stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סויוז TMA-08M
הצוות > צוות גיבוי

רוסיה אולג קוטוב - מפקד
איטליה סרגיי ריאזאנסקי - מהנדס טיסה
ארצות הברית מייקל הופקינס - מהנדס טיסה
תיאור המשימה

חללית "סויוז TMA-08M" שוגרה ב-29 במרץ 2013 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית כעבור 6 שעות והתחברה למודול "פואיסק". זו הייתה הפעם הראשונה שחללית מאוישת מדגם "סויוז" התחברה לתחנת החלל במסלול שטיסה בו נמשכה מספר שעות בלבד. באותה עת בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 35 בפיקוד כריס הדפילד.
צוות החללית הצטרף למשלחת שהורחבה בעקבות כך ל-6 חברים. בהמשך הם הצטרפו למשלחת מס' 36
"סויוז TMA-08M" נשארה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום.
ב-11 בספטמבר 2013 החללית התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ באותו יום עם אותו צוות שהיה בהמראה. חללית נחתה בשטח קזחסטן כמתוכנן. ניתוק החללית מתחנת החלל סימן סיום פעילות משלחת מס' 36 לתחנת החלל הבין-לאומית.
סופי פון לה רוש

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1730 קאופבורן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  18 בפברואר 1807  (בגיל 76) אופנבך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  מארי סופי פון לה רוש
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  St. Pankratius 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  Georg Michael Frank von La Roche (27 בדצמבר 1753–נובמבר 1788) 
 
מארי סופי פון לה רוש (בגרמנית: Marie Sophie von La Roche;‏ 6 בדצמבר 1730 – 18 בפברואר 1807) הייתה סופרת גרמנייה. היא נחשבת לסופרת המקצועית העצמאית הראשונה בגרמניה.
ביוגרפיה

סופי פון לה רוש נולדה בקאופבורן (אנ'), גרמניה, ב-6 בדצמבר 1730, כבתם הבכורה של הרופא ג'ורג' פרידריך גוטרמן, ואשתו רג'ינה ברברה גוטרמן (לבית אונולד). גוטרמן היה במקור מביבראך אן דר ריס (אנ'). לה רוש בילתה את רוב ילדותה באאוגסבורג, בחינוך פייטיסטי קפדני, וביקרה תכופות בביבראך אן דר ריס. היא התחתנה עם ג'ורג' מייקל אנטון פרנק (Georg von La Roche) ב-1753, אף על פי שהיא התארסה לכריסטוף מרטין וילנד לפני כן (באותה תקופה, וילנד התגורר בשווייץ).
ללה רוש, היה 2 ילדים מחוץ לנישואים: קתרינה לה רוש וג'ורג' פון לה רוש. אביה של קתרינה אינו ידוע, ואילו אביו של ג'ורג' היה הרוזן יוהאן פיליפ סטדיון (אנ'). סטדיון לקח את המשמורת על ג'ורג', וסיפק לו את השכלתו כמזכיר. ללה רוש, יחד עם בעלה, נולדו 8 ילדים, ורק 5 מהם שרדו את גיל ההתבגרות.
ב-1761–1768, סופי לה רוש הייתה גברת בית המשפט בטירת וורת'האוזן (אנ'), בסמוך לביבראך אן דר ריס (אנ'). שם שוב נפגשו סופי ווילנד. בטירה הייתה ספרייה מקיפה (1,440 כרכים, 550 עבודות), שנמצאת היום בעיקר בטירת קוזל (אנ'), ליד פלזן. היא כתבה מכתבים בצרפתית שהוסמכו על ידי בית המשפט, ולעיתים קרובות, ליוותה את הרוזן, לטירת הוחשטיין (גר') בבוניגהיים (אנ'). באמצעות צוואת הרוזן, מונה בעלה של לה רוש כמפקח על טירת הוחשטיין. לה רוש הלכה בעקבות בעלה לטירה ב-1770, ושם השלימה, בעצת חבר כהן, את הרומן שכבר התחילה בוורת'האוזן, Geschichte des Fräuleins von Sternheim. הרומן פורסם על ידי וילנד ב-1771.
ג'ורג' פון לה רוש פיקח על טירת וורת'האוזן עד 1771, אז נהיה חבר מועצה חסוי של ארכיבישוף טרייר (אנ'). השינוי בקריירה גרם למעבר של המשפחה לקובלנץ-אהרנברייטשטיין (גר'). ללה רוש היה סלון ספרותי בביתם ברובע קובלנץ. הסלון הספרותי הוזכר על ידי גתה ב-Dichtung und Wahrheit (אנ'). בין המבקרים הקבועים לסלון הספרותי היו יוהאן ברנהרד באזדוב, יוהאן יעקב וילהלם היינסה (אנ'), האחים פרידריך היינריך יעקבי ויוהאן קספר לווטר. היא התיידדה עם יוהאן היינריך יונג (אנ'), שהציג לה את אשתו השנייה, מריה סלומה פון סנט ג'ורג'.
ב-1780, הסלון הספרותי של לה רוש נסגר, לאחר שבעלה פוטר מעבודתו על ידי קלמנס ואצלאוס (אנ'), בשל דעותיו הביקורתיות המוצהרות על הכנסייה. המשפחה עברה לגור לחבר בשפייר. ב-1788, סופי התאלמנה מבעלה. המהפכה הצרפתית גרמה לכך שלה רוש לא קיבלה את קצבת האלמנה, כך שהיא נאלצה לעבוד כסופרת. לאחר מות בעלה, היא בילתה את רוב זמנה בשפייר ובאופנבך, ונסעה לשווייץ, צרפת, הולנד ואנגליה. מסעותיה הניעו אותה לכתוב ולפרסם מדריכי טיולים.
בתה, מקסימיליאן, התחתנה עם איש העסקים והדיפלומט, פיטר אנטון ברנטאנו, ולהם היו 2 ילדים: בטינה פון ארנים וקלמנס ברנטנו. לאחר ש מקסימיליאן נפטרה ב-1793, לה רוש לקחה 3 נכדות, בשביל לגדלן.
לה רוש נפטרה באופנבך, ב-18 בפברואר 1807. היא קבורה בקיר החיצוני של כנסיית סנט פנקראס באופנבך.
בספרו ה-13 של גתה, Dichtung und Wahrheit, כתב גתה על סופי פון לה רוש:
היא הייתה אישה נפלאה, ואני לא מכיר מישהו אחרת שניתן להשוות איתה. רזה ובנויה בעדינות, גבוהה יותר מקצרה, היא שמרה על אלגנטיות מסוימת בשנותיה המאוחרות יותר, אלגנטיות שריחפה באופן מקסים בין התנהגות של גברת משובחת לאישה ראויה ממעמד הביניים.
משמעות ספרותית-היסטורית

