stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתרקס (סרט, 2017)
ביקורות

רון פוגל כתב באתר "סרט", ש"אנתרקס" הוא יצירה מדוקדקת, מותחת ומבהילה של שי שרף, והסרט הוא "אגרוף ישיר וכואב לבטנו של הצופה". פוגל מוסיף שלדעתו, זה הסרט הבולט ביותר במתחרים על פרס "אופיר", והוא ראוי לפרסים גם על התסריט והצילום. איתן וייץ הביע את דעתו ש"אנתרקס" הוא ההפתעה הגדולה ביותר, ומדבר בסרט פאונד פוטג' מבדר, מותח וחכם.
בביקורת באתר "סריטה", עופר ליברגל סבר שהרגעים החזקים בסרט הם דווקא אלו בהם המתח נזנח לטובת דרמה של מערכות יחסים בין אישיות, והעוגן הרגשי הוא העיסוק במערכות היחסים בין לוחמים לשעבר לנשים בחייהם. לדעת ליברגל, יש משהו מעודן באופן שבו הסרט מתאר את הדרמות מבלי להראות את הכאב המתמשך, ולאו דווקא את רגעי הסערה. עם זאת, לדעתו, אמינות רגעי המתח פחות טובה, בעיקר בגלל הפער בין המחשבה שמדובר בגוף בעל השפעה וכוח רבים, לבין היכולת הלא מרשימה בה נעשה ניסיון למנוע את החשיפה.
בסקירה בבלוג הקולנוע "ארכיסינמה", כתב איתי עמוס ש"אנתרקס" ממשיך את התבססות סוגת ה"פאונד פוטג'" בקולנוע הישראלי אחרי הסרט "ג'רוזלם", והעלילה נעה "בין פרנויה מד"בית לבין מחאה אנטי-ממסדית המבוססת על סיפור אמיתי...". עמוס מציין לחיוב את הפסקול המורכב מרעשי סביבה טבעיים במקום מוזיקת רקע, כאמצעי ליצירת האווירה הרצויה. לדעתו, מדובר ברעיון מעניין לצפייה. לעומת זאת, עמוס סבור שרבות מהסצנות ארוכות מדי, אתרי צילומים ("לוקיישנים") דלים יחסית לתפקידם, ודמויות לא מורכבות מספיק. נחום מוכיח העניק לסרט ארבעה כוכבים (מתוך חמישה), וכתב בפורטל "הבמה" שמדובר ב"עבודת קולנוע חזקה ובלתי מתפשרת", ועבודת השחקנים והשחקניות טבעית ואמינה.
בנוגע לשימוש בסגנון "פאונד פוטג'", יעל שוב סבורה שמדובר בהישג, משום שהסרט עושה שימוש אפקטיבי בסגנון הזה ומצדיק אותו, כאשר התיעוד האובססיבי הופך לכלי נשק בידי החברים, והקצב המהיר והממוקד עושה את הסרט לחץ שלוח הישר למטרה. בניגוד לשוב, שמוליק דובדבני סבור שלא היה מקום לבחירה האסתטית בטכניקת "פאונד פוטג'", והתפניות העלילתיות חובבניות ורחוקות מלשכנע. עם זאת, דובדבני מעריך את נחישותם של יוצרי הסרט, שרף ואורון, להפנות אצבע מאשימה כלפי מערכת הביטחון.
פרסים ומועמדויות

"אנתרקס" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל "אוטופיה" 2017, והיה מועמד לפרס אופיר לשנת 2018 בקטגוריית האיפור הטוב ביותר (ג'ניה קלר).
לקריאה נוספת > כותרות עיתונות אותנטיות שמופיעות בסרט

יוסי מלמן, בדיקה: מנהל המכון הביולוגי יעץ לחברות שפיתחו חיסון לאנתרקס, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006
משרד הביטחון מודה ב"ניסוי האנתרקס", באתר ‏מאקו‏, 25 במרץ 2009
עודד בן עמי, ‏עכשיו זו עובדה: צה"ל ערך ניסוי בחיילים, באתר ‏מאקו‏, 26 במרץ 2009
רויטל חובל, ניסוי האנתרקס: המדינה תפצה את החיילים בעשרות אלפי שקלים, באתר הארץ, 12 בינואר 2014
לקריאה נוספת > על הסרט

מתן יניב, ‏תטילו ספק בפרות קדושות: ראיון עם שי שרף, במאי אנתרקס, באתר "סרט", 19 ביולי 2018
האמת גרועה מכל דימיון: כך הסרט "אנתרקס" נולד מניסוי צה"לי שהשתבש, באתר וואלה, 10 ביולי 2018
נירית אנדרמן, הקולנוען שחזר אל הניסוי המסוכן שביצע צה"ל במאות מחייליו, באתר הארץ, 8 ביולי 2018
הערות שוליים

