stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאנגי ניאנזו
קריירת מועדונים > פריז סן-ז'רמן

ניאנזו הגיע אל מחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית בשנת 2016. ב-7 בדצמבר 2019 ערך ניאנזו את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את אידריסה גייה בניצחון 1–3 על מונפלייה במסגרת המחזור ה-17 בעונת 2019/2020 בליגה. ב-11 בדצמבר 2019 ערך ניאנזו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–5 על גלאטסראיי במסגרת המחזור השישי בשלב הבתים לעונת 2019/2020. ב-22 בינואר 2020 הבקיע ניאנזו את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על סטאד ריימס במסגרת חצי גמר גביע הליגה הצרפתית. ב-15 בפברואר 2020 הבקיע ניאנזו צמד שערים בתיקו 4-4 נגד אמיין במסגרת המחזור ה-25 בליגה. בעונתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך ניאנזו שש הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות. הוא זכה בעונה זו באליפות צרפת, בגביע הליגה הצרפתית ובגביע הצרפתי.
קריירת מועדונים > באיירן מינכן

ב-1 ביולי 2020 עבר ניאנזו לבאיירן מינכן מהבונדסליגה. ב-28 בנובמבר 2020 ערך ניאנזו את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על שטוטגרט במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת 2020/2021. בעונתו הראשונה במועדון ערך ניאנזו שש הופעות ליגה, וזכה עם המועדון באליפות גרמניה. ב-19 במרץ 2022 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 0–4 על אוניון ברלין.
קריירת מועדונים > סביליה

ב-17 באוגוסט 2022 חתם ניאנזו לחמש שנים בסביליה. יומיים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 נגד ריאל ואיאדוליד.
תארים

אליפות צרפת (1): 2019/2020
הגביע הצרפתי (1): 2019/2020
גביע הליגה הצרפתית (1): 2019/2020
אליפות גרמניה (2): 2020/2021, 2021/2022
הסופר קאפ הגרמני (2): 2021, 2022
הליגה האירופית: 2022/2023
טעם הדובדבן

| --- | --- |

 בימוי:  עבאס קיארוסטמי
 הופק בידי:  עבאס קיארוסטמי
 תסריט:  עבאס קיארוסטמי
 עריכה:  עבאס קיארוסטמי
 שחקנים ראשיים:  הומאיון ארשדי עבדולרחמן באגרי אפשין חורשיד בחטיארי ספאר עלי מוראדי
 צילום:  הומאיון פייוואר
 מדינה:  איראן 
 חברת הפקה:  Ciby 2000 
 חברה מפיצה:  Zeitgeist Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  מאי 1997
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  פרסית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מסע, דרמה 
 פרסים:  פרס דקל הזהב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טעם הדובדבן (בפרסית: طعم گيلاس) הוא סרט קולנוע איראני מ-1997 בבימויו של עבאס קיארוסטמי. זהו סרט מינימליסטי העוסק באדם הנוסע במכוניתו בחיפוש אחר אדם שיסייע לו במילויה של בקשה מטרידה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב ובפרס איגוד המבקרים האמריקני לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה

מר באדי, גבר בגיל העמידה, נוסע במכוניתו ברחובות טהראן בחיפוש אחר אדם שיבצע עבורו מטלה בלתי ברורה כאשר בתמורה הוא מוכן לשלם סכום גבוה של כסף. בהדרגה מתגלה כי הוא מתכוון לשים קץ לחייו וזקוק לאדם שיכסה את גופתו בעפר, לאחר שכבר כרה לעצמו את קברו קודם לכן. הוא מסיע במכוניתו שלושה אנשים, כל אחד בתורו, ושוטח בפניהם את בקשתו. הנוסע הראשון הוא חייל כורדי ביישן שמסרב להיענות לבקשה ואף בורח בבהלה מפני מר באדי. הנוסע השני, איש דת אפגני צעיר, מתנגד להתאבדות מטעמים דתיים. הנוסע השלישי הוא מורה באוניברסיטה שנאות לבקשתו של מר באדי אך בו בזמן מנסה להניא אותו מהחלטתו להתאבד. הוא מספר כי בצעירותו ביקש אף הוא לשים קץ לחייו אך חזר בו לאחר שטעם את טעמם של דובדבנים. המורה מבטיח למר באדי לכסות את גופתו בעפר בבוקר שלמחרת, אם הוא ימצא אותו ללא רוח חיים. באותו הלילה נכנס מר באדי לתוך הקבר שכרה לעצמו ונשכב בתוכו, כאשר לפתע מתחילה סופת רעמים. הסרט מסתיים בנקודה זו בהפוגה ארוכה של מסך שחור שמופרת בתיעוד קצר במצלמה דיגיטלית של קיארוסטמי המצלם את הסרט עצמו.
הפקה

