stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראלף בלאמי
קורות חיים

נולד בשיקגו בשם ראלף רקספורד בלאמי. בגיל 15 עזב את הבית והקים להקת שחקנים משלו.
הוא החל להופיע על הבמה ב-1927 וב-1931 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "הסוד השישי" עם קלארק גייבל וג'ין הארלו". ב-1932 הופיע בסרט "רבקה מחוות סאניברוק"
ב-1934 הופיע בסרט "ספיטפייר" וב-1935 ב"הלדוראדו".
ב-1937 הופיע בסרט "האמת האיומה" לצידם של קלארק גייבל ואיירין דאן והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1940 הופיע בסרט "נערתו ששת" לצידם של קרי גרנט ואיירין דאן. הוא שיחק בארבעה סרטים בתפקיד הבלש אלרי קווין.
ב-1941 הופיע בסרט האימה "הזאב".
ב-1955 הופיע בסרט "משפטו של בילי מיטשל" לצדו של גרי קופר.
בלאמי גילם ארבע פעמים את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט:
במחזה "זריחה בקמפובלו", עליו הוענק לו פרס טוני על הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן ראשי במחזה ב-1957.
ב-1960 הופיע בסרט "זריחה בקמפובלו" בתור הנשיא רוזוולט לצידה של גריר גרסון ששיחקה את אשתו. המחזה מתאר את התקופה הקשה של רוזוולט בעת שלקה בפוליו בבית הנופש שלו בקמפובלו, קנדה. לשם זה ביקר פעמים רבות במרכזי שיקום לחולים משותקים.
בסדרת הטלוויזיה "רוחות מלחמה" (1983), שעליה היה מועמד לפרס אמי.
בסדרת הטלוויזיה "מלחמה וזיכרון" (1988).
ב-1968 הופיע בסרט האימה "תינוקה של רוזמרי" בתור רופא חורש מזימות.
ב-1983 הופיע בסרט "משנה מקום משנה מזל" לצידם של דן אקרויד ואדי מרפי.
סרטו האחרון היה "אישה יפה" (1990) לצידם של ריצ'רד גיר וג'וליה רוברטס.
פרסי הוקרה

ב-1984 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם גילדת שחקני המסך.
ב-1986 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו הייחודית למקצוע המשחק.
יש לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וכוכב ב"שביל הכוכבים" בפאלם ספרינגס.
פילמוגרפיה נבחרת

רבקה בחוות סאניברוק (1932)
שדים מעופפים (1933)
ספיטפייר (1934)
הלדורדו (1935)
האמת האיומה (1937)
נערתו ששת (1940)
אלרין קווין בלש ראשי (1940)
הזאב (1941)
זריחה בקמפובלו (1960)
המקצוענים (1966)
תינוקה של רוזמרי (1968)
"נשות הרופאים" (1971)
"האנטר" (1977)
משנה מקום משנה מזל (1983)
אישה יפה (1990)
קנדידו פורטינרי

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1903 ברודובסקי, ברזיל 
 פטירה:  6 בפברואר 1962 (בגיל 58) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 שם לידה:  Candido Portinari 
 מקום לימודים:  בית-הספר הלאומי לאמנויות יפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אמנות מודרנית 
 יצירות ידועות:  Coffee Agricultural Worker, Retirantes, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2003) 
 
קנדידו פורטינרי (בפורטוגזית: Candido Portinari;‏ 29 בדצמבר 1903 – 6 בפברואר 1962) היה צייר ברזילאי. הוא נחשב לאחד הציירים הברזילאים החשובים ביותר, כמו גם לבולט והמשפיע ביותר על סגנון הנאו-ריאליזם בציור.
פורטינרי צייר יותר מחמשת אלפים ציורי קנבאס, משרטוטים קטנים ועד עבודות מונומנטליות כמו לוחות "מלחמה ושלום", שנתרמו למטה האו"ם בשנת 1956. פורטינרי פיתח מודעות חברתית לאורך כל ימי יצירתו ושמר על חיים פעילים בעולמות התרבות והפוליטיקה הברזילאית.
ביוגרפיה > מהלך חיים וקריירה

