם כלתו טרם הספיק בנו לקיים איתה יחסים, אזי הכבוד נפגע פחות ולכן העונש יהיה תשלום כספי מסוים, ו"שחרור" של הכלה לבחור לעצמה בעל אחר כרצונה.
בתנ"ך, בספר בראשית מופיעים מספר מקרי גילוי עריות: לוט ובנותיו, מהם יצאו עמון ומואב, ראובן ובלהה, יהודה ותמר. גם בספר שמואל ב', ביתו של דוד, תמר, מגיעה למצב בו היא מציעה לאחיה למחצה, אמנון, שיישא אותה לאישה בהסכמת אביהם, כתחליף לאונס שזמם לבצע בה (מה שלא צלח בסוף, ואמנון כן אנס אותה). בספרי שמות, ויקרא ודברים, מופיעות מצוות רבות האוסרות ומגנות גילוי עריות מכל סוג שהוא: יחסי מין בין קרובי משפחה, יחסי מין בין אישה נשואה וגבר שאינו בעלה, יחסי מין עם בהמות ויחסי מין בין זכרים (שמות, כ', י"ב,ויקרא, י"ח, ו'–כ"ב,דברים, כ"ג, י"ח).
מעמד הנשים בתנ"ך

| --- | --- |
 :  ראו גם – מעמד האישה ביהדות
לפי הספירה היהודית המסורתית, התנ"ך מורכב מ-24 ספרים אשר נכתבו על ידי סופרים שונים. השפה העיקרית בה נכתב התנ"ך היא עברית, ובחלק מהספרים ישנם קטעים ואף פרקים שלמים בארמית. האירועים המתוארים בספרי התנ"ך התרחשו במשך כ-3,300 שנים (החל מבריאת העולם ועד תקופת עזרא ונחמיה - כאשר ספר בראשית לבדו משתרע על פני כ-2,300 שנים מתוך תקופה זו), בעוד כתיבת התנ"ך עצמו, התרחשה לאורך כאלף שנים, תלוי גישות ארכאולוגיות בנוגע לממצאים הקדומים ביותר של התנ"ך. הטקסטים הקדומים ביותר של התנ"ך, משקפים ציוויליזציה של המזרח הקרוב מתקופת הברונזה המאוחרת, בעוד שהטקסט האחרון שלו, שנחשב על ידי רוב החוקרים כספר דניאל, מגיע מעולם הלניסטי מהמאה השנייה לפני הספירה.
בהשוואה למספר הגברים, רק מעט נשים מוזכרות בתנ"ך בשמן. המספר המדויק של נשים – עם שם, וללא שם – בתנ"ך, אינו וודאי, וזאת בשל מספר קשיים הכרוכים בחישוב הסכום הכולל. לדוגמה, התנ"ך משתמש לפעמים בשמות שונים לאותה אישה, ניתן לתרגם שמות בשפות שונות בצורה שונה, ושמות מסוימים יכולים לשמש הן לגברים והן לנשים. לדברי פרופסור קרלה בומבך, אחד המחקרים בנושא זה, מצא סך הכל כ-3,000–3,100 שמות בתנ"ך כולו, מתוכם כ-2,900 הם גברים (93%-97%), ורק כ-170 שמות של נשים (כ-5% מהשמות). עם זאת, האפשרות שחלק מהשמות הם כפילויות (דהיינו, אותו אדם – זכר או נקבה – עם שני שמות/כינויים שונים), הניבה חישוב מחדש של השמות, ובחישוב זה הגיעו לכ-1,700 שמות של אישים שונים בתנ"ך, מתוכם 137 הן נשים, והיתר גברים. במחקר נוסף על שמות בתנ"ך, הגיעו החוקרים לסך כולל של 1,426 שמות, כאשר 1,315 שייכים לגברים ורק 111 לנשים. "למרות הפערים בין החישובים השונים הללו... הנשים, או שמותיהן של הנשים, מייצגות בין 5.5 ל-8 אחוזים מסך הכולל [= של השמות בתנ"ך], שיקוף מדהים של האופי האנדרוצנטרי של התנ"ך". מספר הנשים שמדברות ומילותיהן מופיעות בספרי התנ"ך הוא 93, מתוכן 49 אשר נזכרו בשמן.