↑   סרט על ניסוי צבאי סודי נגד אנתרקס בחיילים, שי שרף באולפן, סרטון בערוץ "ynet", באתר יוטיוב, 15 ביולי 2018
↑  אנתרקס Anthrax. באתר פסטיבל אוטופיה. אוחזר ב-22 ביוני 2021
↑  אנתרקס, תקציר הסרט באתר סינמסקופ. אוחזר ב-7 בינואר 2022
1 2  אינה טוקר, חבריו השתתפו בניסוי של צה"ל נגד אנתרקס והוא עשה מזה סרט, באתר ynet, 20 ביוני 2018
↑  המידע נמסר באדיבות המפיק אלעד פלג.
↑  רון פוגל, ‏בדרך לאופיר: מהם הסרטים הישראליים המובילים של השנה?, באתר "סרט", 12 ביוני 2018
↑  איתן וייץ, פרסי אופיר 2018: סיכום שלב א', באתר קולנוע בראש צלול, ‏31 במאי 2018
↑  עופר ליברגל, ‏פסטיבל אוטופיה 2017 – ״האינסופי״, ״הדיירים״, ״אנתרקס״, ״ילדי הסתיו״, באתר "סריטה", 16 בדצמבר 2017
1 2 3  איתי עמוס, סקירת סרטי תחרות האקדמיה הישראלית לקולנוע 2018, באתר ארכיסינמה, ‏12 ביוני 2018
↑  נחום מוכיח, עולים השבוע: "אנתרקס" ועוד, באתר הבמה, ‏12.7.2018
↑  יעל שוב, ביקורת: "אנתרקס" הוא מותחן קצבי ומוצלח שצה"ל כנראה לא יאהב, באתר Time Out, ‏12.7.2018 (ארכיון)
↑  שמוליק דובדבני, ביקורת סרט: "אנתרקס" - הניסוי הצה"לי הבעייתי הפך לגימיק, באתר ynet, 15 ביולי 2018
↑  אנתרקס | NFCT, באתר nfct.org.il
↑  אורון שמיר, ‏פרסי אופיר 2018: רשימת המועמדים הסופיים, באתר "סריטה", 20 ביוני 2018
אסון הרכבת בצ'יוראה

אסון הרכבת בצ'יוראה (ברומנית: Catastrofa feroviară de la Ciurea), התרחש ב-13 בינואר 1917, בתחנת הרכבת "צ'יוראה" הסמוכה ליאשי, כשרכבת עמוסה מאוד, בת 2 קטרים ו-26 קרונות ירדה מפסי הרכבת -  כאלף נוסעים נהרגו, היו פצועים רבים, במספר לא ידוע ונזקים בשיעור לא מוערך. זו הייתה תאונת הרכבת הגדולה ביותר אי פעם שהתרחשה ברומניה ואחת הגדולות ביותר בעולם.
| --- | --- |

 תאריך:  13 בינואר 1917 
 גורם:  אובדן בלמי הרכבת
 קואורדינטות:  47°03′27″N 27°34′18″E﻿ / ﻿47.057581°N 27.571692°E﻿ / 47.057581; 27.571692
 הרוגים:  1,000 
 he
רקע

ב-1916 הצטרפה רומניה ללחימה במסגרת מלחמת העולם הראשונה ולאחר כמה הישגים בטרנסילבניה התהפך המצב, צבא גרמני ובולגרי הנחיל תבוסות לצבא הרומני, הגרמנים כבשו כמחצית מרומניה, כולל הבירה, בוקרשט והרומנים נאלצו להעביר את מוסדות השלטון צפון-מזרחה לעיר יאשי. יחידות צבא רומניות ורוסיות, חיילים בודדים ואזרחים פשוטים נמלטו מפני הצבא הגרמני ושאפו להגיע ליאשי. הרכבת שהייתה מעורבת באסון הייתה בדרכה מגאלאץ ליאשי. הצבא הגרמני כבר כבש את בראילה, שבקרבת גאלאץ והתחיל להפגיז את גאלאץ, הפגזה שבעוכריה התעכבה יציאת הרכבת ליאשי.
הרכבת