הוא נולד לז'יובאן בטיסטה פורטינרי ודומניקה טורקאטו, מהגרים איטלקים מצ'יאימפו ויצ'נצה, וונטו, במטע קפה ליד ברודובסקי בסאו פאולו. תוך שגדל במטע קפה עם אדמה כהה ושמיים כחולים, פורטנרי צבר את השראתו מהמולדת שאהב. ברוב הציורים המאוחרים שלו, ציורי קיר ופרסקו, הוא השתמש בצבע כחול והרבה חומים ואדומים מכיוון שזה היה צבע ביתו.
אחת העבודות הראשונות של פורטינרי הייתה לצלם צילומים שבהם תפס מקרוב את התמונה המדויקת ואת צבעיה ואז להגדיל אותה. הן נמכרו בהצלחה מכיוון שהדמיון למציאות היה מדהים. לאחר מכן למד פורטינרי בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בריו דה ז'ניירו אצל רודולפו אמאדו. בשנים 1923, 1925 ו-1927 זכה פורטינרי בפרסים בסלון האמנות של בית הספר ובשנת 1928 קיבל מלגה מטעם ממשלת ברזיל ללימודים באירופה במשך שלוש שנים. שהות זו השפיעה באופן משמעותי על פורטינרי. הוא חקר יצירות אמנות אירופאיות שונות, ביקר במוזיאונים ובמהלך מסעותיו פגש את אשתו לעתיד, מריה מרטינלי. לאורך כל נסיעותיו הוא לא צייר הרבה אלא למד והתבונן על החיים מנקודה אחרת, בתקווה לתרום כך גם לשיפור מולדתו. הוא חזר לברזיל והתמסר באופן מלא למתן ביטוי אורח החיים הברזילאי האמיתי ולכידה מדויקת של הכאב והמאבקים של העם באמצעות האמנות שלו.
לאחר שובו החל פורטינרי להציג באמנותו את המציאות של ברזיל, החל מיופייה הטבעי וכלה בחייהם הקשים של האוכלוסיות העניות במדינה, תוך כדי מיזוג של הכשרתו האקדמית עם האוונגרדים המודרניסטיים. פורטינרי נשאר נאמן לעצמו ולא התיר לחוויותיו החדשות ולהשקפותיו העדכניות לשנות אותו. שורשיו נותרו חשובים לו והוא שאף להציג בציוריו את הרוח הברזילאית האמיתית. הוא רצה שהעולם יראה את המציאות הקשה של תנאי החיים בברזיל ואת מאבק ההישרדות. כוח, עבודה קשה, עצמאות ואותנטיות מופיעים כמעט בכל אחת מיצירותיו.
בשנת 1939 הציג פורטינרי בתערוכה העולמית של ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הציג פורטינרי לראשונה ציור קנבס במוזיאון לאמנות מודרנית. עליית הפשיזם באירופה, המלחמות והמגע ההדוק עם החברה הבעייתית הברזילאית, אישרו מחדש את אופייה החברתי של עבודתו, שגם הובילה אותו למעורבות פוליטית.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הברזילאית ונבחר לחבר קונגרס בשנת 1945 ולסנטור בשנת 1947, אך ברח לאורוגוואי בגלל רדיפת הקומוניסטים במהלך ממשלת גספאר דוטרה. בשנת 1951 הקדישה הביאנלה האמנותית הראשונה בסאו פאולו חדר מיוחד ליצירותיו. הוא שב לברזיל בשנה שלאחר מכן, לאחר הצהרת הממשלה על חנינה כללית. בשנת 1956, לאחר שהאו"ם פנה למדינות החברות בבקשה לתרום יצירת אמנות למטה החדש של הארגון. ברזיל בחרה בפורטינרי למשימה, שנמשכה ארבע שנים וכללה כ־180 טיוטות עד השלמת הציור. דאג המרשלד, מזכ"ל האו"ם, כינה את היצירה "יצירת האמנות המונומנטלית החשובה ביותר שנתרמה לאו"ם".
גם לאחר שהוזהר על ידי הרופא מהסיכונים שברעלנים, הוא לא ויתר והמשיך לצייר. פורטינרי סבל מבריאות לקויה בעשור האחרון לחייו. הוא נפטר בריו דה ז'ניירו בשנת 1962 כתוצאה מהרעלת עופרת מצבעיו.
ב-20 בדצמבר 2007, ציורו "שוטף הקפה" "O lavrador de café" נגנב ממוזיאון האמנות של סאו פאולו יחד עם ציורו של פבלו פיקאסו "פורטרט של סוזן בלוך". הציורים לא אותרו עד 8 בינואר 2008, עת נמצאו בעיירה פראז דה וסקונצ'לוס על ידי משטרת סאו פאולו והוחזרו ללא פגם, למוזיאון האמנות של סאו פאולו.
בשנת 2003 התקיימו מספר אירועי זיכרון במהלך שנת המאה להולדתו, כולל תערוכה של עבודותיו בלונדון.
ביוגרפיה > סגנון