למעשה - האישה העברית הפשוטה והיומיומית, "לרוב בלתי נראית" בספרי התנ"ך, ואילו הנשים הנראות, הן אלו יוצאות הדופן שעלו לגדולה. חלק מהנשים הבולטות הללו הן האמהות: שרה, רבקה, רחל ולאה, וגם מרים הנביאה, דבורה השופטת, חולדה הנביאה, אביגיל (שנישאה לדוד), רחב ואסתר. תופעה נפוצה בתנ"ך, בהקשר של הנשים המתבלטות, היא התפקיד המרכזי שנשים לוקחות בערעור על מבני הכוח הגבריים. התוצאה היא לרוב תוצאה צודקת יותר ממה שהייתה מתרחשת בנסיבות "רגילות" (דהיינו, במצב בו האישה לא הייתה מערערת על מבנה הכוח הגברי) – דוגמאות בולטות לכך נמצא אצל אסתר, אביגיל אשת דוד, רחב, דבורה, ורחל.
מעמד הנשים בתנ"ך > כלכלה

בחברות אגרריות מסורתיות, תפקידה של האישה ברווחה הכלכלית של משק הבית היה תפקיד חיוני. לישראל העתיקה לא הייתה כלכלת שוק מפותחת במשך רוב תקופת הברזל, ולכן תפקידה של אישה בייצור סחורות היה חיוני להישרדות.מאיירס אומרת כי "נשים היו אחראיות במידה רבה על הכנת מזון, ייצור בגדים ועיצוב כלים ומכלים ביתיים שונים (כלי שחיקה, כלי אבן וכלי קרמיקה, סלים, כלי אריגה וכלי תפירה). המשימות הללו דרשו לא רק זמן רב ויכולת פיזית, אלא גם היו מתוחכמות מבחינה טכנולוגית... כפי שציין האנתרופולוג ג'ק גודי, מכיוון שנשים יכלו להפוך את חומר הגלם של האוכל למבושל, ולייצר מצרכים חיוניים אחרים, הן נתפסו כבעלות יכולת לעשות פלאים".
מספר נשים בולטות בתנ"ך > חוה

סיפורה של חוה מתחיל בבראשית, פרק ב'.
וַיֹּאמֶר יְהוָה אֱלֹהִים לֹא טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ אֶעֱשֶׂה לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּו... וּלְאָדָם לֹא מָצָא עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ: וַיַּפֵּל יְהוָה אֱלֹהִים תַּרְדֵּמָה עַל הָאָדָם וַיִּישָׁן וַיִּקַּח אַחַת מִצַּלְעֹתָיו וַיִּסְגֹּר בָּשָׂר תַּחְתֶּנָּה: וַיִּבֶן יְהוָה אֱלֹהִים אֶת הַצֵּלָע אֲשֶׁר לָקַח מִן הָאָדָם לְאִשָּׁה וַיְבִאֶהָ אֶל הָאָדָם: וַיֹּאמֶר הָאָדָם זֹאת הַפַּעַם עֶצֶם מֵעֲצָמַי וּבָשָׂר מִבְּשָׂרִי לְזֹאת יִקָּרֵא אִשָּׁה כִּי מֵאִישׁ לֻקֳחָה זֹּאת: עַל כֵּן יַעֲזָב אִישׁ אֶת אָבִיו וְאֶת אִמּוֹ וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד: וַיִּהְיוּ שְׁנֵיהֶם עֲרוּמִּים הָאָדָם וְאִשְׁתּוֹ וְלֹא יִתְבֹּשָׁשׁוּ
חוה התפתתה מדברי הנחש על אכילת פרי עץ הדעת, על אף שידעה שאלוהים אסר עליה ועל אדם לאכול מעץ זה. היא אכלה, ואז שכנעה גם את אדם, שכנראה לא שאל ולא התווכח, ואכל גם הוא מפרי העץ - מעשה זה הוא החטא הקדמון, החטא הראשון של בני האנוש. העיניים של אדם וחווה נפקחו, במובן של יכולת להבין את המצב שלהם, והם הבינו שהם עירומים, ולכן עשו לעצמם כיסויים מעלי תאנה. כשאלוהים הגיע לגן, הם התחבאו, אך אלוהים ידע שמשהו לא בסדר ועימת אותם עם מה שעשו. שניהם ניסו להעביר את האשמה מהם הלאה, אבל בסופו של דבר נשאו באחריות למעשיהם, וכל אחד מהם קיבל את הקללה המיוחדת לו/ה, וגם הנחש קיבל קללה משלו. לאחר מכן אלוהים החליט שמקומם של אדם וחוה לא עוד בגן עדן, והם גורשו יחדיו מהגן (פרק ב').