ליהוקו של הומאיון ארשדי לדמות של מר באדי התרחשה במקרה. ארשדי, ארכיטקט שעבד באיטליה היה ללא ניסיון במשחק וזוהה על ידי קיארוסטמי כשנראה במכוניתו בזמן פקק בטהרן.
בדומה לסרטים אחרים רבים של קיארוסטמי, הסרט מורכב בעיקר מסצנות ארוכות ומתנהל בקצב איטי. מר באדי כמעט אף פעם לא נראה בתמונה אחת עם האדם איתו הוא משוחח, מכיוון שהבמאי תמיד ישב בכיסא הנוסע בשעת הצילומים. המצלמה עוברת מצילום קלוז-אפ קבוע של פניו של מר באדי הנוהג במכונית, אל צילום אווירי מרוחק של מכוניתו הנוסעת בין גבעות, כאשר השיחה בין היושבים במכונית עדיין נשמעת באותה עוצמה. טכניקת צילום זו באה במטרה לסמל את הקיום המשותף של העולם הפרטי עם העולם הסובב אותנו. מטרתן של הסצנות האחרונות של הסרט בהן נראה הבמאי מצלם את הסרט עצמו היא לגרום לריחוק פיזי בין הצופה לדמויות ובכך לגרות אותו להרהר בגורלן של הדמויות.
מאז יציאתו של הסרט, שהסצנות האחרונות שלו צולמו במצלמה דיגיטלית, התחיל קיארוסטמי לעשות שימוש נרחב בצילום דיגיטלי בסרטיו, בין השאר בסרטים "חמש", "עשר" ו"10 על עשר".
ביקורות

"טעם הדובדבן" זכה בעיקר לביקורות משבחות. אורי קליין קרא לסרט "מופת של חוּמרה קולנועית המלווה בחמלה גדולה".

בביקורת של "הניו יורק טיימס" על הסרט נכתב כי "קיארוסטמי, יותר מכל קולנוען אחר, ניחן בחזון שהוא אפי ומדויק באופן מיקרוסקופי בעת ועונה אחת".
המבקר רוג'ר איברט, לעומת זאת, העניק לסרט ביקורת שלילית וטען כי סגנונו של קיארוסטמי בסרט הוא יומרני ואינו תורם להבנת נושאי הסרט.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, טעם הדובדבן, הארץ
| פרס דקל הזהב |
| --- | --- | --- |
| 1945‏-1960 | יוניון פסיפיק (1945) • (בשנה זו חולקו 11 פרסים) ייסורים, סוף השבוע האבוד, האחו האדום, פגישה מקרית, ניצ'ה נגר, הסימפוניה הפסטורלית, תקוותם האחרונה, גברים ללא כנפיים, רומא עיר פרזות (1946) • הפרס לא חולק (1947) • הפסטיבל לא התקיים (1948) •  האדם השלישי (1949) • הפסטיבל לא התקיים (1950) • מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה) (1951) • בשל מאזן הכוחות, אותלו (1952) • שכר האימה (1953) • השער לגיהנום (1954) • מרטי (1955) • עולם הדממה (1956) • שכנוע ידידותי (1957) • העגורים עפים (1958) • אורפאו נגרו (1959) • לה דולצ'ה ויטה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | היעדרות כה ארוכה, וירידיאנה (1961) • משלם ההבטחות (1962) • הברדלס (1963) • מטריות שרבורג (1964) • הפטנט (1965) • על גברים ונשים, גבר ואישה (1966) • יצרים (1967) • חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968 (1968) • והיה אם... (1969) • מ.א.ש (1970) • המקשר (1971) • מקרה מאטי, מעמד הפועלים הולך לגן עדן (1972) • אי ההבנה, הדחליל (1973) • השיחה (1974) • כרוניקה של שנים בוערות (1975) • נהג מונית (1976) • פדרה פדרונה (1977) • קבקבי העץ (1978) • אפוקליפסה עכשיו, תוף הפח (1979) • כל הג'אז הזה, קגמושה (1980) |  |
| 1981‏-2000 | איש הברזל (1981) • יול, נעדר (1982) • הבלדה על נראיימה (1983) • פריז, טקסס (1984) • מסע העסקים של אבא (1985) • המיסיון (1986) • מתחת לשמש השטן (1987) • פלה הכובש (1988) • סקס, שקרים ווידאוטייפ (1989) • לב פראי (1990) • ברטון פינק (1991) • כוונות טובות (1992) • שלום לפילגש, הפסנתר (1993) • ספרות זולה (1994) • מתחת לפני השטח (1995) • סודות ושקרים (1996) • טעם הדובדבן (1997) • נצח ועוד יום (1998) • רוזטה (1999) • רוקדת בחשכה (2000) |  |
| 2001‏-2020 | חדרו של הבן (2001) • הפסנתרן (2002) • אלפנט (2003) • פרנהייט 9/11 (2004) • הילד (2005) • כשהרוח נושבת (2006) • 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (2007) • בין הקירות (2008) • סרט לבן (2009) • הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (2010) • עץ החיים (2011) • אהבה (2012) • כחול הוא הצבע החם ביותר (2013) • שנת חורף (2014) • דיפאן (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • הריבוע (2017) • המשפחה שלי (2018) • פרזיטים (2019) • הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה (2020) |  |
| 2021-היום | טיטאן (2021) • משולש העצבות (2022) אנטומיה של נפילה (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb167635236 (data)  GND: 4697508-1  SUDOC: 068974353  VIAF: 197037239   WorldCat (עם VIAF): 197037239
יוסף ונגר