הרומן הראשון של לה רוש, שיצא לאור על ידי וילנד ב-1771, היה המצליח ביותר שלה. עם זאת, היא כתבה גם מספר רומנים אחרים. עבודותיה נועדו ללמד את המוסר לנשים צעירות. חלק מהרומנים, כמו Schönes Bild der Resignation ‏(1795), נכתבו על רקע התקופה שלאחר המהפכה הצרפתית. מטרת ספרה מ-1783–1784, Pomona: Für Teutschlands Töchter, היה "לחנך ולייעץ לצעירות על אמנות החיים".
עבודתה ייצגה את עידן הנאורות, ואת התנועה הסנטימנטאלית (אנ'), בספרות הגרמנית, והיא הייתה אחת הסופרות הידועות ביותר במאה ה-18. הרומן הראשון שלה, Geschichte des Fräuleins von Sternheim, יכול להיחשב כטקסט הראשון שנכתב על ידי אישה בספרות הגרמנית.
פרסומיה

Geschichte des Fräuleins von Sternheim. Von einer Freundin derselben aus Original-Papieren und andern zuverläßigen Quellen gezogen. Hrsg. v. Christoph Martin Wieland. 2 Bände. Weidmanns Erben und Reich, Leipzig 1771 (München 2007, dtv, ISBN 978-3-423-13530-6,Originalausgabe)
Der Eigensinn der Liebe und Freundschaft, eine Englische Erzählung, nebst einer kleinen deutschen Liebesgeschichte, aus dem Französischen. Orell, Geßner, Füßli, Zürich 1772
Rosaliens Briefe an ihre Freundin Mariane von St**. 3 Bände. Richter, Altenburg 1780–1781
Pomona für Teutschlands Töchter. Enderes, Speyer 1783-1784
Briefe an Lina, ein Buch für junge Frauenzimmer, die ihr Herz und ihren Verstand bilden wollen. Band 1. Lina als Mädchen. Weiß und Brede, Mannheim 1785; Gräff, Leipzig 1788
Neuere moralische Erzählungen. Richter, Altenburg 1786
Tagebuch einer Reise durch die Schweiz Richter, Altenburg 1787
Journal einer Reise durch Frankreich. Richter, Altenburg 1787
Tagebuch einer Reise durch Holland und England. Weiß und Brede, Offenbach 1788
Geschichte von Miß Lony und Der schöne Bund. C. W. Ettinger, Gotha 1789
Briefe über Mannheim. Orell, Geßner, Füßli, Zürich 1791
Lebensbeschreibung von Friderika Baldinger, von ihr selbst verfaßt. Hrsg. und mit einer Vorrede begleitet von Sophie Wittwe von La Roche. Carl Ludwig Brede, Offenbach 1791
Rosalie und Cleberg auf dem Lande. Weiß und Brede, Offenbach 1791
Erinnerungen aus meiner dritten Schweizerreise. Weiß und Brede, Offenbach 1793
Briefe an Lina als Mutter. 2 Bände. Gräff, Leipzig 1795-1797
Schönes Bild der Resignation, eine Erzählung. Gräff, Leipzig 1796
Erscheinungen am See Oneida, mit Kupfern. 3 Bände. Gräff, Leipzig 1798
Mein Schreibetisch. 2 Bände. Gräff, Leipzig 1799
Reise vom Offenbach nach Weimar und Schönebeck im Jahr 1799. Gräff, Leipzig 1800 (auch als Schattenrisse abgeschiedener Stunden in Offenbach, Weimar und Schönebeck in Jahre 1799)
Fanny und Julia, oder die Freundinnen. Gräff, Leipzig 1801
Liebe-Hütten. 2 Bände. Gräff, Leipzig 1804
Herbsttage. Gräff, Leipzig 1805
Melusinens Sommerabende. Hrsg. von Christoph Martin Wieland. Societäts-Buch- und Kunsthandlung, Halle 1806 (Digitalisat)
הערות שוליים

↑  Georg von La Roche, Sophie's husband, was raised to nobility in 1775. Hence the "von". Name may also be written as Sophie La Roche in other places.
↑  Sophie in London, 1786: Being the Diary of Sophie V. la Roche (London : jonathan Cape) 1933.
↑  Baldwin, Claire. "Sophie von La Roche." Encyclopedia of German Literature. Vol. 2. Ed. Matthias Konzett. Chicago; London: Fitzroy Dearborn 2000.
↑  See Baldwin.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310286605171  PLWABN: 9810613801805606  BIBSYS: 90226684  BNE: XX1742302  BnF: cb12030539g (data)  CiNii: DA02488452  GND: 118569767  ISNI: 0000 0001 0887 8465  LCCN: n84013571  NKC: xx0097231  NLA: 35717080  NLK: KAC201302088  NSK: 000041905  NTA: 069669988  RERO: 02-A000101481  SELIBR: 69502  SNAC: w6pk3cmn  SUDOC: 028477634  Trove: 1055635  VcBA: 495/355866  VIAF: 36932939   WorldCat (עם VIAF): 36932939 
הכרך של Fanny und Julia
סמל קווינסלנד

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  קווינסלנד 
 תאריך אימוץ:  1893 
 
סמל קווינסלנד (באנגלית: Coat of Arms of Queensland) הוא הסמל הרשמי של מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה מאז הוענק למדינה בשנת 1893. הסמל שונה מספר פעמים במהלך השנים. הסמל הנוכחי נקבע בשנת 1977.
בראש הסמל נמצא צלב מלטה שעליו כתר מלכותי. התומכים הם אייל אדום - בעל חיים שהובא למושבה מלונדון ובשל כך מסמל את הקשר לאנגליה, ועגור ברולגה - ציפור האופיינית למדינה ומהווה אחת מסמליה.
על המגן מצוירים ראש של שור, ראש של כבש, אלומת חיטה, קנה סוכר ומכרה זהב המייצגים את ענפי הכלכלה העיקריים של המדינה.
בתחתית הסמל מופיע מוטו המדינה: "אמיצים ויפים" (בלטינית: Audax at Fidelis).
נקודת דייר (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בלשון יבשה בארץ אלזוורת' באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  71°53′00″S 100°37′01″W﻿ / ﻿71.8833°S 100.617°W﻿ / -71.8833; -100.617
 נתונים מדיניים
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינקודת דייר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינקודת דייר
 
נקודת דייר (באנגלית: Dyer Point) היא לשון יבשה מכוסה קרח, בקצה המערבי של חצי האי יוז, בחוף הצפוני של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי לשון היבשה

לשון היבשה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה בדצמבר 1946.
היסטוריה > מקור השם