לפי חוקרת המזרח הקרוב, קרול מאיירס, "אולי יותר מכל חלק אחר בתנ"ך, [סיפורה של חוה] השפיע על תפיסות מערביות של מגדר וזהות". הסוציולוגית לינדה ל. לינדזי אומרת ש"האישה קיבלה חלק גדול יותר של אחריות על 'החטא הקדמון'... בריאתה של חוה מצלעו של אדם, שנייה בסדר הבריאה, יחד עם "קללת האלוהים" בגירוש מגן עדן, משמשת כסיפור מסגרת להצדקת העליונות הגברית". טריבל ופריימר-קנסקי מוצאות שסיפור חוה בבראשית אינו מרמז על נחיתות של חוה מאדם: המילה "עזר" (מהצירוף "עזר כנגדו") מתייחסת ל"מורה דרך" בתנ"ך ולא ל"עוזר", ומילה זו משמשת לעיתים קרובות ליחס של אלוהים כלפי ישראל (לא יחס דו צדדי, כלומר זה לא נכון בהקשר של היחס של ישראל כלפי אלוהים). טריבל מציינת שבמיתולוגיה, הדבר האחרון שנברא הוא באופן מסורתי שיאה של הבריאה. עובדה זו נרמזת בבראשית, פרק א', שבו האדם נברא אחרי כל יתר הבריאה - מלבד חוה. עם זאת, חוקר הברית החדשה קרייג בלומברג אומר שיהודים קדומים אולי ראו את סדר הבריאה במונחים של חוקי הבכורה (הן בכתביהם והן בתרבויות הסובבות) ופרשו את אדם שנברא תחילה כסימן של זכות יתר.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > הגר ושרה

אברהם הוא דמות חשובה בתנ"ך, אך "סיפורו מסתובב סביב שתי נשים". שרה הייתה אשתו של אברהם והגר הייתה שפחתה האישית של שרה שהפכה לפילגשו של אברהם. שרה מוצגת בתנ"ך כעקרה. היא לא ילדה ילדים למרות הבטחה מפורשת של אלוהים לאברהם כי יהיו להם ילדים. שרה היא הראשונה מבין הנשים העקרות שהוצגו במקרא, ונושא העקרות נשאר נוכח לאורך כל ספר בראשית (בראשית, י"א, ל', כ"ה, כ"א, ל"א, א'–ב').
לאחר ששרה מבינה כי אינה מצליחה ללדת, היא מחליטה לתת את שפחתה הגר לאברהם כפילגש, כדי שיהיה לו זרע. אברהם מקיים יחסים עם הגר והיא נכנסת להריון. שרה מקווה לבנות את משפחתה באמצעות הגר, אך הגר "החלה לזלזל בגבירה שלה", מה שמביא את שרה להתעלל בהגר, אשר נמלטה אל המדבר. במדבר מלאך אלוהים דיבר עם הגר, ושלח אותה חזרה הביתה, שם לבסוף היא ילדה לאברהם את ישמעאל, אשר כונה לפני לידתו על ידי המלאך: "פֶּרֶא אָדָם--יָדוֹ בַכֹּל, וְיַד כֹּל בּוֹ" (בראשית, ט"ז, א'–ט"ו).