יוסף (יוסי) ונגר (נולד ב-24 בינואר 1954) הוא מתרגם ישראלי ובעל חברה הפועלת בתחום. בעברו היה שחיין ומרים משקולות פאראלימפי, זוכה תחרויות רבות.
ביוגרפיה

ונגר חלה בפוליו בגיל שנה ובגיל שש החל לעסוק בספורט נכים. גדל בברזיל ובשנת 1968 עלה לישראל והמשיך בפעילות ספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים.
הוא אלוף פאראלימפי, בעל 19 מדליות פאראלימפיות, מהן 10 מדליות זהב (ייצג חמש פעמים את ישראל במשחקים הפאראלימפיים, 1972–1988). מדורג במקום השלישי בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים הישראלים במספר מדליות הזהב בהן זכה (אחרי ציפי רובין - 15 ואורי ברגמן - 12), במקום השני בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים הישראלים במספר המדליות הכללי אותן צבר (אחרי ציפי רובין - 30) ובמקום 22 בעולם בכל הזמנים בקרב הספורטאים הפאראלימפיים. הוא זכה בתחרויות בינלאומיות שונות בהן השתתף, שבר 16 שיאי עולם וזכה ב-7 מדליות זהב נוספות. מאמניו בהרמת משקולות היו יוסף רומנו ודוד ברגר, מנרצחי י"א חללי מינכן.
החל משנת 1972 עבד ונגר בתרגום. בתחילה, באוניברסיטת תל אביב ובהמשך, בכתר פלסטיק ובגופים מסחריים נוספים. במרוצת השנים שימש כמרצה לאנגלית במכללה למנהל וכמנהל אקדמי בסמינר התיכוני האמריקני על שם מוס.
בשנת 1988 נוסדה על ידו חברה לשירותי תרגום בשם "אופיסרוויס ונגר בע"מ", הפועלת מאז בבעלותו ובהנהלתו.
ונגר שימש כיו"ר הוועדה המקצועית לענייני שחייה במסגרת ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והוא חבר בעמותת "אתגרים" לספורט שיקומי הישגי.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בביולוגיה ולמד שם גם לתואר שני.
נשוי לנורית, אב לשלוש בנות וסב. מתגורר ברעננה.
יודנלאגר

יודנלאגר בקרקוב
יודנלאגר בקרקוב
יודנלאגר, בקיצור יולאג (בגרמנית: Judenlager או Julag, בעברית: "מחנה היהודים") היה מחנה ריכוז ארעי, שהוקם ליהודים  על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה, לרוב בסמוך לאתרי מגוריהם (בתחילת המלחמה) ואחר כך בסמוך לאתרי גטאות ולאחר שחוסלו, בדרך כלל בשטח מצומצם של אותו גטו.
היסטוריה

להבדיל ממחנות העבודה הרגילים (Arbeitslager) שהעסיקו מיליוני בני אדם בשטח "הרייך השלישי", לא הוקמו היודנלאגרים לכתחילה מטרות תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני, אלא כפתרון זמני עד למימוש השמדת היהודים ("הפתרון הסופי") לאוכלוסיית המחנה.
עם זאת, המונח הגרמני Zwangsarbeitslager (בגרמנית: מחנה עבודות כפייה) היה משותף למחנות הכפייה השונים וכלל בתוכו גם את היולאגים.
ביולאגים לא הייתה הנהלה יהודית עצמאית (יודנראט) כפי שהייתה בגטאות הגדולים, והמחנות התנהלו בפיקוח ופיקוד גרמניים ישירים, שנעזרו במשתפי פעולה מהאוכלוסייה המקומית.
מחנות עבודה אלו חוסלו במהלך השנים 1945-1943 ויושביהם נרצחו בדרכים שונות, או נשלחו למחנות השמדה.
מחנות מסוג זה היו בערי מזרח-אירופה, למשל:
לבוב (מינואר 1943)
טרנופול
קרקוב
מחנות בעלי אופי דומה התקיימו גם בגרמניה עצמה, שם נועד המחנה להיות שלב מעבר לפני השילוח מזרחה למחנות ההשמדה, ולרוב היה התפתחות של בתי היהודים (judenhäuser - הגטאות שהקימו הנאצים בגרמניה עצמה).
בין היולאגים בגרמניה היו:
מילברטסהופן (Milbertshofen) - מחנה שהוקם במינכן, ותיפקד כמחנה עבודה מ-17 במרץ 1941 ועד 19 באוגוסט 1942.
מחנה הללרברג (Hellerberg)  בדרזדן, פעל בין נובמבר 1942 עד מרץ 1943
קלן
אסן
טמפל 1

