stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ שיינפלד נגד הכנסת
בעקבות פסק הדין

בעקבות פסק הדין פנתה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, אל ראש הממשלה, בנימין נתניהו, והודיעה לו שאריה דרעי לא יוכל לכהן כשר, ולכן עליו להעביר אותו מתפקידיו בממשלה. עוד ציינה שלנוכח מגבלות שבדין (הלכת דרעי-פנחסי), נתניהו אינו רשאי לקחת תיקים אלה לעצמו, אלא עליו למנות גורם אחר לכהן בתפקידי שר הבריאות ושר הפנים.
בהתאם לפסק הדין, ב-22 בינואר פיטר נתניהו את דרעי מתפקידיו בממשלה, וציין שהוא עושה זאת "בלב כבד, בצער רב ובתחושה קשה ביותר". למחרת הפיטורים הגיעו אחדים מחברי הקואליציה, ובהם ראש הממשלה נתניהו, שר המשפטים יריב לוין ויו"ר הכנסת אמיר אוחנה, למפגש תמיכה בדרעי, שבו מתחו ביקורת על בג"ץ.
הערות שוליים

↑  ת"פ (מחוזי י-ם) 305/93 מדינת ישראל נ' אריה דרעי ואחרים, באתר נבו, ‏19 במרץ 1999
↑  רויטל חובל, בג"ץ דחה עתירה נגד מינוי דרעי לשר בגלל עברו הפלילי: "על גבול הסבירות", באתר הארץ, 13 באוגוסט 2015
↑  תפ (י-ם) 56231-12-21 מדינת ישראל פרקליטות מיסוי וכלכלה תל אביב נ' אריה דרעי, ניתן ב-1 בפברואר 2022
↑  חוק-יסוד: הממשלה (תיקון מס' 11), ס"ח 3011 מ-27 בדצמבר 2022
↑  ביני אשכנזי‏, היועמ"שית לנתניהו: דרעי לא יוכל לכהן כשר - ולא תוכל לקבל את התפקיד במקומו, באתר וואלה, 19 בינואר 2023
↑  מורן אזולאי, עינב חלבי, נתניהו פיטר את דרעי: "בלב כבד ובצער רב, עקב החלטה שמתעלמת מרצון העם", באתר ynet, 22 בינואר 2023
↑  קובי נחשוני, מורן אזולאי, נתניהו לצד דרעי: "לא אוותר עליך, נתקן את זה", יו"ר ש"ס: "אולי רצו להכשיל אותך בכוונה", באתר ynet, 23 בינואר 2023
בלה ואגו (פוליטיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1881 קצ'קמט, הונגריה 
 פטירה:  10 במרץ 1939 (בגיל 57) ברה"מ 
 מדינה:  הונגריה 
 תפקיד:  קומיסר העם (1919–1919) 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, המפלגה הקומוניסטית של הונגריה 
 
בלה ואגו (במקור וייס עד 1898, בהונגרית: Vágó Béla; קצ'קמט, 9 באוגוסט 1881 – ברית המועצות, 10 במרץ 1939) היה עיתונאי, סוציאל-דמוקרט ואחר כך פוליטיקאי קומוניסטי, קומיסר העם של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מפקד צבאי, חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
ביוגרפיה