שמה של לשון היבשה נתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו  של ג'י. נ. דייר (J.N. Dyer) מהנדס רדיו, שהשתתף במשלחת המחקר האנטארקטית של ריצ'רד בירד בשנים 1933–1935.
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
נשי טראכיס

| --- | --- |

שריפת הרקלס, מאת זבאלד בהאם
 כתיבה:  סופוקלס
 דמויות:  דיאנריה (אשת הרקלס) אחות היילוס (בן דיאנריה והרקלס) שליח ליכס (כרוזו של הרקלס) הרקלס איש זקן מקהלת נשי טראכיס
 סוגה:  טרגדיה יוונית
 שפה:  יוונית עתיקה
הקנטאור נסוס ודיאנירה בתבליט  מאת ברטל תורוואלסן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הרקלס נלחם באמזונה. פרט ציור על כד בסגנון הדמות השחורה, אטיקה, 530 לפנה"ס - 520 לפנה"ס. מוצג כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
נשי טראכיס (מיוונית עתיקה: "Τραχίνιαι") היא אחת משבע הטרגדיות של המחזאי היווני סופוקלס, אשר שרדו לאורך השנים. מועד כתיבת היצירה עדיין שנוי במחלוקת בין החוקרים, ונראה שנכתבה בוודאות אחרי שנת 450 לפנה"ס. על-פי החוקר האנגלי תומאס ובסטר (אנ'), המחזה נכתב במקביל למחזה אנטיגונה או לצד המחזה היווני שאבד "הרקלס המטורף" מאת המחזאי אוריפידס. המחזה מספר על מותו של הרקלס בגלל אשתו דיאנירה.
עלילת המחזה

המחזה נפתח בנאומה של דיאנירה, אשת הרקלס (כך בהגיה היוונית, בניגוד ל"הרקולס" בלאטינית), המספרת על תולדות חייה ועל הקשיים בחיי הנישואין שלה: בעלה, הרקלס, זנח אותה ואת בנה, ויצא להרפתקאות לאחר שהוטלו עליו שתים עשרה המטלות, או שנים-עשר מעללי הגבורה. היא מחליטה לשלוח את בנם, היילוס כדי למצוא את הרקלס בעלה, בגלל ששמעה נבואה כי "סופו של הרקלס קרב בידי מי שכבר מת".
בינתיים, ליכאס, אחד מאנשיו של הרקלס, מבשר לדיאנירה סיפור כוזב שעל פיו הרקלס החליט לנקום במלך אוצ'ליה אשר שיעבד אותו, ולכן הוא הטיל מצור על העיר, כבש אותה, וכעת הוא בדרכו הביתה לטראכיס, ובין שבויי המלחמה נמצאת גם איולה, ביתו של מלך העיר.
למעשה, הרקלס התאהב באיולה הצעירה והיפה, ולכן כבש את העיר מלכתחילה. הדבר מעורר את קנאתה של דיאנירה, והיא מחליטה להשתמש בשיקוי ששמרה שנים רבות אשר נועד להחזיר לה את אהבתו של בעלה. סיפור השיקוי מסופר בעלילה אחרת במיתולוגיה, שלפיה כשהייתה דיאנירה צעירה, העביר אותה הקנטאור נסוס את הנהר, אולם כשניסה לאנוס אותה, ירה בו הרקלס חץ והרגו. לפני מותו הוא ביקש לנקום ולחש לדיאנירה שדמו, אם ישפך בחושך על בגד כלשהו, יוכל להחזיר לה יום אחד את אהבת בעלה. דאנריה, בתמימותה האמינה לו.
דיאנירה שמרה את השיקוי שנים רבות, ומעולם לא השתמשה בו, גם לא כששמעה על הבנים הלא חוקיים שבעלה הוליד. כעת, לנוכח התאהבותו של בעלה באיולה, החליטה שאין לה ברירה אלא להשתמש בשיקוי. בלילה, כפי שהורה לה נסוס, היא שפכה את טיפות הדם על שריון האריה מנמיאה וציוותה על ליכאס להביא את השריון לבעלה. אולם לאחר שהשליח יוצא לדרכו היא מתחילה לחשוד בדבריו של נסוס ושופכת מעט מהדם באור שמש. לזוועתה היא מגלה כי מדובר דמו של נסוס המעורב בארס ההידרה הופך בשמש לחומצה מאכלת ולא לשיקוי אהבה. סיפור זה הוא המקור לביטוי "כותונת נסוס".
בינתיים הספיק ליכאס להגיע ולתת להרקלס את השריון, והרעל פעל את פעולתו וגרם להרקלס סבל נורא, ובתגובה הוא רצח את ליכאס. גוסס ומלווה בידי בנו היילוס, הוא מגיע אל ביתו. שם מתגלה גופתה של דיאנירה, אשר התאבדה, מכיוון שלא יכלה לשאת בצער שגרמה להרקלס. הרקלס מתמלא גם הוא בצער. בסוף המחזה הוא מעניק את איולה השבויה לבנו היילוס להיות לו לאישה, ומצווה על בנו לעלות אותו באש בעודו חי. וכך למעשה לגאול אותו מייסוריו. כך מתקיימת הנבואה ששמעה דיאנירה שעל פיה בעלה ימות "מידי מי שכבר מת".
תרגום היצירה לעברית