| --- | --- |
השביט טמפל 1 חמש דקות לפני שפגעה בו הגשושית פגיעה עמוקה
השביט טמפל 1 חמש דקות לפני שפגעה בו הגשושית פגיעה עמוקה
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  שביט
 קטגוריה:  שביט מחזורי
 תאריך גילוי:  3 באפריל 1867
 מגלה:  וילהלם טמפל 
 על שם:  וילהלם טמפל 
 מקום גילוי:  מרסיי 
 מאפיינים מסלוליים
 אפואפסיד:  708,655,200 ק"מ (4.737 AU)
 פריאפסיד:  225,297,600 ק"מ (1.506 AU)
 ציר חצי-ראשי:  3.146311319263569±0.000000079017 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.5175
 זמן הקפה:  5.515 שנים ימים
 נטיית מסלול:  10.5301°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  2.83±0.1 קילומטר
 ממדים:  7.6 (אורך), 4.9 (רוחב) ק"מ
 נפח:  95.2 קילומטר מעוקב
 מסה:  ‎7.2×1013‎ עד ‎7.9×1013‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  0.62 גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.034±0.004 סנטימטר לשנייה בריבוע
 זמן סיבוב עצמי:  40.7 שעות ימים
 אלבדו:  4
 בהירות נראית:  11
 בהירות מוחלטת:  12.9 
 
טמפל 1 (באנגלית: Tempel 1) הוא שביט מחזורי שהתגלה ב-3 באפריל 1867 על ידי האסטרונום הגרמני וילהלם טמפל שעבד במרסיי שבצרפת. גודלו של השביט מוערך ב-7.6 קילומטר אורך ו-4.9 קילומטר רוחב. השביט התפרסם כאשר הגשושית פגיעה עמוקה התנגשה בו ב-4 ביולי 2005 לצורכי מחקר.
נתונים פיזיים

טמפל 1 אינו שביט בוהק. הבהירות נראית הגבוהה ביותר בה נצפה היא 11+, הרבה מעבר ליכולת האדם לצפות בו בעין בלתי-מזוינת. גודל הגרעין הוא כ-7.6 ק"מ אורך וכ-4.9 ק"מ רוחב.  תצפיות של טלסקופ החלל האבל וטלסקופ החלל שפיצר באורך אינפרא-אדום מראות אלבדו נמוך, כ 4%. השביט נמצא לאחרונה בפריהליון ב-5 ביולי 2005, במרחק של 1.506 יחידות אסטרונומיות מהשמש. באפהליון השביט יהיה במרחק של 4.737 יחידות אסטרונומיות מהשמש. זמן הקפתו את השמש כיום הוא 5.515 שנים.
גילוי

בעת הגילוי, משך ההקפה של השביט סביב השמש היה 5.68 שנים, אך כיוון שהוא עובר במסלולו מדי פעם ליד כוכב הלכת צדק, כח המשיכה של צדק גורם להפרעה במסלולו. ב-1881 עבר טמפל 1 במרחק של כ-0.55 יחידות אסטרונומיות מצדק, והדבר הסיט אותו, והגדיל את נקודת הפריהליון ב-50 מיליון קילומטרים, ואת זמן ההקפה לכ-6.5 שנים. עקב מרחקו זה אבד השביט מעיני האסטרונומים.
בשנות השישים נתגלה השביט מחדש אחרי שאסטרונום אמריקני חישב במדויק את מסלולו. הוא מצא שב-1941 עבר השביט במרחק של 0.41 יחידות אסטרונומיות מצדק וב-1953 במרחק של 0.77 יחידות אסטרונומיות מצדק, וההפרעות שנגרמו כתוצאה מהמעברים קירבו את הפריהליון של השביט אל השמש, והקטינו את משך הקפתו סביבה לכדי 5.55 שנים. בעזרת חישובים אלה עלה בידי האסטרונומית אליזבת' רומר לצלם אותו ב-1968. אמנם צילום אחד לא היה מספיק לחישוב המסלול, אך צילום נוסף ב-11 בינואר 1972 אישש את מסלולו, והוא נצפה מאז בכל מופע.
גילוי > משימת פגיעה עמוקה