בלה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שאנדור ואגו (וייס) ושל צציליה קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן). הוא השלים את כל רמות בתי הספר בעיר הולדתו ובבודפשט ואז פנה לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בתקופת לימודיו באוניברסיטה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1900. בשנת 1903 היה חבר ב"איגוד העובדים אצל מעסיקים פרטיים", אולם על השתתפותו בהפגנות של האיגוד הוא גורש מהאוניברסיטה. בשנת 1905, הפך לעיתונאי של שופר המפלגה היומון נפסבה ביחד עם אחד ממנהיגי האגף השמאלי של המפלגה ארווין סבו. משנת 1906 היה המזכיר של כמה איגודים כפריים של המפלגה (MSZDP).
ב-2 בספטמבר 1911 התחתן בבודפשט עם ברטה שוש, בתם של שמואל שוש ואלואיזה בורטניק. בסביבות 1912 חזר לבודפשט, שם עבד במשרד ה"הוצאה לאור אשט" והנחה את הפצתם של כתבי העת באזורים מחוץ לבודפשט (ערי שדה, כפרים). הוא הצטרף לתנועה האנטי-מיליטריסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפך מאוחר יותר לאחד ממנהיגיה ואחד ממנהיגי ארגון העובדים אצל מעסיקים פרטיים. בשנת 1918 היה חבר בוועדה הבין-מפעלית וגם מילא תפקיד בהקמת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (מפלגת הקומוניסטים של הונגריה), בה נבחר לוועד המרכזי הראשון. משנת 1918 ועד ה-28 בינואר 1919 היה מנהיג הפלג הקומוניסטי של מועצת הפועלים בבודפשט, ואחר כך ארגן את העובדים במחוז בורשוד. הוא נעצר ב-20 בפברואר 1919 והיה אחד מחותמי הצהרת האיחוד של שתי המפלגות (MSZDP ו-KMP) והכרזת הדיקטטורה של הפרולטריון בבית המעצר הקולקטיבי.  ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בין 21 במרץ 1919 ל-3 באפריל 1919 היה סגן קומיסר העם לענייני הפנים, אחר כך של הרכבות והספנות. מה-25 במאי 1919 עד ה-24 ביוני 1919 היה קומיסר העם לענייני פנים, ומפקד הארמייה הראשונה של הצבא האדום ההונגרי. הוא ארגן את ההגנה על טרנס-טיסה מדברצן. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לאוסטריה, אחר כך לגרמניה, ולאחר עליית היטלר לשלטון, לברית המועצות. שם הפך לעורך הראשי של עיתון המהגרים במוסקבה בשפה ההונגרית:"המגל והפטיש". הוא היה פעיל גם ב"סיוע אדום בינלאומי". ואגו נעצר ב-28 בפברואר 1939 (במסגרת הטיהורים הגדולים) באשמה בדויה (ריגול, פעילות אנטי מהפכנית), ונידון למוות ב-10 במרץ, וגזר הדין בוצע מייד והוא הוצא להורג כבר באותו היום. גם בנו, אנדריי (אנדראש) בלוביץ' ואגו, הוצא להורג. בלה ואגוהוא טוהר לחלוטין ב-25 בפברואר 1956.
הנצחה

הפרק "החבר מגלס" ביצירתו של יוז'ף לנדיאל "רחוב וישגראדי" עוסק בו.
פרסומים

ינה לאסלו (מקודם לוי) ואוטו קורווין (ניו יורק, 1 בפברואר 1922)
בגיליון הראשון של העיתון האדום (חודש מרץ 1928)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי. בלה ואגו.
לקסיקון יהודי הונגרי . בלה ואגו. העורך פטר אויווארי. בודפשט. 1929
בלה ואגו . אינדקס ביוגרפי הונגרי. המוזיאון הספרותי פטפי
"A Forradalmi Kormányzótanács jegyzőkönyvei 1919 (Magyar Országos Levéltár kiadványai, II. Forráskiadványok 13a". Arcanum. 1986. p. 34.
ארווין לאזאר: הנשיא האחרון של ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים (יומן טרנסדנובי, 1958).
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1898. évi 93519. sz. rendelete. MNL-OL 30808. mikrofilm 952. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1898. év 170. oldal 18. sor.
1 2  A politikai elnyomás, Moszkvában és a Moszkvai területen agyonlőtt és eltemetett áldozatainak mártirológiája 1938-53 – Vágó Béla
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VI. ker. polgári házassági akv. 1139/1911. folyószáma alatt.
↑  HU BFL - VII.102.a - fogoly - 1919 - 904.
↑  Az egyesülési határozat. Wikidézet. (Hozzáférés: 2015. október 17.)
↑  Bölöny József: Magyarország kormányai. Bp., Akadémiai Kiadó, 1987, 398. o.
↑  Möglösz elvtárs. In: Lengyel József: Visegrádi utca. Budapest, 1962, Szépirodalmi Könyvkiadó
ברזוויל