בעבודותיו של פורטינרי יש רצון עז לייצג את האנשים הברזילאים ואת תכונותיהם המאפיינות. פורטינרי עצמו אמר שהוא "יצייר את האנשים האלה עם הבגדים והצבע הזה". על פי דברי העיתונאי אנטוניו קלאדו, יצירותיו של פורטינרי מדגימות "ספר אמנות מונומנטלי המלמד את הברזילאים לאהוב יותר את מולדתם".
פורטינרי היה מסוגל להתעלות מעל הכשרתו האקדמית המקורית על ידי התנסות וקליטת טכניקות וסגנונות מודרניסטיים, מה שיצר באופן בסיסי את סגנון הציור שלו. טווח התפוקה והיקף יצירתו כוללים ציורים המתארים עבודה כפרית ועירונית, פליטים שנמלטים מתלאות צפון מזרח ברזיל. למרות זאת, ההיבטים העיקריים והמוכרים יותר של עבודתו, עוסקים באירועי מפתח בתולדות ברזיל מאז בואם של הפורטוגלים בשנת 1500, תמונות ילדות, דיוקנאות של בני משפחתו ואנשי רוח ברזילאים מובילים, איורים לספרים ואריחים לקישוט כנסיית סאו פרנסיסקו בפמפוליה, בלו הוריזונטה.
הקריירה שלו הקבילה לזו של אוסקר נימאייר וכללה בין היתר גם שיתוף פעולה ביניהם. ניתן למצוא את עבודותיו של פורטינרי בגלריות ובמוסדות בברזיל ומחוצה לה, החל מקפלה משפחתית בבית ילדותו בברודובסקי וכלה בלוחות הקיר שלו "מלחמה ושלום" בבניין האו"ם בניו יורק וארבעה ציורי קיר באולם הקריאה ההיספני של ספריית הקונגרס בוושינגטון די. סי..
ביוגרפיה > תרומה למודרניזם הברזילאי

קנדידו פורטינרי הגיע ממשפחת מהגרים עניים, ולכן הייתה לו נקודת מבט ייחודית על התרבות הברזילאית.
פורטינרי היה אמן בולט בעידן המודרניזם הברזילאי. ככזה, נקודת ראותו הביטה בגאווה ובכבוד על הפועלים הברזילאים באותה תקופה. בעוד אמנים אחרים כמו לזאר סגל, "בננאל" וטרסילה דו אמארל סיפקו תמונה של הפועלים שהסירה את אישיותם והפכה כל פרט אינדיבידואלי לאנונימי, פורטינרי עשה את ההפך. לדוגמה, בציור שלו, "המסטיסו", הוא מצייר דמות שנראית חזקה, מוכשרת ואצילית ומדגים בכך שהעובדים לא נשברו. תחת זאת, הם נותרו גאים ועצמאיים. פורטינרי השתמש בתרבותו ובניסיון חייו כדי להוסיף את ההסבר על מהי ברזיל בסגנון ייחודי.
ביוגרפיה > ציורי קיר