שיירה צבאית יצאה ברכבת מגאלאץ לכיוון יאשי ביום שישי 11 בינואר 1917 (30 בדצמבר 1916 לפי לוח השנה הישן, שהיה אז בתוקף), לאחר איחור של כמה שעות, שנבע מכך שאחד הקטרים נפגע בהפצצה של מטוסים גרמנים. ברכבת, בנוסף לחיילי השיירה, היו אזרחים רבים, שנמלטו מהגרמנים המתקדמים, חיילים רוסים ואפילו חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית. הצפיפות הייתה גדולה, אנשים תפסו כל פינה פנויה, עלו על הגגות של הקרונות, עמדו במדרגות ובמעברים בין הקרונות.
הרכבת הייתה רכבת מדרג א' בעלת הכינוי "השליח" (Curierul) והופעלה בשריפת פחם, אך לא היה לה פחם, לכן הופעלה בשריפת עצים ולשם קבלת אספקת עצים נאלצה לעצור לעיתים קרובות. בכל עצירה נוסעים נוספים נדחסו לתוך הרכבת וכנראה שנוספו לה קרונות. יש מחלוקות לגבי מספר קרונותיה והמספרים נעים בין 26 ובין 60 קרונות. לא היו זכוכיות בחלונות הקרונות והתאורה הייתה מבוססת על מנורות גז, שהסריחו את האוויר. מזג האוויר היה קר מאוד ומושלג. מהגגות הורדו גבר וילד קפואים לחלוטין.
התאונה > מערכת הבלימה

מעצורי האוויר מסוג Westinghouse נבדקו בתחנת בלטן (Bălteni) והרכבת המשיכה בדרכה. בתחנת ברנובה (Bârnova), אליה הגיעה הרכבת בלילה, שוב נבדקו מעצורי האוויר ונמצאו תקינים ובשעה אחת בלילה הרכבת יצאה לכיוון יאשי המרוחקת קילומטרים ספורים. במורד שבמקטע המסילה, שבין ברנובה ובין תחנת צ'יוראה, ניסה הנהג של הקטר המוביל להאט בעזרת הבלמים, אך בלמי הקרונות לא הגיבו - משערים שבגלל הצפיפות היה מי שלחץ באקראי על צינורות לחץ האוויר או הברזים ובכך נטרל אותם. ב-23 קרונות היו בלמי יד ונהג הקטר אותת להם אקוסטית, כדי להפעיל את בלמי היד, אך בגלל הדוחק בקרונות, עובדי הרכבת לא הצליחו להגיע לבלמי היד. מד המהירות של הקטר, שירד מהפסים, הצביע על מהירות של 95 קילומטרים לשעה.
התאונה > הירידה מהפסים

עובדי תחנת הרכבת, ששמעו את האיתות, כיוונו את הרכבת לפסים מסילה מספר 2, כדי להרחיקה מקרונות עמוסים בזפת, שחנו על המסילה מספר 1. בגלל המהירות הגבוהה וזווית הפניה, רק הקטר וקרון אחד הגיעו למסילה מספר 2 ומרבית הקרונות ירדו מהפסים - שני קרונות נשארו על הפסים. כנראה שלפחות קרון אחד התנגש במאגר דלק ובמקום פרצה שרפה גדולה.
לדברי ניצולים, הם הרגישו איך הרכבת מתרוממת, כמו לטאת מתכת ענקית ועפה מעבר לפסים. חלק מהנוסעים, בעיקר מגג הרכבת הועפו למרחק ונחתו לתוך מרבד השלג וכך ניצלו חייהם. אחרים, שקרונות נחתו עליהם, נהרגו או נפצעו והאש התפשטה לכיוונם. האש הגיעה לשני קרונות מלאים תחמושת, שחנו על מסילה אחרת והתחמושת התפוצצה והוסיפה נפגעים ונזקים.
התאונה > הטיפול בנפגעים

ניצולה צרפתייה, שנמשכה מהמקום על ידי שני חיילים צרפתים, כשהלהבות כבר הגיעו לבגדיה, סיפרה שלמקום הגיעו בוזזים, שהתחילו לבזוז את הנוסעים. במהרה הגיעו גם יחידות הצלה, החיילים ששמרו על מאגר התחמושת, יחידה של מערך מסילות הברזל, שתי יחידות צבא רומניות ושתי יחידות צבא רוסיות.
הפצועים והלומי האירוע הועברו לתוך תחנת הרכבת, שם טיפלו בהם. מאחורי התחנה הונחו גופות המתים בארבע שורות. נעשה מאמץ גדול לזהות את הגופות ופורסמו רשימות עם שמות המתים שזוהו, אך רבים נותרו אלמונים. בין המתים היו טיס וקולונל צרפתים, קולונל ועוד 45 חיילים רוסים, שמונה קצינים רומנים ועוד.
כל המתים נקברו בקבר משותף במרחק חצי קילומטר מתחנת הרכבת.
התאונה > מספרים במחלוקת

מספר המתים מוערך בין 800 ובין 1000, אך יש מערערים רבים, לשני הכיוונים, על מספרים אלה. דוקה, שר בממשלה הרומנית, דיבר על 800 מתים. קונסטנטין ארג'נטויאנו דיבר על 500 מתים וגנרל ברטלוט הצרפתי הזכיר 200 מתים ו-300 פצועים. מקורות נוספים הזכירו בין 300 ובין 2,500 מתים. הרופא הצבאי וסילה ביאנו טען שהיו ברכבת 5,000 נוסעים, 568 מתים ו-756 פצועים, אך לדבריו מספר המתים גדל לאחר שחלק מהפצועים הלכו לעולמם כתוצאה מהפציעה.
התגובה השלטונית