היצירה תורגמה לעברית מהמקור היווני העתיק בידי שני מתרגמים ישראלים.
נשי טראכיס, סופקלס, תרגום בידי אהרן שבתאי
סופוקלס, שבע הטרגדיות, תרגום שלמה דיקמן
בתרבות

מרטין קרימפ כתב את המחזה "אכזר ורחום" כעיבוד מודרני ל"נשי טראכיס". המחזה הועלה בתיאטרון הבימה לראשונה בשנת 2005, בבימויו של ארתור קוגן, ובהשתתפות עידית טפרסון בתפקיד אמליה, אשת הגנרל, ויגאל נאור בתפקיד הגנרל.
לקריאה נוספת

יעל רנן - ספרות המערב - קובץ מסות: נשי טראכיס - ניתוח הסיפור מנקודת מבט בת זמננו
הערות שוליים

↑  סופוקלס, שבע הטרגדיות, עמ' 175 מבוא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594996605171  PLWABN: 9810622565805606  BnF: cb12013287t (data)  GND: 4220438-0  LCCN: n82110287  NLA: 36021292  NSK: 000537073  SUDOC: 031316484  VcBA: 492/25762  VIAF: 314711610   WorldCat (עם VIAF): 314711610
סלופ

ערך זה עוסק בסוג סירת מפרשים. אם התכוונתם לאוניית מפרשים מלחמתית או לאונייה לליווי שיירות ממלחמת העולם השנייה, ראו .
מערך המעטה של סלופ ברמודי
סְלוּפּ (באנגלית: sloop; מהולנדית: sloep או מצרפתית: chaloupe) הוא סוג של סירה או ספינת מפרשים בעלת תורן יחיד ומעטה אורכי, הכולל מפרש ראשי ומפרש קדמה אחד. קאטר, לשם השוואה, מניף מפרש ראשי ושני חלוצים לפחות, ותורנו מותקן קרוב יותר לירכתיים מאשר בסלופ.
מערך המעטה הנפוץ ביותר של מפרשיות כיום הוא מערך סלופ-ברמודה (Bermuda sloop) או בקיצור מערך ברמודי (Bermuda rig). מפרשית מסוג סלופ בת ימינו מניפה מפרש ראשי עם מנור ומפרש קדמה ללא מנור (חלוץ או חלוץ גנואה).
סויוז TMA-10

סויוז TMA-10 (ברוסית: Союз ТМА-10) היא חללית סויוז ששוגרה ב-7 באפריל 2007 בשעה 20:30 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - ובהם צ'ארלס סימוני, תייר החלל החמישי, ששילם עבור טיסה זו כ-25 מיליון דולר.
הצוות

צוות המראה:
רוסיה פיודור יורצ'יחין - מפקד
רוסיה אולג קוטוב - מהנדס טיסה
ארצות הברית הונגריה צ'ארלס סימוני - תייר החלל החמישי (שוגר בסויוז TMA-10 וחזר בסויוז TMA-9)
צוות נחיתה:
רוסיה פיודור יורצ'יחין - מפקד
רוסיה אולג קוטוב - מהנדס טיסה
מלזיה שייח מופזר שוקור - משתתף בטיסה (שוגר בסויוז TMA-11 וחזר בסויוז TMA-10)
הצוות > צוות גיבוי