ביצירתו "קקאו (1938)" פורטינרי מתאר עובדים במטעי הקפה. אשה נראית מאחור מאזנת ארגז על ראשה וכן יש דמות ילד בציור. זה נועד לסמן שילדים לקחו אף הם חלק בעבודה קשה זו, ועודדו לעזור להוריהם. אדמות ניתנו למשפחות תמורת עבודתן במטעים שבהם דאגו לחלקן. גם כאן ניכר השימוש בכחולים ובכתומים שנועד לתפיסתו, לתפוס באמת את משמעותה של ברזיל, כפי שאכן שאף. יצירה זו תוארה באמירה "ברזיל נחלצת מהאפלה באמצעות 'הקפה של פורטינרי'."
היצירה "קפה (המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות, 1935)" מציגה עובדים חזקים ובעלי תושייה. הידיים והרגליים הגדולות שלהם מראות שהם היו חזקים ולא חששו מעבודה קשה. האנשים עבדו יחד כדי לשמור על אדמותיהם ולשרוד. ציור זה הוא גם תיאור נהדר של "ריאליזם" בשל האופן שבו הוא לוכד את האנשים בעלי גופות קצרים, ראשים עגולים וגווני החום והאדום של הארץ.
ב"המסטיסו" (1934) הוא מנסה להציג לא רק דיוקן אלא סוג אדם אינדיוידואל. פורטינרי מראה כי עובדים ברזילאים היו קשוחים וגאים בעבודתם מכיוון שברקע "המסטיסו" נראים השדות והעבודה הקשה; עמדתו הגאה מבטאת ביטחון וכוח.
היצירה "מלחמה ושלום" ("Guerra and Paz"; ארמון גוסטבו קפנמה בריו דה ז'ניירו; 1952–1956) היה ציור קיר שנוצר כאשר האו"ם ביקש מברזיל לתרום יצירת אמנות. פורטינרי יצר שני ציורי קיר כדי להראות מלחמה, ייסורים, פחד וכאב שהראו כיצד האנשים סבלו והושפעו במהלך המלחמה. השימוש שלו בגוונים כחולים ב"מלחמה" יצר ניגוד בין הצהובים הבהירים יותר ב"שלום". חלקה השני של היצירה – "שלום" נועד להביע שלווה ואושר. בנטו אנטוניו בספרו "פורטינרי" ("Portinari"), מתאר יצירה זו כ"מעין חזון תמים של גן עדן." עם ציור קיר זה, הוא התכוון גם לחבר בין קבוצות גזע שונות ולהראות שלום בין מגוון האנשים. על בסיס המגוון הגדול של אתניות שחיו בברזיל בתקופה זו. עבודותיו נועדו ליצור גשר בין הרב-תרבויות האנושית. עבודה זו ממוקמת בבניין האספה הכללית של האו"ם בניו יורק, שהוקם לזכר מלחמת העולם השנייה ואימתה. זה נועד להידמות למשהו שלעולם לא אמור להתרחש שוב. לכאן באים מבקרים כדי לחוות את תמצית המלחמה ועוזבים בהבינם שאכן ניתן להשיג שלום. "מלחמה ושלום הם הסינתזה של חיים שלמים המחויבים לבני אדם. הציור שלו, כמו השקפותיו הפוליטיות המיליטנטיות, התבטא נגד עוול, אלימות וסבל בעולם" כך על פי בנו, ז'ואאו קנדידו פורטינרי.
בקרן ההיספנית של ספריית הקונגרס, וושינגטון די.סי., ממוקמים ארבעה ציורי קיר שיצר פורטינרי בשנת 1941 המתארים את מאבקי האמריקנים ההיספנים. "גילוי הארץ, כניסה ליער, חינוך האינדיאנים וגילוי הזהב" נועדו לייצג את בואם של הספרדים והפורטוגלים לאמריקה ולקח לו חודשיים להשלימם בעזרת אחיו לואיז. "גילוי הארץ" נועד להראות מלחים פשוטים שהפליגו בסירות. "הכניסה ליער" היא "תזכורת לציורי קיר", שם הוא מצליח לתת ביטוי לסגנון הידיים והרגליים הרחבות של הדמויות כדי להראות את כוחן. "בחינוך האינדיאנים", פורטינרי מנסה ליצור סצנה של כומר או "אב ישועי" ספרדי עם אינדיאנים באחדות גלויה. בציור הקיר האחרון, "גילוי הזהב" האמן בוחר לצייר רק סירה אחת ואנשים ספציפיים שמראים שהם מצאו זהב. ממשלת ברזיל שילמה לפורטינרי כדי שיסע לוושינגטון על מנת ליצור את ציורי הקיר ולייצג את מדינתם.
ביוגרפיה > מורשת