| --- | --- |
סמל ברזווילסמל ברזוויל

 מדינה:  הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו
 תאריך ייסוד:  1880
 על שם:  פייר סבורגנאן דברזה 
 שטח:  100 קמ"ר
 גובה:  320 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,145,783 (2023)
 קואורדינטות:  4°16′10″S 15°16′16″E﻿ / ﻿4.2694444444444°S 15.271111111111°E﻿ / -4.2694444444444; 15.271111111111 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.brazzaville.cg
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה של קונגו מוגדלת) פואנט נואר אימפפונדו אוואנדו גבון קמרון רמ"א הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו  קבינדה האוק. האטלנטי ברזוויל(למפת הרפובליקה של קונגו רגילה) פואנט נואר אימפפונדו אוואנדו גבון קמרון רמ"א הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו  קבינדה האוק. האטלנטי ברזוויל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברזוויל (בצרפתית: Brazzaville) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר ברפובליקה של קונגו.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1880 על כפר מקומי על ידי חוקר איטלקי-צרפתי בשם פייר סבורניאן דה בראזה ומכאן גם שם העיר. העיר נבנתה ארבע שנים מאוחר יותר במטרה להתחרות בלאופודוויל (כיום קינשאסה), שנבנתה על ידי הבלגים בצד השני של נהר הקונגו.
האזור עבר באופן רשמי לשליטת צרפת בועידת ברלין, ב-1884. העיר הפכה תחילה לבירה של קונגו הצרפתית ולאחר מכן לבירה של אפריקה המשוונית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה אפריקה המשוונית הצרפתית, וברזוויל בפרט, נותרו מחוץ לשליטת משטר וישי. בשנת 1944 העיר אירחה פגישה של צרפת החופשית ונציגים מהקולוניות הצרפתיות באפריקה. תוצאת הפגישה הייתה הצהרת ברזוויל שבה הוגדרו מחדש היחסים בין צרפת לבין הקולוניות שלה באפריקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עד שנות ה-60 של המאה העשרים העיר הייתה מחולקת לאזורים אירופאים (מרכז העיר) ולאזורים אפריקנים (Poto-Poto ,Bacongo ,Makélékélé). בעיר היו עימותים תכופים, בכללם עימותים בין המורדים לבין כוחות הממשלה, וכן עימותים בין כוחות הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה. בנוסף, העיר לקחה חלק במלחמות האזרחים העקובות מדם במהלך שנות ה-90 בהם נהרגו אלפי אזרחים וגרמו למאות אלפים להפוך לפליטים ולהימלט מהעיר.
כלכלה

כבירת הרפובליקה של קונגו, הרבה חברות וארגונים ממשלתיים מחזיקים סניפים אזוריים שלהם בעיר. גם ארגון הבריאות העולמי מחזיק את הסניף שלו לאפריקה בעיר.
העיר היא נמל מפתח בנהר הקונגו ומשמשת להעברת סחורות לייצוא אל נמל פואנט נואר בחוף המדינה.
גאוגרפיה

העיר שוכנת בגדה הצפונית של נהר הקונגו בעוד שבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – קינשאסה – שוכנת בגדה הדרומית.
תחבורה

בעיר יש את שדה התעופה מאיו מאיו (Mayo-Mayo Airport), כמו גם תחנת רכבת. העיר היא גם נמל חשוב וממנה יוצאות מעבורות לקינשאסה.
ברזה קרטוסקה

ברזה קרטוסקה (בבלארוסית: Бяро́за (ביארוזה) או Бяро́за-Карту́зская (ביארוזה קרטוזסקאיה); ברוסית: Берёза; בפולנית: Bereza Kartuska; ביידיש: קרטוז בערעזע) היא עיירה במחוז ברסט שבדרום מערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