פגיעה עמוקה (Deep Impact) הייתה גשושית של נאס"א שתוכננה ללמוד את ההרכב הפנימי של השביט טמפל 1. הגשושית במשקל 650 ק"ג שוגרה ב-12 בינואר 2005. ב-4 ביולי 2005 בשעה 5:52 UTC חלק של הגשושית התנגש בהצלחה בשביט תוך שהוא משליך לכל עבר אבק ורסיסי סלע מגרעין השביט. התצלומים מההתנגשות מלמדים כי השביט מורכב מהרבה יותר אבק ופחות קרח ממה ששוער תחילה. ההתנגשות יצרה ענן אבק גדול ובוהק שהסתיר את מראה המכתש שנפער. בניגוד למשימות קודמות לשביטים שרק חלפו לידם וצילמו אותם מרחוק, משימה זו הייתה הראשונה שגרמה לפליטת חומר מפני שביט.
גילוי > משימת NEXT

מכתש הפגיעה שנוצר על ידי הקליע ששיגרה Deep Impact לא נחקר במלואו ביעף הראשון של הגשושית. זו הסיבה שנאס"א אישרה את משימת NEXT  (קיצור של  New EXploration of Tempel 1). משימה זו נעזרה בגשושית סטארדסט שחקרה את כוכב השביט וילט-2 ב-2004. ב-15 בפברואר 2011 חלפה הגשושית במרחק של 181 ק"מ משביט טמפל-1 וזיהתה את מכתש הפגיעה. קוטר המכתש נאמד ב-150 מטר, ובמרכזו התגלתה בליטה בהירה, שנוצרה ככל הנראה כאשר חומר שהתפזר עקב הפגיעה נפל חזרה על גרעין השביט.
הערות שוליים

↑  Small-Body Database Lookup, ssd.jpl.nasa.gov
↑  C. M. Lisse, M. F. A'Hearn, O. Groussin, Y. R. Fernández, M. J. S. Belton, J. E. van Cleve, V. Charmandaris, K. J. Meech, C. McGleam, Rotationally Resolved 8-35 Micron Spitzer Space Telescope Observations of the Nucleus of Comet 9P/Tempel 1, The Astrophysical Journal 625, 2005-06-01, עמ' L139–L142 doi: 10.1086/431238
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529676005171  GND: 7632716-4  LCCN: sh85133692 
רגע הפגיעה בשביט טמפל 1
תמונות של Deep Impact (שמאל) וסטארדאסט (ימין). המכתש שיצרה Deep Impact מסומן בצילום הימני .
טאנגראנג

טאנגראנג (באינדונזית: Tangerang) היא העיר הגדולה ביותר במחוז בנטן שבמערב האי ג'אווה שבאינדונזיה ואחת מהפרוורים המאוכלסים של הבירה ג'קרטה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.895 מיליון תושבים. בסמוך לטאנגראנג נמצא נמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה, נמל התעופה הגדול באינדונזיה. העיר היא מרכז תעשייתי חשוב, ומסביבה התפתחו פרוורים רבים.
חלוקה מנהלית

טאנגראנג מחולקת ל-13 רבעים:
| שם | באינדונזית | אוכלוסייה (מפקד 2010) | שטח | צפיפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| באטוצ'פר | Batuceper | 90,590 | 8.530 | 10,620 |
| בנדה | Benda | 83,017 | 28.30 | 2,933 |
| צ'יבודאס | Cibodas | 142,479 | 9.007 | 15,819 |
| צ'ילדוג | Ciledug | 147,023 | 8.944 | 16,438 |
| צ'יפונדוה | Cipondoh | 216,346 | 17.52 | 12,349 |
| ג'אטיו-וונג | Jatiuwung | 120,216 | 14.61 | 8,228 |
| קאראנג טנגה (מרכז קאראנג) | Karang Tengah | 118,473 | 9.804 | 12,084 |
| קאראוואצ'י | Karawaci | 171,317 | 13.17 | 13,008 |
| לאראנגאן | Larangan | 163,901 | 8.105 | 20,222 |
| נגלאסארי | Neglasari | 103,504 | 14.82 | 6,984 |
| פריוק | Periuk | 129,384 | 11.48 | 11,270 |
| פינאנג | Pinang | 160,206 | 21.63 | 7,407 |
| טאנגראנג | Tangerang | 152,145 | 15.47 | 9,835 |
ערים תאומות

מלזיה פוטרג'איה, מלזיה
קנדה מיסיסוגה, אונטריו, קנדה
פקיסטן סיאלקוט (אנ'), פנג'אב, פקיסטן
הערות שוליים

↑  Indonesia: Banten Province (Regencies and Cities) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564832005171  GND: 1041769776  LCCN: n87928220  MusicBrainz: 36f11718-76f0-4de6-965e-d3334b42178e  Trove: 1230775  VIAF: 159544816   WorldCat (עם VIAF): 159544816 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אינדונזיה ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טאנו בונין