זאת הייתה תקופת מלחמה, תקופה בה רומניה ספגה מפלות, משפחת המלוכה והממשלה נאלצו לעבור מבוקרשט ליאשי, לכן השלטונות ניסו להימנע מפרסום חדשות שיפגעו במורל. לא נערכה חקירה של ממש של האירוע והידיעות צונזרה, אך למרות זאת הן התפשטו והגיעו לידיעת הציבור יחד עם שמועות שווא, כמו מותו של ראש הממשלה בתאונה והיעלמותם של אוצרות שהיו ברכבת.
תביעות פיצויים, שהוגשו על ידי הנפגעים, שחלקם נשארו נכים ונזקקו לטיפולי המשך ותביעות של בני משפחה של המתים, נדחו בטענה ששלטונות הרכבת לא התרשלו, התאונה הייתה תוצאה של הצפיפות היתירה ברכבת, הרכבת הייתה רכבת צבאית והתקופה, תקופת מלחמה. איש לא פוצה. באזור היו לאחר מכן עוד כמה תאונות רכבת, בעצימות נמוכה בהרבה. בשנים מאוחרות יותר פורסמו מאמרים שעסקו בתאונה ולווו בתמונות, אך לא הוכח שאלה תמונות מקוריות או תמונות מתאונות מאוחרות יותר.
הנצחה בספרות

האירוע השאיר את רושמו על בני התקופה והוא הונצח בספרי זכרונות של חלק מנוסעי הרכבת (הנוסעת הצרפתייה כתב את אחד הספרים), שהתפרסמו במהלך השנים. הסופר מיכאיל סדוביאנו שילב תיאורים מהאירוע בספר Strada Lăpuşneanu, שפורסם ב-1921.
אקואלומורפה

| אקואלומורפה |
| --- | --- |
 אקואלומורף מהסוג Waminoa (בכתום), על האלמוג Plerogyra
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: Xenacoelomorpha
תת־מערכה:: אקואלומורפה
שם מדעי
 Acoelomorpha ‏Ehlers, 1985

מינים שונים במחלקה Nemertodermatida
אקואלומורפה (שם מדעי: Acoelomorpha) היא תת-מערכה של בעלי חיים חסרי חוליות הכוללת כ-400 מינים. האקואלומורפיים חיים בעיקר בים, אך שני מינים חיים גם במים מליחים. המינים בתת-מערכה זו הם חסרי מערכת עיכול ומכאן נובע שמם.
מאפיינים

האקואלומורפיים דומים מאוד לתולעים שטוחות, אך בעלי אנטומיה פשוטה יותר: הם חסרי מערכות מחזור הדם ומערכת הנשימה וכן חסרי מערכת השתן, חלל כללי, מעיים, פי הטבעת ומערכת העיכול. הם צפים במים ומהווים חלק מן הפלנקטון. האקואלומורפיים שוחים גם בקרבת אצות במים רדודים עד לעומק של 200 מטרים. חלק מהמינים הם טפילים של מספר מיני אלמוגים.
סיסטמטיקה > מיון

האקואלומורפיים בעבר תוארו כתת-מערכה של תולעים שטוחות, אך בשנת 2004 הם הוכרו כתת-מערכה של Xenacoelomorpha.
תת-מערכה זו מחולקת לשתי קבוצות ובהן שתים עשרה משפחות וכ-400 מינים.
סדרה אקוולה (Acoela)
משפחה אנטרופפותיים (Entroposthiidae)
משפחה טורידידה (Tahridae)
משפחה דקולזיים (Dakhidae)
משפחה איזוקטרים (Isodiametridae)
משפחה אוטודיתיים (Otocelidae)
משפחה הליונזיים (Hallangiidae)
משפחה הופסטתיים (Hofsteniidae)
משפחה Diopisthoporidae
משפחה Proporidae
משפחה Convolutidae
מחלקה נמטואוידיסיים (Nemertodermatida)
משפחה נמטואוידיסיים (Nemertodermatida)
משפחה אסקופריים (Escoparia)
ארמנדו רברון

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1889 קראקס, ונצואלה 
 פטירה:  18 בספטמבר 1954 (בגיל 65) קראקס, ונצואלה 
 מקום קבורה:  הפנתאון הלאומי של ונצואלה 
 מקום לימודים:  Escola de la Llotja  האקדמיה לאמנויות של מדריד 
 תקופת הפעילות:  1910–1954 (כ־44 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אר נובו 
 