פורטינרי אמר פעם, "אני בנה של האדמה האדומה. החלטתי לצייר את המציאות הברזילאית, עירומה וגסה כמו שהיא." החיים בברזיל לא היו קלים עבור פורטינרי, במיוחד בהתחשב בכך שהוא מעולם לא היה עשיר, אך הרצון שלו להוכיח מציאות זו ניכר בכל יצירות האמנות שלו. דיור לקוי, תזונה לא מספקת, ללא השכלה, העדר נגישות או נגישות נמועה לשירותי בריאות ומחלות שונות יצרו מצבים נואשים עבור העם הברזילאי שנאבק לשרוד. זה הוביל את רצונו של פורטינרי להעלות את המודעות הגלובלית לכאב האנושי אותו ניסה לתאר כמעט בכל ציור.
פורטינרי השפיע רבות גם על דור האמנים הברזילאי העתידי, מוזיקאים, משוררים ומלחינים. לאחר שנסע רבות באירופה, למד את האמנות שלהם, את הטכניקה והסגנונות שלהם, הוא שב לברזיל בתקווה ליצור את השיטה האישית שלו ולפרש את הסגנון שלו. במקום להמשיך לחקות את המראה האירופי, פורטינרי צייר את מה שחווה ואת חייו. עבודותיו של פורטינרי דחקו באמנים המתעוררים להמשיך בסגנון ייחודי משלהם, המיוחד לחייהם, לחוויותיהם ולמציאות ארצם. זו גם סיבה נוספת לכך שהצבעים הכחולים, אדומים וכתומים – צבעי מולדתו – היו כה נפוצים באמנותו.
פרויקט פורטינרי (Projeto Portinari) שהחל בשנת 1979, מוקדש לקנדידו פורטינרי על ידי בנו ז'ואאו קנדידו המבקש באמצעותו להחיות את יצירותיו של אביו, להפוך אותן למוכרות יותר ולשמר את ההיסטוריה. לא זו בלבד שבנו הצליח לאתר יותר מ-5,000 ציורים, הוא מצא גם אלפי רישומים, סקיצות ומסמכים הקשורים לחייו של פורטינרי, למסעותיו ולאינטראקציות שקיים. הקטלוג המלא של יצירותיו של פורטינרי פורסם בשנת 2004. זה היה הקטלוג הראשון שכיסה את סך יצירותיו של צייר לטינו אמריקאי. פרויקט זה גם אצר את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה של יצירתו של פורטינרי, במוזיאון האמנות של סאו פאולו (MASP), בשנת 1997.
השיר "צליל אחד לפורטינרי" ("Un son para Portinari") פרי עטם של ניקולאס גילן והוראסיו סלינאס, בביצועה של מרסדס סוסה, מוקדש לאמן. שמו של פורטינרי ממשיך להיראות גם היום. הכביש הארצי המהיר קנדידו פורטינרי הממוקם בברזיל בסאו פאולו, נקרא על שמו.[דרוש מקור]
עבודות > ציורים וציורי קיר

1932 – דגים עם לימון
1933 – גבעה. אוסף המוזיאון לאמנות מודרנית
1934 – מגדלי קפה
1934 – נשים יושבות
1934 – מנושל
1934 – המסטיסו
1935 קפה. אוסף המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות – אזכור מכובד שני, ריו דה ז'ניירו
1936 – אישה וילד
1938 – קקאו
1938 – נשים מעבדות אדמה
1938 – קומפוזיציה עם דמויות
1939 – משפחה
1939 – רעידת אדמה
1939 – טבק
1940 – קראקס
1940 – נוף סוריאליסטי
1940 – שוורים ונוף
1941 – גילוי הארץ. הקרן ההיספנית, ספריית הקונגרס; וושינגטון
1941 – כניסה ליער. הקרן ההיספנית, ספריית הקונגרס; וושינגטון
1941 – חינוך האינדיאנים. הקרן ההיספנית, ספריית הקונגרס; וושינגטון
1941 – גילוי הזהב. הקרן ההיספנית, ספריית הקונגרס; וושינגטון
1952 – מלחמה. בניין האספה הכללית של האו"ם; ניו יורק
1952 – שלום. בניין האספה הכללית של האו"ם; ניו יורק.
ראו גם