התיעוד הראשון לעיירה הוא משנת 1477, ובשנים אלו קיבלה זכויות עיר. במאה ה-16 הייתה העיירה למרכז של הקלוויניזם האזורי, ולאחר מכן נעשתה לרכושה של משפחת רדזיוויל.
במאה ה-17 השתייכה העיירה למשפחת האצולה ספייהה (Saphieha), ונבנה בה מנזר של מסדר הקארטוזיאנים, אשר במהלך המלחמה הצפונית הגדולה שימש לוועידה שהתקיימה בין מלך פולין אוגוסט השני והמלך הרוסי פיוטר הגדול. בסוף המאה ה-19 נבנו בעיירה קסרקטינים ליחידות הצבא הרוסי, והיא שימשה כתחנת דרכים בין ורשה ומוסקבה.
בין מלחמות העולם הייתה העיירה, כחלק מהמחוזות המערביים של בלארוס של ימינו, בשליטת פולין. בתקופה זו הוסבו חלק מהקסרקטינים הרוסיים בעיירה למחנה מעצר מנהלי של רשויות פולין, בו הוחזקו חשודים בקומוניזם ומתנגדי משטר אחרים, כולל סוציאליסטים ויהודים, בתנאים קשים ותחת התעללות. יוסף קרוק, בין מלחמות העולם איש ציבור יהודי-פולני, נעצר ב-1935 וישב בברזה כמה חודשים. בזכרונותיו הגדיר את המקום כ"מחנה ריכוז" שנוסד ב-1934. על אופי המקום כתב קרוק את הדברים הבאים:
כאן לא רק התאכזרו כלפי האנשים, אלא הביאו את הענויים לידי המדרגות החריפות ביותר. אכן, יש להשתומם להמצאותיהם של חדלי האישים הללו. כל כוונתם הייתה להרוס את כבודו של האדם. בברזה האסירים לא היו מהלכים. הפקודה הייתה תמיד "בייגם מארש!" (התקדם בריצה). בחצר הייתה הפקודה: "פאדניי!" (לנפול!) ודווקא ליד ביב השופכין, כדי להתלכלך כראוי. בברזה היו שלשה סוגים של אסירים: 1. "פליליים", 2. "פוליטיים", 3. חייבי מיסים. לרוב היו אלה סוחרים זעירים יהודיים ובהם כילו האנטישמיים את כל חמתם. בפולין הייתה אז נפוצה מאד שיטת המכירה "בתשלומים". שיטה זו איפשרה לכל שוטר או פקיד ממשלתי להיטפל על נקלה לכל סוחר יהודי ולטעון שהוא "מנצל את הפולנים". בברזה התאכזרו באופן מיוחד כלפי היהודים הללו. השוטרים היו בועטים במגפיהם הגסים באנשים האומללים האלה. ועוד דבר: לכל אסיר היו פונים בשאלה: "מי אתה?" כאשר הנשאל הודיע את שמו, היה מקבל צליפות חזקות, והשוטר היה חוזר ושואל: "שואל אני, מי אתה?" במצב של שכיבה היה האסיר עונה: "יהודי". וכאן שוב החלו צליפות והכאות והשאלה חזרה: "מי אתה?" כאן באה התשובה: "סוציאליסט או סוחר". ושוב מכות ושוב השואל לא הירפה: "שואל אני, מי אתה?" וכאשר האסיר היה אומר "קומוניסט" אף תשובה זו לא הועילה, שכן השוטר היה פורץ בצעקה: "אתה האויב של פולין. חזור: "וורוג פולסקי" – אויבה של פולין. קבלתי כמה וכמה מהלומות נוספות משום שלא רציתי לחזור על המלים: "אני האויב של פולין".
יהודי ברזה קרטוסקה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. היישוב היהודי בעיירה גדל במאה ה-19, אז נכללה בנפת גרודנו. עד סוף המאה ה-19 פעלו בעיירה שישה בתי כנסת, וישבו בה חסידי סלונים.
בקונגרס הציוני העולמי ראשון השתתף נציג מהעיירה, ומסוף המאה ה-19 פעל בה ועד ציוני בראשות הרב שלמה גרשהורן (הירשהורן). במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך נהר יאסולדה, החוצה את העיירה, לקו החזית, וכתוצאה מכך חלק מבתי העיירה עלו באש, ונערכה בה ביזה. לאחר שיקום העיירה, חודשה בה הפעילות הציונית, תוך קיום תנועות הנוער בית"ר והשומר הצעיר, וכן פעילות של הבונד. כמו כן, נפתחו בעיירה בתי ספר מרשת יבנה ומרשת ציש"אָ, וכן מוסדות תרבות יהודיים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
יהודי ברזה קרטוסקה > בשואה

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברה העיירה לשליטה סובייטית, והייתה לבירה נפה. עם פרוץ מבצע ברברוסה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, וביום 23 ביוני 1941 נכנסו אליה חיילי הורמכט. עם הגעתם, שרפו הגרמנים את בית הכנסת "קדישא" בעיירה. עד מהרה מינו הגרמנים יודנרט בעיירה, וציוו על יהודיה להתרכז ברובע מסוים בה. על בני 16 עד 50 הוטלו עבודות כפייה, והיודנרט צווה מעת לעת למסור לגרמנים רכוש וכסף.
באוגוסט 1941 הגיעו לעיירה מספר פליטים יהודים מהטבח בחומסק, ובמאי 1942 הגיעו אליה פליטים יהודים רבים מעיירות הסביבה. ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה בשני גטאות, גטו ל"יעילים" וגטו ל"בלתי יעילים".
ב-15 ביולי 1942 כיתרו את הגטו ל"בלתי יעילים" כוחות ס"ס, בסיוע אנשי משטרה גרמנים, אוקראינים ובלארוסים, ותושביו הובלו לתחנת הרכבת בבלודן, כאשר התשושים נורו בדרך. משם הוסעו היהודים לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם בבורות ירי. שני יהודים שהצליחו להימלט מהטבח ולשוב לעיירה, הזהירו את היהודים שנותרו בה, ורבים מהם ניסו להימלט לאחר מכן ליערות הסביבה. שם נרצחו רובם בידי איכרים מקומיים.
ב-15 באוקטובר 1942 כותר גטו "היעילים", ויושביו נקראו לצאת ממנו. יהודי הגטו שידעו מה הגורל הצפוי להם הציתו את דברי הערך שלהם,  יו"ר היודנראט, יעקב שלוסברגר וחברי היודנראט התאבדו בתלייה. כמאה יהודים שניסו לברוח דרך מנהרה, נתקעו בה, ונחנקו למוות. למחרת, הובלו כ-1,800 היהודים שנותרו בגטו כ-8 ק"מ מהעיירה, ונרצחו כולם.
הערות שוליים

↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 442
↑  יעקב רובינסון, העקב למישור, עמ' 167
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528344505171  PLWABN: 9810601000805606  BnF: cb12291213s (data)  LCCN: n88216058  MusicBrainz: c27bcc02-5e9d-41c6-93de-92e35d35b5c8  NKC: ge599006  SUDOC: 031756026  VIAF: 154144648637976834096   WorldCat (עם VIAF): 154144648637976834096
בילו מישורי

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1938 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  13 בינואר 2017 (בגיל 78) כפר שמריהו, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית עלמין כפר שמריהו 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1961   1968 – 1973
 דרגה:   סא"ל
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד סיירת חרוב מפקד אזור הערבה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 ראש המועצה האזורית חבל אילות ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון
 
בילו מישורי (14 בספטמבר 1938 – 13 בינואר 2017) היה ממפקדי סיירת חרוב וראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון. היה ממקימי קיבוץ יטבתה ובהמשך כיהן כראש המועצה האזורית חבל אילות.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

בילו מישורי נולד בתל אביב ב-1938 לבנימין ופנינה מישורי מבסרביה. למד בבית החינוך לילדי עובדים ובמקביל הצטרף לתנועה המאוחדת. את לימודי התיכון החל בכפר הירוק, שם נמנה עם המחזור ראשון של התלמידים. בהמשך עבר לקיבוץ חפציבה והשלים את לימודיו בבית הספר האזורי.
ביוגרפיה > שירות צבאי

עם סיום לימודיו התיכוניים יצא מישורי לשנת שירות בקן בירושלים (יחד עם גרעין של התנועה המאוחדת) וב-1957 גויס לצה"ל והצטרף עם גרעינו לנח"ל. תחילה שירת בעין גב ולאחר מכן בהיאחזות הנח"ל "עין רדיאן" שהפכה באותה שנה ליישוב האזרחי יטבתה.
במהלך שירות המילואים שלו עבר מישורי קורס קצינים וב-1968 הצטרף לצבא קבע. תפקידו הראשון היה מפקד היאחזות נחל גולן וזמן קצר לאחר מכן החל לשרת בסיירת חרוב שם התקדם בתפקידיו ודרגותיו מסגן מפקד צוות עד לסגן מפקד הסיירת (בתקן סמג"ד). בתקופת שרותו בסיירת השתתף בפעילות המבצעית בארץ המרדפים בבקעת הירדן וכן בפעולת כראמה. בהמשך מונה מישורי לתפקיד מג"ד הגדוד הצפוני בבקעת הירדן עד לשחרורו ב-1973. המשיך לשרת במילואים בתפקידי מג"ד, סמח"ט ומפקד אזור הערבה עד שחרורו ממילואים בדרגת סא"ל.
ביוגרפיה > פעילות בתנועות הנוער

ב-1961, לאחר שחרורו משירות סדיר היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד שם עסק בהדרכה ולווי גרעיני התיישבות של התנועה.
ב-1973, לאחר שחרורו משירות קבע עבד מישורי בארגון גרעינים של תנועת בני המושבים.
ביוגרפיה > ניהול חבל אילות

ב-1974 מונה מישורי לראש המועצה האזורית "חבל אילות", תפקיד בו כיהן במהלך 2 קדנציות (1974–1981 ו 1994–1999).
ביוגרפיה > משרד הביטחון

ב-1999 מינה אותו שר הביטחון אהוד ברק לתפקיד ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון תפקיד אותו מילא במשך 4 שנים. במהלך תקופה הוביל מספר פרויקטים:
הקמת גדוד הנח"ל החרדי
הקמת גדוד קרקל - הגדוד המעורב הראשון בצה"ל.
עסק בהסדרת גיוס נערים עם מוגבלות לשירות צבאי וזאת בשיתוף עם עמותת אתגרים.
ביוגרפיה > פעילות אזרחית

ב-2000, לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, עבר מישורי לגור בקיבוץ משגב עם על מנת להזדהות עם תושביו ולסייע בקידום החינוך הבלתי פורמלי בקיבוץ
בשנים 2005–2007 כיהן כמזכיר קיבוץ יטבתה.
כפנסיונר התנדב לסייע לראש הוועדה הקרואה בלוד בפיתוח החינוך הבלתי פורמלי בעיר.
ביוגרפיה > משפחתו

מישורי נישא לרונית אלאור ולזוג נולדו 3 ילדים. נפטר בשנת 2017 והובא לקבורה בבית הקברות של כפר שמריהו.
ביוגרפיה > פרשת הרימון בכנסת