כאשר ישמעאל הגיע לגיל 13, אברהם קיבל הוראה מאת אלוהים לבצע ברית מילה, ואברהם מל את עצמו ואת כל הזכרים מבני ביתו, לרבות ישמעאל. בהמשך הסיפור המקראי, שרה שמעה את הבטחתו של אלוהים לאברהם ששרה תלד לו ילד, והיא לא האמינה בכך (ספר בראשית, פרק י"ח, פסוקים י'–ט"ו). שרה הרתה וילדה בן אשר קראו לו יצחק, כשהיה אברהם בן מאה. כאשר יצחק היה בן שמונה ימים, אברהם מל גם אותו (ובכך יצחק הוא הנימול הראשון אשר נימול בגיל שמונה ימים, אשר הוא הגיל בו ההלכה מצווה לימול). כשיצחק גדל, שרה ראתה יום אחד את ישמעאל מצחק עם בנה יצחק, וחששה מהשפעתו השלילית על יצחק ודרשה מאברהם לגרש את הגר – אברהם בתחילה התנגד אך אלוהים אמר לו לשמוע בקול אשתו, ואברהם שילח מעליו את הגר וישמעאל למדבר, והפעם בניגוד לבריחת הגר קודם לכן, הם אינם חוזרים שוב (בראשית, כ"א, א'–ה'). לטענת פריימר-קנסקי: "הסיפור הזה מאיר היטב את היחסים בין נשים בפטריארכיה". היא מוסיפה כי זה מדגים את הבעיות הקשורות למגדר המצטלב עם החסרונות של המעמד: "לשרה יש את הכוח. מעשיה חוקיים ולא חומלים, אך המניעים שלה ברורים: היא פגיעה, מה שמוביל אותה להיות חסרת חמלה בנוגע לנחיתות החברתית שלה".
מספר נשים בולטות בתנ"ך > בנותיו של לוט

בספר בראשית (פרק י"ט), מסופר כי לוט ושתי בנותיו מתגוררים בסדום עם משפחתם, ומגיעים אליהם שני מלאכים בדמות אורחים, עקב החלטתו של אלוהים להחריב את סדום ועמורה, כאשר הוא שולח את המלאכים להציל את לוט ומשפחתו. כאשר אנשי העיר מגלים כי לוט מארח אורחים מבחוץ, המון רב מתאסף ליד ביתו, ולוט מציע להם את בנותיו כדי להגן על האורחים, אך המלאכים מתערבים ומסנוורים את כל ההמון, ומבהירים ללוט שעליו להוציא את כל משפחתו כעת מסדום לפני שהיא נהרסת. ללוט גם בנות נשואות והוא מנסה לשכנע את חתניו לצאת איתן ויחד איתו מהעיר, אך החתנים מסרבים, ובסופו של דבר לוט יוצא מהעיר רק עם שתי בנותיו הרווקות, ועם אשתו.