ארמנדו רברון (בספרדית: Armando Reverón;‏ 10 במאי 1889 – 17 בספטמבר 1954) היה צייר ופסל ונצואלי, מבשר הארטה פוברה – האמנות הענייה, הנחשב לאחד החשובים באמני המאה ה-20 באמריקה הלטינית. בעוד שבריאותו הנפשית הידרדרה לאורך חייו, נותרו בו יכולותיו האמנותיות. ביתו שליד החוף הצפוני של ונצואלה משמש משכנו של מוזיאון רברון, אף על פי שהוא נפגע קשות בגלל מפולת האדמה וגשמי זעף (הידועים בשם טרגדיית וארגס), שהתרחשו באזור בדצמבר 1999. רברון משמש יעד מבוקש למחוות והוקרות באמצעי המדיה השונים, ויזכר בזכות ה"מונייקאס" – ("muñecas") הבובות שלו.
ביוגרפיה

הוא החל את לימודיו בקולג'יו דה לוס פאדרס סליאסיאנוס בקראקס. דודו של אימו, ריקרדו מונטילה, שלמד בניו יורק, לימד אותו רישום טבעי ועורר בו את התשוקה האמנותית; העניין שלו בציור בא לידי ביטוי עוד בילדותו. בשנת 1896 הוא הועבר לוולנסיה לאחר כישלון נישואיהם של הוריו, ושב ונשלח הביתה לאחר מספר שנים ממשפחתו של רודריגז-זוקה, שדאג לחינוך המוקדם שלו.
תחת טיפולה של משפחת רודריגז-זוקה, רברון יצר מערכת יחסים קרובה עם "חוזפינה", ביתם של בני הזוג, וראה בה אחות. קירות הבית שימשו אותו לציוריו הראשונים, שם ניסה לתאר את העוזרת המשפחתית, חואניטה קאריזאלס. רודריגז-זוקה תיאר את מזגו של רברון כ"עצוב, כועס ומלנכולי". בגיל 12 הוא סבל מטיפוס, שלדעת רבים השפיע עליו נפשית עד סוף ימיו.
שינויים אומנותיים

רברון בנה כמה בקתות באדמה שקנה במקוטו, הבקתה הראשית שימשה אותו כסדנה; הקירות היו עשויים קורות עץ והגג היה מסוכך. סביב מותניו קשר תיק גדול בו החזיק את מברשותיו העשויות עץ סחף.
ההחלטה לעבור לאזור הכפרי באה במקביל לשינוי בהתנהגותו ובתפיסותיו האמנותיות. בתקופה זו, תוך שאימץ הרגלים פרימיטיביים ובהיותו מנותק מהעיר, יכול היה רברון לפתח הבנה עמוקה יותר של הטבע; זה הוביל אותו לפתח את שיטת הציור הספציפית שלו באמצעות אלמנטים ילידיים, ואימוץ טכניקות וחומרים שהתאימו לרצונו לייצג את אווירת הנוף תחת ההשפעות המסנוורות שהופקו מאור שמש ישיר.
כך נכנס רברון למה שהמבקר אלפרדו בולוטון כינה "התקופה הלבנה" שלו – ("Período Blanco"), שהתרחשה בערך בין השנים 1924 ל-1932. הגלריה הלאומית לאמנות של וונצואלה – (GAN) מחזיקה באוסף תצלומים חשוב של רברון שצולמו על ידי אלפרדו בולוטון. תצלומים אלה כוללים סדרת ציורים של רברון של לואיזה פלפס משנת 1930. בשנת 1933 הוא זכה בפרס הראשון בתערוכה שהוצגה אז בגלריה קטיה גרנוף בפריז, צרפת.
בתחילת 1940 החל את "התקופה החומה" שלו – ("Período Sepia"), במרכזה סט ציורים על בד קנבס שצוירו בחוף ובנמל לה גוארה בו דומיננטיים הגוונים החומים המובאים בנופי אדמה וים. לאחר מכן הוא סבל מתקופת דיכאון בעקבות התמוטטות פסיכוטית שחייבה את אשפוזו בסנטוריום "סן חורחה". לאחר שהתאושש החל ליצור בסגנון אחר.
מאותו הרגע הוא מצא מקלט ביקום הקסום, ואסף סביבו חפצים ובובות שיצר במו ידיו, וכך הוליד את השלב האקספרסיוניסטי האחרון וההזוי של תקופת יצירתו המתאפיינת בשימוש בחומרים כמו גיר, עפרונות, ופנטזיה תיאטרלית שהפכו בלתי נשלטים יותר ויותר אך, באמצעות רישום ששאף לתקינות האקדמית, ביקש להחזיר את האיזון הרגשי שלו.
עבודות נבחרות

1933 – "נערה – (Maja)", המוזיאון לאמנות מודרנית
1939 – "אישה מן הנהר – (Woman of the River)", המוזיאון לאמנות מודרנית
1940 – "נוף לבן – (White Landscape)", המוזיאון לאמנות מודרנית
לקריאה נוספת