באוקטובר 1957, עם סיום שנת השירות שלו, נסע מישורי לבקר בכנסת. במהלך שהותו ביציע האורחים קם שכנו לכיסא, משה דואק, והשליך רימון יד למליאה. מישורי היה בין האנשים שרדפו אחריו ולכדו אותו. מייד לאחר האירוע נגבתה ממנו עדות ובהמשך זומן ללשכתו של דוד בן-גוריון לקבלת תעודת הוקרה.
הערות שוליים

↑  השם בילו נגזר משילוב השמות ביל"ו וסבתו ביילה
↑  הגדוד יועד תחילה לבני ובנות גרעינים בלבד לאחר שמישורי זיהה את מצוקת בנות הנח"ל שניחנו במוטיבציה לשירות משמעותי אך האפשרויות שעמדו בפניהן לשירות משמעותי היו דלות
↑  במשפט דוויק, דבר, 5 במרץ 1958
↑  החלה חקירתו המוקדמת של דוויק, מעריב, 12 בנובמבר 1957
ברונו ברנר

ברונו ג'ורג' ברנר (בגרמנית: Bruno George Berner, נולד ב-21 בנובמבר 1977) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי. לברנר 16 הופעות במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף ביורו 2004. כיום משמש ברנר כמאמנה של גראסהופרס ציריך.
קריירת מועדונים

ברנר החל את קריירת הבוגרים שלו בגראסהופרס ציריך, ובעונת 1997/98 ערך בשורותיה שתי הופעות. בסיום עונה זו זכתה הקבוצה באליפות ליגת העל השווייצרית. בעונת 1998/99 ברנר הפך לשחקן משמעותי בקבוצה, וסיים עמה במקום השני בליגה. באותה עונה, נשרו ברנר וגראסהופרס מליגת האלופות בסיבוב המוקדמות השני לאחר שהודחו על ידי גלאטסראיי, והמשיכו לגביע אופ"א, בו צלחו שני סיבובים והודחו על ידי בורדו. בעונת 1999/00 ברנר שיחק בגראסהופרס חמישה משחקי ליגה בלבד, והושאל לריאל אוביידו ששיחקה אז בלה ליגה הספרדית. ברנר ערך הופעה אחת בלבד באוביידו, בה הבקיע שער. בעונת 2000/01 חזר ברנר לגראסהופרס, והיה שחקן מפתח בקבוצה שזכתה שוב באליפות. בעונת 2001/02 ברנר סיים עם גראסהופרס במקום השני בליגה, והודח עמה ממוקדמות ליגת האלופות על ידי פורטו, והמשיך לגביע אופ"א, שם צלחה הקבוצה שלושה סיבובים והודחה על ידי בורדו.
בקיץ 2002 עזב ברנר את גראסהופרס ועבר לשחק בפרייבורג מהבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 היה ברנר משמעותי מאוד בעליית הקבוצה לבונדסליגה, כשהוא עורך 31 הופעות ומבקיע שני שערים. בעונת 2003/04 ברנר רשם עונה סבירה עם פרייבורג, שסיימה במקום ה-13 בבונדסליגה. בעונת 2004/05 ברנר סיים עם פרייבורג במקום ה-18 והאחרון בבונדסליגה, ונשר בחזרה לבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו, עזב ברנר את פרייבורג וחתם בפ.צ. בזל. ברנר שיחק בעונת 2005/06 בבזל, וסיים בה עם המועדון במקום השני בליגה. באותה עונה היה ברנר שותף לקמפיין מוצלח של בזל בגביע אופ"א, בו הגיעה הקבוצה עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי מידלסברו. בעונת 2006/07 הודחו בזל וברנר בשלב הבתים של גביע אופ"א. ברנר שיחק עד למחצית עונה זו בבזל, ובינואר 2007 חתם בבלקברן רוברס מהפרמייר ליג בהשאלה עד לסוף העונה. בפברואר 2007 ערך ברנר את הופעתו היחידה באותה עונה, בהפסד 0–1 לאברטון. בסוף עונה זו חתם ברנר על חוזה קבוע בבלקברן, אך ערך רק שתי הופעות בעונת 2007/08, שבסיומה שוחרר מחוזהו בקבוצה. במאי 2008 התאמן ברנר עם נוריץ' סיטי, אך לא קיבל חוזה בקבוצה.
בקיץ 2008 חתם ברנר בלסטר סיטי, ששיחקה אז בליגת הפוטבול ליג הראשונה, שהיא השלישית בהייררכיית הליגות באנגליה. בעונת 2008/09 היה ברנר שותף מלא להעפלת המועדון לצ'מפיונשיפ לאחר שסיים עם הקבוצה במקום הראשון. בעונה זו ערך ברנר 32 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים. בעונת 2009/10 ברנר ולסטר סיימו במקום החמישי בצ'מפיונשיפ, כשברנר הבקיע ארבעה שערי ליגה ב-35 הופעות. המקום החמישי הקנה ללסטר השתתפות בפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג, אך ברנר ולסטר הפסידו בפנדלים לקארדיף סיטי ונשארו בצ'מפיונשיפ. בעונת 2010/11 ברנר ולסטר סיימו במקום העשירי. בעונה זו איבד ברנר את מקומו בהרכב, ושקל לעזוב את הקבוצה, אך חתם לבסוף על הארכת החוזה בעונה נוספת. בעונת 2011/12 ברנ לא ערך ולו הופעת ליגה אחת, ובמרץ 2012 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
קריירה בין-לאומית