רוסיה רומן רומננקו - מפקד
רוסיה מיכאיל קוריאנקו - מהנדס טיסה
תיאור המשימה

חללית "סויוז TMA-10" שוגרה ב-7 באפריל 2007 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
ב-9 באפריל בוצעה עגינה בתחנת החלל. באותה עת פעלה בתחנה משלחת מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי הצוות יחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל למשלחת מס' 15. על הטיסה היה צ'ארלס סימוני, תייר חלל אמריקאי-הונגרי. ב-21 באפריל צוות מס' 14, שפעל בתחנת החלל 6 חודשים, יחד עם צ'ארלס סימוני עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-9" ונחתו בכדור הארץ. סוניטה ויליאמס מארצות הברית שהייתה חברה צוות מס' 14 נותרה בתחנת החלל והצטרפה לצוות מס' 15.
החללית "סויוז TMA-10" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" למצב חירום.
ב-12 באוקטובר 2007 הגיעה לתחנת החלל החללית סויוז TMA-11 עם צוות מס' 16 בפיקוד פגי ויטסון. לאחר העברת השליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 15  המקורי, יחד עם שייח מופזר שוקור ממלזיה, שהגיע עם "סויוז TMA-11", נכנסו לחללית "סויוז TMA-10" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. בעקבות בעיה טכנית, יחידת הנחיתה ביצעה נחיתה ללא שליטה ונחתה כ-70 ק"מ מהאזור המתוכנן. הצוות סבל מעומס יתר עד 9 ג'י.
בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת מס' 16 שהגיע מספר ימים לפני כן בחללית סויוז TMA-11. קלייטון אנדרסון נותר בתחנת החלל וצורף למשלחת מס' 16.
סלופ מלחמתי

אוניית הצי האמריקני "קונסטליישן" (1854), סלופ מלחמתי שנקרא על שמה של הפריגטה המקורית.
סְלוּפּ מלחמתי (באנגלית: Sloop-of-war) היה כינוייה של אוניית מפרשים מלחמתית בצי המלכותי הבריטי במאות ה-18 וה-19, שנשאה על סיפון התותחים היחיד שלה עד 18 תותחים. מאחר ששיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי כללה רק ספינות בעלות 20 תותחים ומעלה, הקיף המונח "סלופ" את כל כלי השיט המלחמתיים הבלתי מדורגים, כלומר מתחת דרגה שישית, ובהם גם את בריגי התותחים (gun-brig) והקאטרים הקטנים ביותר. בשם "סלופ" נקראו גם אוניות מלחמה ייעודיות כמו אוניות הרעשה ואוניות הבערה כאשר לא מילאו את המשימות המיוחדות להן אלא שימשו בתפקידי סיור וליווי.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה השתמשו הבריטים בשם "סלופ" ככינוי לאונייה ייעודית לליווי שיירות, כמו הסלופים מדגם Flower במלחמת העולם הראשונה ומדגם Black Swan במלחמת העולם השנייה, שחומשו בכלי נשק ובאמצעי לחימה נגד מטוסים ונגד צוללות; בצי האמריקאי הן נקראו משחתות ליווי (destroyer escort).
סאם אודקה

סמואל נגודה אודקה (באנגלית: Samuel Ngude Odaka (1929 – 4 באוגוסט 2015) היה דיפלומט אוגנדי, פוליטיקאי וחבר במפלגה הפוליטית של הקונגרס העממי באוגנדה. הוא כיהן כשר החוץ של אוגנדה בין השנים 1964 ל-1971 בתקופת כהונתו הראשונה של הנשיא מילטון אובוטה. מאוחר יותר הוא הפך לשר התכנון והפיתוח הכלכלי (1980–1985) במהלך כהונתו השנייה של אובטה.
ביוגרפיה