Elderfield, John; Luis Perez-Oramas; Glenn Lowry (2001-03-01). Armando Reveron. The Museum of Modern Art. ISBN 0-87070-711-6.
הערות שוליים

↑  Messer, Thomas M.; Capa, Cornell (1966). The emergent decade: Latin American painters and painting in the 1960s. Ithaca, N.Y. : Cornell University Press. p. 123.
↑  "WikiHistoria de Arte Venezolano".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276043405171  BIBSYS: 10027395  BNE: XX1067454  BnF: cb123227730 (data)  GND: 119211734  ISNI: 0000 0000 6632 6143  LCCN: n80106854  NTA: 156357704  RKD: 320943  SNAC: w6bz7jhk  SUDOC: 032140274  ULAN: 500117596  VcBA: 495/111958  VIAF: 29603102   WorldCat (עם VIAF): 29603102
אריסטיוס

| --- | --- |

פסל אריסטיוס המוצג במוזיאון הלובר
 תפקיד:  פטרון מלאכות המשק והחווה
 תרבות:  יוון העתיקה
 אלים מקבילים:  Aristaeus, וטריס 
 אב:  אפולו
 אם:  קירנה 
 בן או בת זוג:  אוטונואה
 צאצאים:  Nysa, Charmus, אקטיון, מקריס, Calaecarpus 
 
אריסטיוס (ביוונית עתיקה: Ἀρισταῖος; בלטינית: Aristaeus) הוא אל במיתולוגיה היוונית. פטרון מלאכות המשק והחווה: גידול בהמות, עצי פרי, ציד וכוורנות.
המיתולוגיה היוונית זוקפת לזכותו של אריסטיוס את המצאת מלאכת הכוורנות, את גידול הבהמות וניהול משק חווה. הוא מתואר גם כאדם הראשון שייצר שמן זית, חבץ חמאה והכין גבינה.
פולחן אריסטיוס פרח בעיקר באזורים שהוא עבר במסעותיו המיתיים, בהם הביא את בשורת הציוויליזציה ולימד את אנשי המקום מלאכות רבות. בין המקומות נמנים קיאה, ארקאדיה, בויוטיה (שם נישא לנסיכת תבאי והביא ילדים), תסליה (בעמק טמפה) וסרדיניה.
משפחה

אריסטיוס נולד כאל למחצה. הוא נולד בלוב לאל אפולו ולבת התמותה קירנה, נסיכה לפיתית מהעיר תסליה. על פי המיתוס, אפולו התאהב בקירנה, לקח אותה עמו לחופי לוב ונישא לה. שם הפך אותה לנימפה ולמלכה על עיר שנקראה על שמה. קירנה הרתה לאפולו וילדה את אריסטיוס ואת אחיו אידמון, שהיה נביא ארגונאוט.
לאחר שאריסטיוס נולד, שליח האלים הרמס לקח אותו אל משכנם של האלים והזין אותו באמברוסיה ונקטר. בזכות מאכלי האלים הפך אריסטיוס לבן אלמוות ולפיכך גם לאל. לאחר מכן, לקח אותו אפולו אביו לגדול במערתו של הקנטאור ומחנך הגיבורים כיירון.
אריסטיוס נשא לאישה את אוטונואה, בתו של קדמוס המייסד האגדי של העיר תבאי. הוא הביא עמה שני ילדים: בנו אקטיון ובתו מקריס.
משפחתו של אריסטיוס ידועה במיוחד בכישורי הציד שלה. האלה ארטמיס, דודתו של אריסטיוס, היא אלת הציד. אמו הייתה ידועה כמי שלא הייתה מוכנה לעסוק במלאכות הנשיות באותה התקופה והתעסקה בציד במקום.. אריסטיוס עצמו הוא פטרונם של הציידים ובנו, אקטיון, היה ציד מפורסם.
מיתוסים מרכזיים

אריסטיוס מופיע במיתוס על בנו, אקטיון. אקטיון הפך לאיל ומת בידיהם של כלבי הציד שלו לאחר שראה בטעות את האלה ארטמיס מתרחצת. לאחר מותו של אקטיון חיפשו הוריו את גופתו לשווא. רוחו של אקטיון הופיעה לפני אריסטיוס אביו וסיפרה לו שעליו לחפש גופה של איל. אריסטיוס מצא את גופת בנו בדמות האיל וקבר אותה.
מיתוסים מרכזיים > פולחן הכוכב סיריוס