סאייטאנו בארטולומה בונין ואסקאס (בספרדית: Cayetano Bartolomé Bonnín Vásquez; נולד ב-30 ביוני 1990 ידוע כטאנו) הוא כדורגלן דומיניקני המשחק בעמדת הבלם בפידליס אנדריה.
קריירת מועדונים

טאנו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מאיורקה בה שיחק 11 שנים. לאחר תקופה קצרה בקבוצת המילואים הושאל לריאל חאאן.
בקיץ 2010 טאנו חתם בריאל מדריד והצטרף לקבוצה השלישית של המועדון. בהמשך הוא שיחק גם בקבוצת המילואים של ולנסיה.
בפברואר 2013, טאנו רשם הרחקה מהקו בבעיטת מספרים במהלך משחק הליגה נגד הוספיטאלט. ב-3 בספטמבר 2013 חתם בנוחה, אך חודש לאחר מכן הצטרף לויאריאל ג'.
ב-8 ביולי 2015 חתם באוסאסונה מהליגה הספרדית השנייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור המועדון ב-30 באוגוסט בניצחון 0-1 נגד מיראנדס. טאנו היה שותף להעפלה של הקבוצה לליגה הראשונה בתום העונה. ב-10 בספטמבר 2016 טאנו רשם את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית בהפסד 5-2 נגד ריאל מדריד בו גם הורחק.
באוגוסט 2018 חתם בליידה מהליגה השלישית.
ב-11 ביוני 2019 בונין חתם באלמריה מהליגה השנייה, אך ב-9 בספטמבר 2019 שוחרר מהקבוצה וחתם בראפיד בוקרשט מהליגה הרומנית השנייה.
ב-8 בספטמבר 2020, בונין חזר לספרד וחתם בהרקולס.
בקיץ 2022 בונין חתם בוויבוננזה.
קריירה בינלאומית

אימו של טאנו נולדה ברפובליקה הדומיניקנית ולכן לטאנו הייתה אופציה לייצג את הרפובליקה הדומיניקנית. ב-24 במרץ 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית בניצחון 1-3 נגד האיטי.
הערות שוליים

↑   Espectacular chilena del jugador del Valencia CF Mestalla, Tano, סרטון  באתר יוטיוב
יודנשטרסה (ברלין)

| --- | --- |

 מיקום
 עיר:  מיטה 
 רחובות מסתעפים:  Rathausstraße, Neue Jüdenstraße, Parochialstraße, Stralauer Straße, Grunerstraße, Molkenmarkt, Gustav-Böß-Straße 
 קואורדינטות:  52°31′00″N 13°24′38″E﻿ / ﻿52.51666667°N 13.41055556°E﻿ / 52.51666667; 13.41055556
 he
 
יודנשטרסה
יודנשטרסה (באותיות לטיניות: Jüdenstraße – "יידנשטראסה", שם הרחוב במבטא העתיק של גרמנית מרכזית, בגרמנית הסטנדרטית השם יהיה Judenstraße – "יודנשטראסה" ,"רחוב היהודים") הוא רחוב במרכז ברלין, בשכונת מִיטֶה.
יודנשטרסה תחום בין הרחובות ראטהאוסשטרסה ושטראלאואר שטרסה. בפינת יודנשטרסה וראטהאוסשטרסה נמצא בנין העירייה של ברלין.
יודנשטרסה הוא אחד הרחובות העתיקים של ברלין, הוא קיים מהמאה ה-13. פעם הייתה באזור זה שכונה יהודית, כפי שמשתמע משם הרחוב. בצד המזרחי של הרחוב, בין רחובות גרונרשטראסה ופארוכיאלשטראסה היה מבוי סתום בשם "גרוסר יידנהוף" (באותיות לטיניות: Großer Jüdenhof – חצר־היהודים הגדולה) שבו היו בית הכנסת, מקווה ובית הספר היהודי של ברלין עד פרעות שנת 1510.
ברחוב זה התגוררה משפחתו של הורסט וסל, אחד מהפעילים הידועים של המפלגה הנאצית.
הערות שוליים

↑  DAS HORST-WESSEL-LIED, פרופ' ג'ורג' ברודריק, אוניברסיטת מנהיים, פרק 1.1. Horst Wessel: his life and times in brief (פורסם לראשונה: International Folklore Review Vol. 10 (1995): 100-127)
יוסף ורצמן

| --- | --- |
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:   תת-ניצב
 תפקידים בשירות
 קצין חבלה ראשי, ראש מחלקת מבצעים ושיטור, סגן מפקד המשמר האזרחי
 
יוסף ורצמן שימש קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב. היה קצין חבלה ראשי של משטרת ישראל בשנות ה-70.
ביוגרפיה