אודקה נולד בשנת 1929. אודקה, שהיה ממחוז בוסיה שבמזרח אוגנדה, התחתן עם מרגרט נמוואנג'ה קוומה אודקה, חברה בקבוצה האתנית בגנדה.
אודקה עזב קריירה באסו, חברת הנפט, כדי להיכנס לפוליטיקה. אודקה כיהן כשר החוץ של אוגנדה בין השנים 1964 ל-1971 בתקופת כהונתו הראשונה של הנשיא מילטון אובוטה. ייצג בעבר את אוגנדה במשא ומתן בשנת 1963 באדיס אבבה שהקים את ארגון אחדות אפריקה (OAU), המכונה כיום האיחוד האפריקאי.
חבר הקונגרס העממי של אוגנדה (UPC) של אובוטה, אודקה, שנראה כפוליטיקאי ליברלי יותר מאובוטה, היה גם משא ומתן למשטרו של אובוטה. סאם אודקה זכה לסייע לנשיא הראשון של אוגנדה, אדוארד מוטסה, שנאלץ להיות בתפקידו בגלל אובוטה בשנת 1966.
הנשיא אובוטה וקונגרס העם באוגנדה (UPC) הודיעו על כוונתם "לנוע לשמאל" בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. ההודעה, שפורסמה באמנת Common Man, הפחידה אינטרסים עסקיים באוגנדה, שחששו ממדיניות כלכלית נטיית סוציאליסטים. על שר החוץ אודקה הוטל על ידי ממשלת אובוטה להוביל את יחסי הציבור לתמיכה במעבר לשמאל.
עם זאת, המעבר שמאלה יושם במלואו. הנשיא מילטון אובוטה הופל על ידי אידי אמין בהפיכת אוגנדה בשנת 1971 ב-25 בינואר 1971, וסיים את משטר אובוטה הראשון ואת מדיניות "העבר לשמאל". סאם אודקה ברח לגלות בעקבות ההפיכה.
מילטון אובוטה שב לשלטון בשנת 1980 לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1980, והחל את ממשלת אובוטה השנייה. סאם אודקה הפך לשר התכנון והפיתוח הכלכלי של אוגנדה בתקופת כהונתו השנייה של אובוטה (1980–1985).
סאם אודקה נפטר מאי-ספיקת כליות בבית החולים הבינלאומי בקמפלה ב-4 באוגוסט 2015, בגיל 83. הוא הותיר אחריו את אשתו, מרגרט נמוואנג'ה קבומה אודקה, ארבע בנות וחמישה נכדים. הלווייתו של אודקה נערכה בקתדרלת כל הקדושים בקמפלה. הוא נקבר במחוז בוסיה ב-8 באוגוסט 2015.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Uganda remembers pioneer diplomat Odaka
1 2 3  Ex-Foreign Affairs minister Odaka eulogised
סאביקאס

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1912 פמפלונה, ספרד 
 פטירה:  14 באפריל 1990 (בגיל 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Agustín Castellón Campo 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 סוגה:  פלמנקו 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  אלקטרה רקורדס 
 nm0144864/ פרופיל ב-IMDb
 
סאביקאס (שנות ה-60'-70')