לוט מקבל הבטחה מהמלאכים ומאלוהים שיוכלו ללכת אל מצער, עיר הקרובה לסדום, ושהיא לא תהרס. סדום נהרסת, ובעת המנוסה, על אף שהמלאכים הורו להם לא להביט אחורה, אשת לוט מביטה אחורה, רואה את ההרס ונהפכת לנציב מלח עקב הפרת ההוראה. לוט ובנותיו ממשיכים במנוסה והולכים לגור במערה בהרים. מכיוון שאין בסביבה גברים מלבד לוט, והבנות סבורות כי כל העולם נחרב ובלי צאצאים העולם עלול להיחרב, בנותיו של לוט מחליטות להשקות אותו יין ולשכרו, כדי לגרום לו לשכב איתן ולהכניס אותן להריון שלא ביודעין. לכל אחד מהן נולד בן אחד מאביהן, לגדולה יותר נולד מואב, ולצעירה נולד בן עמי.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > אוסנת

מוזכרת לראשונה בבראשית, ל"א, ל"ה. אוסנת היא אשתו של יוסף ואם בניו, מנשה ואפרים (וילדים נוספים הנולדים לאחר מכן, ומיוחסים בנחלות בישראל, לאחיהם הבוגרים מנשה ואפרים). בספר בראשית, היא מיוחסת כבתו של פוטי פרע כהן און, ולפי מדרשי חז"ל ותרגום פסאודו-יונתן, פוטי-פרע הוא אותו פוטיפר שיוסף נכנס לבית הסוהר בשל העובדה שאשת פוטיפר העלילה עליו שניסה לפתות אותה. המדרשים בנוסף מייחסים את מוצאה המקורי של אוסנת, להיותה ביתה של דינה, אחותו (מאב) של יוסף, מהאונס ששכם אנס אותה, ואוסנת גודלה במצרים אצל פוטיפר ואשתו שהיו חשוכי ילדים. פרעה מלך מצרים הוא זה ש"משדך" את אוסנת ליוסף לאחר שהוא מעלה לגדולה את יוסף עקב פתרון החלומות שלו והצעתו שסייעה להציל את מצרים מרעב גדול.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > תמר, כלת יהודה

בספר בראשית תמר היא כלתו של יהודה. היא הייתה נשואה לבנו הבכור של יהודה ער, אך ער היה רע בעיני אלוהים והוא הרגו, ותמר נותרה ללא ילדים. על פי הקוד הדתי, בנו השני של יהודה, אונן, היה צריך להתחתן ולקיים יחסי מין עם תמר ולהביא עימה ילד שיקרא על שם אחיו המת, אך כשאונן שכב איתה, הוא "שפך את זרעו על האדמה" במקום לתת לה ילד שיהיה קרוי על שם אחיו המת. בשל מעשהו זה כעס עליו אלוהים ולכן גם אונן מת. "וַיֹּאמֶר יְהוּדָה לְתָמָר כַּלָּתוֹ שְׁבִי אַלְמָנָה בֵית-אָבִיךְ, עַד-יִגְדַּל שֵׁלָה בְנִי--כִּי אָמַר, פֶּן-יָמוּת גַּם-הוּא כְּאֶחָיו; וַתֵּלֶךְ תָּמָר, וַתֵּשֶׁב בֵּית אָבִיהָ" (בראשית, ל"ח, י"א). אבל כששלה גדל, היא לא ניתנה לו להיות אשתו. יום אחד יהודה נוסע לעיר תמנה, לבקר את העובדים שלו שגזזו את צאנו.