ורצמן היה קצין בצה"ל שהושאל באמצע שנות ה-70 למשטרת ישראל בדרגת סגן ניצב כדי לשמש כחבלן הראשי. במרץ 1977 הועלה לדרגת ניצב משנה ופיקד על 200 חבלנים של משטרת ישראל. ורצמן שם דגש על הדרכה של החבלנים בשיטות שונות לפירוק מטענים. ועדת בדיקה שמונתה בעקבות תלונות על תפקודו ותפקוד יחידת החבלנים מצאה שלא היה דופי בתפקודו ובתפקוד היחידה. בשנת 1979 עמד לדין משמעתי באשמה של הדלפה של מסמך סודי לעיתונאי. הוא הודה שהוא אישר לעיתונאי את קיום המברק, שכבר היה, לטענתו, בידי העיתונאי. הוא נדון לקנס ומאסר על תנאי. בדצמבר 1981 קיבל את עיטור השירות של משטרת ישראל. בהמשך מונה לראש מחלקת מבצעים ושיטור במטה הארצי ולאחר מכן היה סגן מפקד המשמר האזרחי. בשנת 1986 הועמד לדין משמעתי על רכישת טלוויזיה לעצמו בהנחה כאשר רכש טלוויזיות למשטרה.[דרושה הבהרה] בתחילת 1989 הועמד לדין על תקיפה מינית של אחת מפקודותיו.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  ברוך מאירי, שוקלים תוספת סיכון לחבלני המשטרה, מעריב, 13 במאי 1976
ברוך מאירי, "בגלל המהירות אתה עלול להגיע בדיוק בעת הפיצוץ", מעריב, 1 בנובמבר 1976
↑  הועלו בדרגה במשטרת ת"א, מעריב, 2 במרץ 1977
↑  חבלני המשטרה מצויידים היטב, דבר, 8 במרץ 1978
↑  הסבל הקשיש נועד להתפוצץ עם מטענו, מעריב, 30 באפריל 1979
↑  ברוך מאירי, אין יסוד לתלונות על מערך החבלה במשטרה, מעריב, 13 בנובמבר 1979
↑  נצ"מ הואשם בהדלפת מסמך סודי ולא הושעה, מעריב, 19 במרץ 1984; המשך
↑  ראובן שפירא, תנ"ץ זיגל זכה בעיטור השירות, דבר, 22 בדצמבר 1981
↑  אילן בכר, סגן ראש המשמר האזרחי לדין משמעתי, מעריב, 3 בדצמבר 1986
↑  יוסי לוי, סגן מפקד המשמר האזרחי יואשם בתקיפה מינית של עובדת במשרדו, מעריב, 3 במרץ 1989
↑  הוגש כתב אישום, מעריב, 7 במרץ 1989
יאנה סנזיאנה

יאנה סנזיאנה (ברומנית: Iana Sânziana) היא אלה כתונית במיתולוגיה הרומנית.
על פי גרסה אחת, יאנה סנזיאנה היא אחותו של אל השמש המאוהב בה. סנזיאנה בורחת מפניו עקב חששה מגילוי עריות. על פי האגדה, השמש חיפש אותה בין כל הכוכבים, עד שמצא אותה וביקש ממנה להינשא לו. יאנה סנזיאנה העמידה תנאי שהשמש ייצור גשר מעל הים והשמש עשה זאת, העמידה תנאי שני של יצירת גרם מדרגות אל השמים והשמש עשה גם זאת. יאנה סנזיאנה הסכימה בלב כבד וביקשה מהשמש שלכלולותיהם היא רוצה כנסייה עשויה משעווה, עם כמרים משעווה, באמצע הים. השמש עשה גם זאת וכשהם צעדו בכנסייה אל כלולותיהם הגיע אביהם, האל העליון, המיס את השעווה והכל שקע במצולות הים. האל העליון קבע לשמש וליאנה סנזיאנה (בתפקיד ירח) מסלולים מנוגדים שאף פעם לא נפגשים.
למרות הדמיון בשמות, אין קשר בין יאנה סנזיאנה ובין אילאנה קוסנזאנה.
לקריאה נוספת

Beza, M. “Roumanian Legends and Superstitions on the Moon.” The Slavonic Review 3, no. 8 (1924): 356–61. http://www.jstor.org/stable/4201861.
יוסף וקרולין גרוס

אין תמונה חופשית
יוסף שאול (באנגלית: Joseph S. Gruss; כונה: ג'ו; 19 במרץ 1903 – 3 ביולי 1993) וקרולין (באנגלית: Caroline; ‏1911–ינואר 1987) גרוס היו זוג פילנתרופים יהודים אמריקאים ילידי גליציה, שתרמו מאות מיליוני דולרים לחינוך יהודי ומטרות רווחה ברחבי העולם היהודי, ולמניעת התבוללות.
ביוגרפיה