אגוסטין קאסטיון קאמפוס (בספרדית: Agustín Castellón Campos, ‏18 במרץ 1912, פמפלונה – 14 באפריל 1990, ניו יורק), שנודע בעיקר בכינויו סאביקאס (Sabicas), היה אחד מגדולי נגני גיטרת הפלמנקו בעולם, ונחשב למי שהביא לפריצת הפלמנקו אל מעבר לגבולות ספרד והעולם הלטיני.
סאביקאס נולד להורים ממוצא צועני והחל לנגן כבר בהיותו בן 5, כשהוא לומד בעיקר לבדו. בגיל זה הצמידה לו אמו את הכינוי "Sabicas".
כשגדל, למד והושפע רבות מדודו המפורסם, גיטריסט הפלמנקו רמון מונטויה (Ramón Montoya), וכן משיתופי פעולה רבים עם נגנים וזמרים ידועים מאותה התקופה. עוד בטרם מלאו לו עשרים הוא הוכר כפנומן, כשהופיע בתיאטרון אל-דוראדו במדריד כנגן מלווה של זמרת מפורסמת.
ב- 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, יצא סאביקאס למסע הופעות במקסיקו עם הזמרת והרקדנית כרמן אמאיה (Carmen Amaya), משם המשיך להופעות בארצות הברית, ולבסוף השתקע בניו יורק, שם גם נפטר. הוא לא שב לספרד עד 1967, וגם אז לזמן קצר בלבד.
סגנונו והשפעתו

סאביקאס נחשב לפורץ דרך בעולם הפלמנקו, ולמי שגילה את הפלמנקו לעולם הרחב, למרות שחי בתקופתם של ענקי פלמנקו כגון מונטויה, ניניו ריקארדו (Niño Ricardo) ועוד. סגנונות הנגינה המיוחדים שפיתח, בשילוב עם יכולות טכניות נדירות וביצועים מרהיבים, גרמו לתחום הנגינה בגיטרת הפלמנקו – שנחשב עד אז כמיועד לליווי זמרים ורקדנים בלבד – להפוך למרכזי בזכות עצמו. הופעותיו הרבות כנגן סולו כבשו את ההמון והפיצו את מוזיקת הפלמנקו בקרב שכבות רחבות בקהל, מעבר לתחום הצר של מביני הדבר. זאת למרות סגנון הופעתו הצנוע וחסר המחוות - רוב הזמן היה יושב חנוט בחליפה,  כמעט ללא תנועה, לחיו הימנית צמודה אל הגיטרה ורק אצבעותיו נעות.
סאביקאס תרם רבות להפיכת מוזיקת הפלמנקו לחלק מעולם המוזיקה העולמית, ובכך איפשר שילובים (פיוז'ן) בינה לבין סגנונות מוזיקליים אחרים כגון רוק וג'אז, שילובים שהפכו מאוחר יותר להיות חלק בלתי נפרד מעולם הפלמנקו עצמו.
בין הנגנים הרבים שהושפעו ממנו ניתן למנות את טומטיטו (Tomatito), חרארדו נונייז (Gerardo Nuñez), ויסנטה אמיגו (Vicente Amigo) וכמובן את גדול נגני הפלמנקו בדור שאחרי סאביקאס, פאקו דה לוסיה. דה לוסיה אף אמר כי לאחר ששמע את סאביקאס הבין כי הגיטרה מסוגלת להרבה יותר ממה שחשב, הן בצליל והן במהירות הנגינה. סאביקאס אף יעץ לו, לדבריו, להפסיק לחקות את הפאלסטות (Falsetas – קטעים מלודיים) של ניניו ריקארדו וליצור כאלו משלו.
דיסקוגרפיה חלקית