"וַיֻּגַּד לְתָמָר לֵאמֹר הִנֵּה חָמִיךְ עֹלֶה תִמְנָתָה לָגֹז צֹאנוֹ: וַתָּסַר בִּגְדֵי אַלְמְנוּתָהּ מֵעָלֶיהָ וַתְּכַס בַּצָּעִיף וַתִּתְעַלָּף וַתֵּשֶׁב בְּפֶתַח עֵינַיִם אֲשֶׁר עַל דֶּרֶךְ תִּמְנָתָה כִּי רָאֲתָה כִּי גָדַל שֵׁלָה וְהִוא לֹא נִתְּנָה לוֹ לְאִשָּׁה: וַיִּרְאֶהָ יְהוּדָה וַיַּחְשְׁבֶהָ לְזוֹנָה כִּי כִסְּתָה פָּנֶיהָ: וַיֵּט אֵלֶיהָ אֶל הַדֶּרֶךְ וַיֹּאמֶר הָבָה נָּא אָבוֹא אֵלַיִךְ כִּי לֹא יָדַע כִּי כַלָּתוֹ הִוא וַתֹּאמֶר מַה-תִּתֶּן לִי כִּי תָבוֹא אֵלָי: וַיֹּאמֶר אָנֹכִי אֲשַׁלַּח גְּדִי עִזִּים מִן הַצֹּאן וַתֹּאמֶר אִם תִּתֵּן עֵרָבוֹן עַד שָׁלְחֶךָ: וַיֹּאמֶר מָה הָעֵרָבוֹן אֲשֶׁר אֶתֶּן לָךְ וַתֹּאמֶר חֹתָמְךָ וּפְתִילֶךָ וּמַטְּךָ אֲשֶׁר בְּיָדֶךָ וַיִּתֶּן לָהּ וַיָּבֹא אֵלֶיהָ וַתַּהַר לוֹ: וַתָּקָם וַתֵּלֶךְ וַתָּסַר צְעִיפָהּ מֵעָלֶיהָ וַתִּלְבַּשׁ בִּגְדֵי אַלְמְנוּתָהּ
לאחר מכן כאשר יהודה חוזר למקומו הוא שולח גדי עיזים להביא לזונה (קדשה בלשון המקרא) ושתשיב לו את העירבון, אך אנשי המקום אומרים שלא הייתה שם זונה. שלושה חודשים לאחר מכן, כאשר התגלה ליהודה שתמר בהריון, היא הואשמה בזנות, והוא ציווה לשרוף אותה. בשלב זה, היא שלחה אליו את המשכון שנתן לה בלי שידע שהיא מי שהוא שכב איתה, "לֵאמֹר לְאִישׁ אֲשֶׁר אֵלֶּה לּוֹ אָנֹכִי הָרָה וַתֹּאמֶר הַכֶּר נָא לְמִי הַחֹתֶמֶת וְהַפְּתִילִים וְהַמַּטֶּה הָאֵלֶּה" (פרק ל"ח, פסוק כ"ה). יהודה זיהה אותם ואמר: "צָדְקָה מִמֶּנִּי כִּי עַל כֵּן לֹא נְתַתִּיהָ לְשֵׁלָה בְנִי" (פרק ל"ח, פסוק כ"ו). בהמשך ילדה תמר ליהודה תאומים, את פרץ ואת זרח - לימים, מצאצאיו של פרץ, היה דוד המלך.
מספר נשים בולטות בתנ"ך > רחב

ספר יהושע מספר את סיפורה של רחב הזונה, תושבת יריחו, אשר אירחה בביתה שני מרגלים אשר יהושע שלח כדי להתכונן להתקפה על העיר. מלך יריחו ידע שהמרגלים נמצאים בביתה, ושלח אליה חיילים כדי ללכוד אותם, רחב בחרה להסתיר אותם בעליית הגג אצלה, ואף שלחה את החיילים בכיוון שגוי, כאשר בדתה סיפור לפיו אותם אנשים כבר יצאו מהעיר. לאחר שהחיילים הסתלקו, סיפרה רחב למרגלים שהיא וגם כל יתר יושבי העיר יודעים על הניסים שאלוהים עשה לעם ישראל, וכל תושבי יריחו מפחדים מפניהם. רחב ביקשה מהמרגלים שתמורת החסד שעשתה עימם בהסתירה אותם מפני המלך וחייליו, יישבעו לה שכאשר יכבשו עם ישראל את העיר, יצילו אותה ואת כל בני ביתה. המרגלים הסכימו, ורחב אשר ביתה היה צמוד לחומת העיר, סייעה להם להימלט דרך החלון אל ההרים, והמרגלים הורו לה להשאיר על החלון חוט ארגמן, ובעת שעם ישראל יכבוש את יריחו, לכנס אל תוך ביתה את כל משפחתה, והתחייבו לה שהם ערבים לביטחון כל מי שיהיה בביתה באותו הזמן, ושמי שיצא מדלת הבית, הם לא ערבים לו ודמו בראשו. ואכן לפי הסיפור המקראי כך היה ובעת כיבוש יריחו, ניצלו רחב ומשפחתה לפני שהעיר נכבשה כליל ונשרפה (יהושע, ב', יהושע, ו').