המיתוס מספר שתושבי האי קיאה סבלו ממגפה שיוחסה להופעתו של הכוכב סיריוס בשמיים לפני הזריחה. הופעתו הבהירה של הכוכב מופיעה תמיד בתקופות של מזג אוויר חם ויבש. לכן ייחסו לכוכב עצמו את הבצורת שהגיעה עמו. תושבי המקום ביקשו את עזרתו של אריסטיוס, שבעצת אביו עבר לאי וקבע בו את מושבו. אריסטיוס הקים מזבח לאל זאוס. הוא הקריב קורבן כפול: קורבן שגרתי לזאוס וקורבן נוסף – בטקס כתוני ומסתורי – לכוכב סיריוס. לאחר הקורבן הכפול של אריסטיוס הגיעו ארבעים ימים של רוחות צפוניות שבישרו ברכה עבור תושבי האי. פולחן כפול זה הפך לטקס קבוע שקיימו כהני הדת בקיאה במשך דורות רבים.
מיתוסים מרכזיים > אריסטיוס ופרוטאוס

בגאורגיקה של ורגיליוס מסופר שיום אחד, כל הדבורים של אריסטיוס חלו ומתו. אריסטיוס פנה לאמו לעזרה. קירנה סיפרה לבנה שישנו אל שיודע כל דבר שהיה, הווה ויהיה, ולו היכולת לענות לאריסטיוס על תהייתו בנושא הדבורים. לאל קוראים פרוטאוס וביכולתו לשנות צורה לכל דבר. רק מי שיצליח ללכוד אותו בלי שיתחמק יוכל לקבל מענה לשאלותיו. קירנה ליוותה את בנה אל משכנו של פרוטאוס. בעצת אמו קפץ אריסטיוס על פרוטאוס הישן עם שלשלאות, פרוטאוס הצליח להחליף את צורתו פעמים רבות אך מכיוון שהשלשלאות כבר סבבו אותו הוא לא הצליח לפרוס כנפיים כדי לברוח, לבסוף חזר לצורתו המקורית.
פרוטאוס השיב לשאלתו של אריסטיוס וגילה לו שהדבורים חלו מכיוון שהנימפות כועסות על מותה של אאורידיקה. מסופר שאריסטיוס רדף אחרי הנימפה אאורידיקה כשהסתובבה בעמק טמפה, במהלך מנוסתה היא דרכה על נחש ארסי ומתה. בנוסף, פרוטאוס הסביר לאריסטיוס שעליו להרוג פר ומגופתו יופיעו דבורים והוא יוכל לשוב ולגדלן.
ראו גם

אקטיון.
אורפאוס.
אלים כתוניים.
כוורנות.
הערות שוליים

1 2 3  נונוס, דיוניסיאקה. ספר 5.
↑  אופיאנוס, קינגטיקה. 4.210.
1 2 3 4  אפולוניוס מרודוס, ארגונאוטיקה. ספר 2 שורה 500 והלאה.
↑  פינדארוס. האודה התשיעית שורות 60-65
↑  ורגיליוס, גאורגיקה. ספר 4 שורה 315 והלאה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534233205171  BnF: cb158264695 (data)  LCCN: no2021077912  SUDOC: 236783688  VIAF: 316445876   WorldCat (עם VIAF): 316445876 
פסל אריסטיוס ופרוטאוס בגני ורסאי.
ארי אבן-זהב

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1899 
 פטירה:  19 באוקטובר 1971 (בגיל 71) 
 שם לידה:  ליאו גולדשטיין
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אֲרי אֶבֶן־זהב (במקור: ליאו (לייב) גולדשטיין; י"ח בכסלו תר"ס, 20 בנובמבר 1899 – א' בחשוון תשל"ב, 19 באוקטובר 1971) היה סופר עברי, משורר, סופר ילדים, מחזאי, עורך והמזכיר האקדמי הראשון של האוניברסיטה העברית.
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ארי אבן-זהב נולד בגראייבו שבפולין הרוסית לשמואל ברוך, סוחר שעלה לימים לארץ ישראל.
נתפס לפעילות ויצירה בלשון העברית כבר מילדותו. כשהיה בגיל בר מצווה כבר כתב שירים בעברית, ייסד ופרסם כתב עת ספרותי שבו הדפיס את שיריו הראשונים. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בפולין, נסע ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. והשלים תואר דוקטור בקולג' העברי בבולטימור.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, ועם פתיחתה ב-1925, התקבל לעבודה באוניברסיטה העברית הצעירה בירושלים. במשך יותר מעשרים שנה, עד 1946, היה ארי אבן-זהב המזכיר האקדמי של האוניברסיטה העברית. היה מקורב מאוד לראשיה, בייחוד לקנצלר יהודה מאגנס ולפרופ' יוסף קלוזנר, והיה דמות מאוד משפיעה ומרכזית. הוא היה מעורב לפני ולפנים בכל החיים האוניברסיטאיים, האקדמאיים והחברתיים. ידועה למשל, פעילותו ביחד עם קלוזנר למנוע מש"י עגנון את קבלת פרס נובל בסוף שנות הארבעים ונסיעתו לחלב בניסיון להעביר לארץ את כתר ארם צובא.
בשנת 1943 זכה בפרס דוד ילין מטעם עיריית ירושלים על ספרו "בסוד עניי הכותל".