Flamenco on fire
Fiesta flamenca
Queen of the gypsies (עם כרמן אמאיה)
Flamenco! (עם כרמן אמאיה)
Flamenco puro
Flamenco styles on two guitars (עם מריו אסקודרו)
The fantastic guitars of Sabicas and Escudero
Recital de guitarra flamenca (אלבום משולש)
Fantastic guitars (עם מריו אסקודרו)
From the Pampas to the Rio Grande (עם מריו אסקודרו)
Festival gitana ("עם ה"טריאנרוס)
Sabicas" (אלבום משולש)
El rey del flamenco
Soul of flamenco
Flamenco reflections
Rock encounter (עם ג'ו בק)
Flamenco fantasy
Flaming flamenco guitar
Flamenco virtuoso
Nueva York / Granada (עם אנריקו מורנטה)
Sixteen immortal performances
Solo flamenco
El duende de la guitarra flamenca
The art of the guitar
Tres guitarras tiene Sabicas
Flamenco histórico
הערות שוליים

↑  הקטנה ושיבוש קל של המילה Habas – שעועיות - בספרדית, עקב תקרית משעשעת בה אכל הילד אגוסטין את כל השעועית שנקנתה אותו יום...
↑  מצוטט באתר Memoria de Paco
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397305505171  PLWABN: 9810669959705606  BNE: XX855372  BnF: cb13939688t (data)  GND: 135423252  ISNI: 0000 0001 0780 7649  LCCN: no92031644  MusicBrainz: e357bf2b-be60-4ce2-b75f-50399d9d9c3f  NKC: xx0041834  SNAC: w6w50766  SUDOC: 086949918  VIAF: 46950638   WorldCat (עם VIAF): 46950638
ננסי צ'ודורו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בינואר 1944 (בת 80) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פמיניזם, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, לימודי מגדר, פסיכואנליזה 
 מקום לימודים:  מכללת רדקליף  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ברנדייס 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'סי ברנרד (1979)  מלגת גוגנהיים 
 
ננסי ג'וליה צ'ודורו (באנגלית: Nancy Julia Chodorow;‏ נולדה ב-20 בינואר 1944) היא סוציולוגית פמיניסטית אמריקאית, העוסקת בפסיכואנליזה של מיניות ומגדר. עד שנת 1986 לימדה צ'ודורו סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, וכיום היא משמשת כחוקרת ומרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. צ'ודורו היא בעלת השפעה חשובה בתחום הפסיכואנליזה המודרנית. במשך שנים רבות חקרה את נושא האימהות, ופרסמה ספרים ומאמרים רבים בנושא זה. מהמפורסמים שביניהם הם "שעתוק האימהות– פסיכואנליזה והסוציולוגיה של המגדר" שפורסם בשנת 1979, ונחשב לאחד הספרים הקלאסיים בהבנת התפתחותה של הזהות המגדרית של בנים ובנות ובשכפול האימהות מדור לדור, ו"פמיניזם ותאוריה פסיכואנליטית" שפורסם בשנת 1989 בו קוראת צ'ודורו לשינוי בתפקידי הורות מסורתיים.
התאוריות החדשות שלה על הרצון להיות אימהות, השפיעו רבות על הפמיניזם וקידמו את המחקר המגדרי. כמו כן, התובנות שלה בתחום הקונפליקטים הכרוכים בזהות הגברית, הכינו את הבמה למה שיהפוך מאוחר יותר לתחום המתפתח של "לימודי גבריות". צ'ודורו נחשבת למומחית בתחום של מדעי ההתנהגות, והיא פעילה בארגונים רבים.