ברנר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ בניצחון 1–2 על אוסטריה באוגוסט 2001. עד לשנת 2004, ערך ברנר 16 הופעות במדים הלאומיים, וזומן לסגל השווייצרי ליורו 2004, אך לא ערך בו הופעות כלל. בשנת 2010 ברנר היה מועמד להיכלל בסגל השווייצרי למונדיאל 2010, אך לא נכלל בו לבסוף. למעשה, הופעתו האחרונה של ברנר במדי נבחרת שווייץ הייתה בשנת 2004.
בעיית הרוע

בעיית הרוע או בעיית הרע היא סוגיה תיאלוגית-פילוסופית, העוסקת בשאלה העקרונית, כיצד קיימים רוע וסבל בעולם, בהתחשב בהנחה המקובלת בדתות רבות (ובכללן היהדות) שאלוהים הוא טוב ורוצה להיטיב. לסוגיה השלכות לא רק בדיון הפנים דתי, אלא גם בהקשרים רחבים יותר כגון הוכחה מהיות הרוע לנכונות האתאיזם (שלילת האל) ועוד.
בספרו "דיאלוגים על הדת הטבעית", מצטט הפילוסוף דייוויד יום את הטיעון כסדרה של שאלות, המיוחסות במקור לפילוסוף היווני אפיקורוס:
האם אלוהים מוכן למנוע רוע אך לא מסוגל? אז הוא לא כל יכול, האם הוא יכול אבל לא מוכן? אז הוא רע, האם הוא לא יכול וגם לא מוכן? אז הוא לא אלוהים, האם הוא כן יכול וכן מוכן? לא ייתכן, כי יש רוע בעולם.
בעיית הרוע נוגעת גם בסוגיות הצדק. הדיון על בעיית הרוע הורחב גם מעבר לסבל האנושי, אל הסבל של חיות הבר בטבע.
פתרונות אפשריים

במהלך הזמן ובאסכולות חשיבה שונות, הוצעו פתרונות שונים לבעיה ובהם:
הגישה הדואליסטית - גישה זו דוגלת בהיות שני כוחות בסיסיים בבריאה, המהווים שני קטבים - טוב ורע. אלוהים נמצא בצד הטוב והוא אכן מיטיב בלבד, אך קיים גם הצד הרע והוא הגורם לסבל ולרוע הנפוצים בעולם. גישה זו סותרת את התשתית הרעיונית של הדתות המונותואיסטיות.
הגישה המונותואיסטית - גישה זו שוללת קיומו של יותר מאל אחד, ומייחסת הן את הטוב והן את הרע לאלוהים. על פי הגישה, את הרע מייצר האדם בעקבות חטאיו ברשות האל. תפיסה זו "מנקה" את האל ממעמדו כרע, ותולה אותו באדם.
גישת הטוב הכללי - על פי גישה זו, האל הוא מקור הטוב היחיד והמוחלט (ראו גם תיאודיציה), ומקרי הרוע בהם האדם נתקל נובעים מהקושי שלו לראות את התמונה כולה, וכן מקושי להבין באמת מהו טוב ומהו רע. לעיתים גישה זו מדגישה כי בעתיד יידע האדם להבחין ולדעת מהו טוב ורע, ואף יבין למפרע מדוע מה שהיה נראה לו רע במהותו הוא טוב.
פתרונות אפשריים > ביהדות

בעיית הרוע ביהדות מוכרת בניסוח השאלה "מדוע צדיק ורע לו, רשע וטוב לו", ומהווה נקודת דיון יסודית בתורת הגמול. שאלה זו מנוסחת בגמרא במסכת ברכות, בה מסופר כי משה שאל את אלוהים: "מפני מה יש צדיק וטוב לו ויש צדיק ורע לו, יש רשע וטוב לו ויש רשע ורע לו?". המקרא עצמו עוסק גם הוא בבעיית הרוע באריכות בספר איוב, ובהמשך עסקו בה חז"ל והוגים יהודים רבים.
השואה חידדה לרבים את בעיית הרוע, היות שהתרחשותה גרמה לרבים משבר אמוני, סביב השאלה כיצד אלוהים טוב, איפשר לדברים איומים כאלו להתרחש.
ראו גם