בשנת 1970 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, על הטרילוגיה "ירושלים של מטה".
בספריו לנוער כתב בעיקר על ילדים ובני נוער יהודים שנקלעו למצבי מלחמה סכנה ומצוקה. הוא כתב על חיי הנוער בערי פולין שהכיר, ועל מסעותיו לארץ ישראל. הוא הקדיש גם ספרים רבים ושנות כתיבה מרובות, לתיאורה של "ירושלים של מטה": חייהם של בעלי המלאכה הירושלמים, הסוחרים הקטנים, ופשוטי העם.
בשנים 1947–1964 הופיע בהוצאת יבנה מהדורת כל כתביו ("כתבי ארי אבן-זהב"). בשנת 1969 הופיעה בהוצאת עם הספר סדרת מבחר כתביו, ויחד איתה מונוגרפיה על אבן-זהב מאת מנחם גרשון גלן.
ארי אבן-זהב היה נשוי לרחל, ולא היו להם ילדים.
קרובו היחיד היה אחיו, חיים גולדשטיין (אבן-זהב). בנו של האח הוא שלום יהושע אבן-זהב, משוחרי ההמנון הלאומי "התקווה" נפטר בה' אדר תשע"ב. לו ולאשתו שרה (לבית שרגרודסקי) תל"א שלושה ילדים, ליאורה רחל סודרי, סמדר פרידמן וחיים יוסף אבן-זהב. בתו של האח היא שרה זנדברג, ולה ולבעלה יוחנן שני ילדים, לאה וחיים זנדברג.
ארי אבן-זהב נפטר באוקטובר 1971, מעט לפני מלאת לו 72. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. על קברו נכתבו מילותיו של דוד ילין: "מצאה ירושלים את משוררה".
אלמנתו רחל נפטרה ביוני 1986, ונטמנה לצדו.
פרסומיו > בתרגום

די פּעך-אידען: דזשעגטשאַרעס; איבערזעצט פון העבּרעאיש דורכ’ן מחבר, ורשה: אחיעבר, 1939. (יידיש: אלה מסעי הזפתים) (הופיע במקור כסיפור בהמשכים ביומון היהודי-פולני "היינט" ב-1937)
Pieśni Jerozolimu; przełożył z hebrajskiego: Cwi Wohlmuth, Tel Aviv: Omanut, 1938. (פולנית: שירי ירושלים)
A kátrányosok kalandjai; héberbõl fordította: Patai Gusztáv, Budapest: Múlt és jövõ, 1938. (הונגרית: אלה מסעי הזפתים)
Thou Jerusalem; translated into English and] with an introduction by I.M. Lask; illustrations by Jacob Steinhardt, Jerusalem: Hamadpis Liphshitz Press, 1947. (אנגלית: את ירושלים)
A Gharry Driver in Jerusalem; translated by Sylvia Satten; Wood-cuts by Jacob Steinhardt, Tel-Aviv: Published by Lion the printer, 1947.
Shylock and His Daughter: A play; based on a Hebrew novel by Ari Ibn Zahav; dramatized by Maurice Schwartz; English translation by Abraham Regelson, New York: Yiddish Art Theatre, 1947. (אנגלית: עיבוד לשיילוק, היהודי מוויניציה)
Jessica, My Daughter: A novel; translated by Julian Meltzer, New York: Crown Publishers, 1948. (אנגלית: שיילוק: היהודי מוויניציה)
David and Bathsheba: A novel; translated by I.M. Lask, New York: Crown Publishers, 1951. (אנגלית: דוד ובת שבע)
David y Betsabe; traducción de M. Luisa Martinez Alinari, Buenos Aires: Ediciones Siglo Veinte, 1953. (ספרדית: דוד ובת שבע)
פרסומיו > בעריכתו

ארי אבן זהב (עורך), אלשם: דו-ירחון לספרות אלשמית, תל אביב; יפו: דפוס מ’ שהם, תרפ"ד. (הופיעה פעם אחת)
יהודה ליב מאגנס, נאומי הקנצלר של האוניברסיטה העברית; הכין לדפוס: ארי אבן זהב, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תרצ"ו.
לקריאה נוספת

'אִבּן־זהב, ארי (ליאו גולדשטין)', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 20. (הספר בקטלוג ULI)
משה גילר, 'יצירתו הספרותית של ארי אבן זהב', ניב הסטודנט, שבט תש"א.
מנחם גרשון גלן, ארי אבן זהב: המספר ומשורר ירושלים, תל אביב: עם הספר, תש"ל 1969.
זלמן שניאור, על ארי אבן-זהב, בספרו: "דוד פרישמן ואחרים", תל אביב : דביר, תשי"ט, עמ' 119–127.