נאו-ריאליזם
אמנות מודרנית
לקריאה נוספת

ג'ונטה, אנדראה, עורכת. Cândido Portinari y el sentido social del arte. בואנוס איירס: סיגלו XXI 2005.
ויטורירה, ציפריאנו ס. פורטינרי במונטווידאו. מונטווידאו: אלפאר 1949.
הערות שוליים

1 2  Library of Congress (1943). Murals by Candido Portinari. Washington: U.S Government Printing Office. p. 3.
1 2 3  http://www.portinari.org.br/#/pagina/candido-portinari/apresentacao
↑  Bento, Antonio (1982). Portinari. Leo Christiano Editorial.
↑  ABREU, Alzira Alves de. Dicionário Histórico-Biográfico Brasileiro. Rio de Janeiro; Fundação Getúlio Vargas; 2004.
↑  Candido Portinari[1]Galeria de Arte André.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2010-12-25. נבדק ב-2016-07-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Image: lavrador-de-cafe.jpg, (819 × 1030 px)". ritualcafe.files.wordpress.com. 2005-07-18. נבדק ב-2015-09-02.
↑  MacSwan, Angus (2007-12-21). "Security questioned in Picasso theft in Brazil". Reuters. אורכב מ-המקור ב-2007-12-30.
↑  Winter, Michael (2008-01-08). "Stolen Picasso, Portinari recovered in Brazil". USA TODAY. אורכב מ-המקור ב-2008-04-12.
↑  "Portinari Murals at Library of Congress". Loc.gov. נבדק ב-2013-03-19.
↑  Bento, Antônio. Portinari. Rio de Janeiro: Léo Christiano Editorial, 1982.
↑  Barnitz, Jacqueline, and Patrick Frank. Twentieth-century art of Latin America. Austin: University of Texas Press, 2015.
1 2  Museum of Modern Art (1940). Portinari of Brazil. New York: The Museum of Modern Art.
↑  Ades, Dawns (1989). Art in Latin America: The Modern Era, 1820-1980.
↑  "THE SECOND UNVEILING OF "WAR AND PEACE"".
↑  Alisson, Elton. "Portinari's War and Peace are shown for the first time in São Paulo".
↑  "Hispanic Reading Room".
↑  Breedlove, Byron; Sorvillo, Frank J. ""I Am a Son of the Red Earth"". Emerging Infectious Diseases (באנגלית אמריקאית). 22 (8): 1524–1525. doi:10.3201/eid2208.ac2208. PMC 4982151.
↑  Hoge, Warren; Times, Special to the New York (1983-05-30). "BRAZIL GATHERS ARCHIVE ON ITS PAINTER, PORTINARI". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-12-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307996405171  PLWABN: 9810533411405606  BIBSYS: 14051076  BnF: cb119729457 (data)  GND: 119278758  ISNI: 0000 0000 8353 3590  LCCN: n80097941  MusicBrainz: 0bbbb589-c109-42a4-8298-69a4dfe2556f  NTA: 124396011  RKD: 64379  SNAC: w6jm2f4x  SUDOC: 027754529  ULAN: 500022426  VcBA: 495/309895  VIAF: 5737825   WorldCat (עם VIAF): 5737825 
סקיצה לציור הקיר ”הגילוי” בספריית הקונגרס של ארצות הברית
שטר כסף ברזילאי משנת 1989 ובו פורטרט של פורטינרי משני הצדדים
קלי קטלין