מיזותאיזם
תאודיציה
ההגנה מן הבחירה החופשית
הערות שוליים

↑  Hickson, Michael W. (2014). "A Brief History of Problems of Evil".  In McBrayer, Justin P.; Howard-Snyder, Daniel (eds.). The Blackwell Companion to The Problem of Evil. Hoboken, New Jersey: Wiley-Blackwell. pp. 6–7. ISBN 978-1-118-60797-8.
↑  Peter van Inwagen, The Problem of Evil, OUP Oxford, 2008-04-17, ISBN 978-0-19-954397-7. (באנגלית)
↑  דודו כהן, ‏איפה אלוהים היה בשואה?, באתר ‏מאקו‏, 7 באפריל 2010
↑  אליעזר ברקוביץ, אמונה לאחר השואה, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119323970 (data) 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בלה ואלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בספטמבר 1906 טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 פטירה:  31 בינואר 1960 (בגיל 53) הג'ווידק, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה 
 תפקידים:  רופא, רדיולוג, אונקולוג 
 
בלה ואלד (בהונגרית: Wald Béla;‏ בודפשט, טרזווארוש, 30 בספטמבר 1904 – בודפשט, 31 בינואר 1960)  היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רדיולוג, אונקולוג קנדידט במדעי הרפואה (דוקטורט .CSc) (1952). פרופסור באוניברסיטה.
קורות חייו

בלה ואלד נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש ואלד (1868–1916), פקיד בסקטור הפרטי, סוחר ושל גיזלה אייזלר (1875–1945). היו לו ארבעה אחים נוספים. בשל החוק המפלה יהודים להתקבל ללימודי השכלה גבוהה, הנומרוס קלאוזוס, שנחקק בממלכת הונגריה בשנת 1920 הוא השלים את לימודיו מחוץ להונגריה באוניברסיטה בווירצבורג ובווינה. בשנת 1928 הוסמך כרופא באוניברסיטת וינה.
קורות חייו > קריירה

לאחר מכן חזר הבייתה ועבד במחלקת הרנטגן של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי), תחילה כעוזר ולאחר מכן כרופא משנה לצד ארמין וייס ואחר כך לצד טיוודאר בארשון (מקודם ברוקנר). באותה תקופה ואלד התוודע לתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית ובשנת 1932 נעצר בקשר למשפט אימרה שלאי- שאנדור פירסט, ולאחר מכן היה במעקב משטרתי במשך תקופה ארוכה, אך למרות כל זה עזר למפלגה דרך "הסיוע האדום" עד סוף מלחמת העולם השנייה. בשנת 1938 הופסקה עבודתו בבית החולים והוא ומשפחתו היגרו להולנד עקב בעיות פרנסה. הוא עבד לפרנסתו כמומחה לקרני רנטגן במפעל פיליפס באמסטרדם וללא תמורה במרפאה בעיר. לאחר הכיבוש הנאצי של המדינה, הוא חזר להונגריה ועבד תחילה כרופא פרטי, ולאחר מכן היה נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). למזלו, כרופא, נשלח לבית החולים סנט יאנוש. לאחר המלחמה השתתף בהקמת האיגוד המקצועי של הרפואיים-עובדי בריאות. בשנת 1945, לתקופה קצרה, הוא היה הרופא הראשי של מחלקת הרנטגן של בית החולים היהודי, לאחר מכן של המכון Eötvös Loránd Rádium ומכון הרנטגן שלו ומאוחר יותר, כאשר המכון אורגן מחדש למכון האונקולוגי הלאומי, הוא הפך למנהלו ומ-1954 למנהל המדעי. בהתבסס על המונוגרפיה שלו, "מחקרים על צל הלב" ועל פרסומיו, זכה ב-1948 בהסמכת הוראה כפרופסור חבר פרטי (לא חלק מהסגל) אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור למדעים במדעי הרפואה. הוא פיתח בהונגריה את רשת הטיפול האונקולוגי. הוא פרסם מספר מחקרים על ההשפעות הביולוגיות של קרינת רנטגן והיה חבר בוועדת העורכים של השבועון רפואי.
קורות חייו > משפחה

אשתו, קטלין פינטר (1910–?), הייתה לאחר המלחמה תלמידתה של אליס מאדג'אר, מחלוצות ההתעמלות הרפואית בהונגריה, מנהלת בית הספר הממלכתי להתעמלות רפואית, איתה התחתן ב-1933 בבודפשט ב-2 באפריל.