יוסף שאול גרוס נולד בלמברג, אז בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחת בנקאים יהודית עשירה. הוא נקרא על שם רבה הנודע של העיר, הרב יוסף שאול נתנזון. קרולין צלזניק נולדה אף היא בלמברג, בת לסוחר עצים עשיר. הם נישאו ב-1934, וב-1939, בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהו בניו יורק לצורך הקמת סוכנות נסיעות; הם לא יכלו לשוב לביתם במזרח אירופה, וכך ניצלו חייהם. בנם הבכור, וכן רוב בני משפחתם המורחבת, נספו בשואה. הם החליטו להישאר בארצות הברית ולהתאזרח בה והשתקעו בשדרה החמישית בניו יורק. יוסף, כעת ג'ו, הצליח מאוד בעסקי ארביטראז' בבורסה הניו יורקית ולאחר מכן בעסקי הנפט והם התעשרו.
בעקבות הידיעות על חורבן יהדות אירופה החליטו בני הזוג לתרום חלק משמעותי מרכושם והכנסותיהם לטובת מיזמים של חינוך יהודי. הם הקימו את "הקרן לחינוך יהודי" המשותפת למשפחה ולפדרציה היהודית והמגבית היהודית המאוחדת, ומימנו פרויקטים של סיוע כספי לישיבות ולמוסדות לימוד יהודיים אחרים בניו יורק, כמו גם מלגות לתלמידים. לפי דיווח של הפדרציה של הנדבנים היהודים בניו יורק שצוטט ב"מעריב", העניקה משפחת גרוס לקרן לחינוך יהודי, סכום של 1,500,000 דולר מדי שנה. ודווח כי ההון העצמי של הקרן עמד ב-1985 על 2,450,000 דולר. הקרן העניקה מענקים של 10,000 דולר למורים מצטיינים בישיבות ובבתי ספר יהודיים כדי לעודד את ציבור המורים להשקיע בעבודתם.
ב-1971 יסדו בני הזוג גרוס את "קרן ברכה" המממנת את מבצע "עובד ישראל" ושותפה בכירה בתכנון והקמת פארק אריאל שרון.
ב-1979 יסדו בני הזוג גרוס קרן ביטוח חיים למורים יהודיים כחלק מחבילת הטבות למורים אלו שכללה גם ביטוח בריאות ופנסיה בתנאים טובים מן המקובל. מטרת קרן ביטוח החיים הייתה להקל על מצבן הכלכלי של משפחות מורים שנפטרו, והתוכנית שילמה עד 1987 כמיליון דולר למשפחות אלו.
ב-1985 יסדה משפחת גרוס את הקתדרה למשפט עברי באוניברסיטת ניו יורק שבבית הספר למשפטים שלה קיבלה קרולין את הכשרתה כעורכת דין, וב-1987 תרמה לאוניברסיטה ספרייה עשירה למשפט עברי.
בישראל תרמו בני הזוג לבתי חולים: אסף הרופא, הדסה עין-כרם, לניאדו, שיבא ושערי צדק. וכן למוזיאון ישראל, לטכניון ולמכון ויצמן למדע. הם הקימו בירושלים את המרכז הקהילתי ע"ש גרוס בשכונת רוממה, ואת מכון גרוס - שלוחת ישיבה יוניברסיטי בישראל, הממוקמת בין גבעת מרדכי לבית וגן (ליד מכון לב).
קרולין גרוס נפטרה ב-1987 ולבקשתה נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים סמוך לקברה של ידידתה הקרובה עליזה בגין. בעלה נקבר לצדה כעבור 16 שנים, ביולי 1993.
מאז 1989 פועלת בירושלים העמותה לניהול נכסי קרן ההנצחה ע"ש יוסף וקרולין גרוס. בשנת 2019 תקציב העמותה עמד על כ-20,251,620 ש״ח.
משפחתו

בני הזוג גרוס השאירו אחריהם שני ילדים:
מרטין גרוס - ניהל את עסקי אביו כבר בחייו. בנו ג'ושוע קרל גרוס נשוי למעצבת האופנה שושנה לונסטיין גרוס (אנ').
ד"ר אוולין. הייתה נשואה לאיש הפיננסים קנת' ליפר (אנ') שהיה גם סגן ראש עיריית ניו יורק בתקופת אד קוץ'. בני הזוג ליפר התגרשו בשנת 2000 ולהם 4 ילדים.
הערות שוליים

↑  אתר הקרן.
↑  27 שנה למבצע עובד ישראל, 13 במאי 2003 (פרטים על מעניקת הפרסים: קרן קרוליין צלזניק-גרוס).
↑  ידיעה באתר הפארק, תמונת המצפה על שם בני הזוג במרומי הפארק.
↑  עמותה לניהול נכסי קרן ההנצחה ע"ש יוסף וקרולין גרוס (ע"ר) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102651844X  VcBA: 495/364168  VIAF: 266268517   WorldCat (עם VIAF): 266268517