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1995 סיינט פול, ארצות הברית 
 התאבדה:  7 במרץ 2019  (בגיל 23) סטנפורד, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת סטנפורד  תיכון מאונדס ויו 
 משקל:  63 ק"ג 
 גובה:  1.68 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  מרוץ אופניים 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 
קלי קטלין (באנגלית: Kelly Catlin; 3 בנובמבר 1995 –  8 במרץ 2019) הייתה רוכבת אופניים מקצועית אמריקאית, שרכבה בקבוצת הנשים של האיגוד הבין-לאומי לאופניים UCI. קטלין הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם במרוץ אופניים.
קטלין זכתה במדליות זהב במרוץ הקבוצתי לנשים באליפויות העולם ברכיבת מסלולים באיגוד הבינלאומי לאופניים, בשנים 2016, 2017 ו-2018. ובמדליית כסף באולימפיאדת הקיץ 2016.
ביוגרפיה

קטלין נולדה בסנט פול, מינסוטה, ארצות הברית; היא נולדה כחלק משלישייה, עם עוד אח ואחות.
היא קיבלה תואר במתמטיקה וסינית מאוניברסיטת מינסוטה, ולמדה באוניברסיטת סטנפורד לתואר שני בהנדסה חישובית ומתמטית. בנוסף לקריירה שלה כרוכבת אופניים מקצועית, קטלין הייתה ציירת וכנרת.
ביוגרפיה > רכיבה על אופניים

קטלין התחילה לרכוב על אופניים בגיל 17. היא השתתפה שלוש פעמים באליפות העולם באופני כביש על מסלול UCI וזכתה במדליות זהב בכולן. קטלין זכתה במדליות זהב במרוץ הקבוצתי לנשים באליפות העולם ברכיבת מסלולים ב-UCI ב-2016, 2017, ו-2018.
ב-2016, נכללה בסגל ארצות הברית לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וזכתה במדליית כסף ברכיבה קבוצתית, ביחד עם שרה האמר, קלואי דייגרט וג'ניפר ולנטין. כשנבחרת בריטניה מקדימה אותן עם הזהב ונבחרת קנדה זוכה בארד.
ב-2017, השתתפה באליפות העולם שהתקיימה בהונג קונג שם זכתה במדליית זהב קבוצתית ומדליית ארד אישית. ב-2018 השתתפה באליפות העולם בהולנד, שם זכתה בארד במרוץ האישי וזהב בקבוצתי.
ביוגרפיה > רכיבה על אופניים > מדליות

| אולימפיאדה> שנה | אולימפיאדה> מקום | אולימפיאדה> מדליה | אולימפיאדה> תחרות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | ריו דה ז'ניירו (ברזיל) | כסף | מרדף צוות |
אליפות העולם
| שנה | מקום | מדליה | תחרות |
| 2016 | לונדון (בריטניה) | זהב | מרדף צוות |
| 2017 | הונג קונג (סין) | זהב | מרדף צוות |
| 2017 | הונג קונג (סין) | ארד | מרדף יחיד |
| 2018 | אפלדורן (הולנד) | זהב | מרדף צוות |
| 2018 | אפלדורן (הולנד) | ארד | מרדף יחיד |
ביוגרפיה > מותה

קטלין נפטרה מהתאבדות ב-7 במרץ 2019 במעונות של אוניברסיטת סטנפורד בעקבות אפיזודה של דיכאון. לדברי אחותה, היא התאבדה חודשים לאחר שספגה זעזוע מוח עקב תאונת אופניים. האוניברסיטה פרסמה הצהרה שבה נאמר כי שותפתה לחדר של קטלין מצאה אותה מתה בחדרה בקמפוס ללא כל סימן לפעילות פלילית.
לאחר מותה, משפחתה תרמה את מוחה של קטלין לאוניברסיטת בוסטון לצורך מחקר נוסף על זעזוע מוח.
הערות שוליים

↑  Pat Malach published, Kelly Catlin dies at age 23, cyclingnews.com, ‏2019-03-10 (באנגלית)
↑  USA's Kelly Catlin, three-time cycling world champion, dies aged 23, the Guardian, ‏2019-03-10 (באנגלית)
↑   קלי קטלין, מדליסטית כסף מריו ברכיבה על אופניים, מתה בגיל 23, באתר הארץ, 11 במרץ 2019
↑  View Author Archive, Follow on Twitter, Get author RSS feed, Olympic cyclist Kelly Catlin’s family confirms cause of death as suicide, New York Post, ‏2019-03-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  Fred Dreier, Kelly Catlin passes away at 23, VeloNews.com, ‏2019-03-10 (באנגלית)
↑  'She had changed': Did a concussion push Kelly Catlin to a breaking point?, the Guardian, ‏2019-03-15 (באנגלית)
↑   אמיר ענבר, קלי היתה אלופת עולם צעירה ומלאת חיים. כעת קרוביה נלחמים לגלות מדוע התאבדה, באתר הארץ, 18 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118043904X  VIAF: 2956155286671387180006   WorldCat (עם VIAF): 2956155286671387180006
ראלף דרלינג

גנרל סר ראלף דרלינג (באנגלית: Ralph Darling; 1772 –  2 באפריל 1858) היה מושל קולוניאלי מטעם הממלכה המאוחדת, ושירת כמושל ניו סאות' ויילס בין השנים 1825 ו-1831.
תחילת הקריירה

דרלינג החל קריירה צבאית בצבא הבריטי בשנת 1793, בדרגת סג"ם (Ensign) בחטיבת חיל הרגלים ה-45. בשנת 1796 הוא מונה למזכיר הצבאי לסר ראלף אברקרומבי, וזכה לקידום לברבט-קולונל ב-1810 לאחר שפיקד על גדוד בקרב קרונה. הוא המשיך בקידומו הצבאי ב-1813 לדרגת מייג'ור גנרל וב-1814 לדפיוטי אדיוטנט גנרל.
החל מפברואר 1819 ועד פברואר 1824, שימש דרלינג כמפקד הכוחות השולטים במאוריציוס, ובשלוש השנים האחרונות לשהותו באי כיהן במושל בפועל. תקופת שלטונו על האי לא זיכתה אותו בפופולריות רבה: אחת מהחלטותיו הייתה לתת לפריגטה בריטית, שמלחיה היו חולים בכולרה, לעגון באי למרות הוראת הסגר. בתגובה לתרעומת המועצה המחוקקת המקומית על מהלך מסוכן זה, דרלינג פיזר אותה. מיד לאחר פריצת ההסגר, אירעה התפרצות כולרה באי.
עם זאת, תקופתו כמושל בפועל של מאוריציוס הכינה אותו לקבל את תפקידו הבא ב-1824 - מושל ניו סאות' ויילס השביעי.
מושל ניו סאות' ויילס

במהלך כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס, דרלינג הורה על סלילתה של דרך הצפון הגדולה (The great North Road), שחיברה בין הפרברים הסובבים את אזור נהר הוקסברי לסידני ופרבריה, וכמו גם סייעה לסחורות להגיע מעמק הנטר השופע בצפון לשוקי סידני דרך היבשה. הדרך הייתה באורך 260 ק"מ ונסללה תוך עבודת פרך של אסירים. חלקים נרחבים ממנה לא היו בשימוש כבר ביום חניכתה, היות שדרכים חלופיות הציעו אלטרנטיבה טובה יותר לניוד סחורות, ולבסוף היא ננטשה לחלוטין כשדרכים טובות ממנה נסללו באזור.
החלטה נוספת של דרלינג הייתה להסכים לניוד גבולה המערבי של ניו סאות' ויילס, מקו מרידיאן מזרח 135 (שנקבע כגבולה המדינה ב-1788, ומשמש כיום כגבול בין אוסטרליה המערבית לאוסטרליה הדרומית) למרידיאן מזרח 129.
במהלך כהונתו כמושל ניו סאות' ויילס הואשם דרלינג פעמים רבות ברודנות ואכזריות. בעיתון האוסטרליאן התפרסמה כתבה שהאשימה את דרלינג בעינוי שני אסירים, שיהוו דוגמה ומופת לאסירים אחרים סביבם. עינוי זה גרם למותו של אחד מהשניים. האשמה זו מעולם לא הוכחה ואיש לא הועמד לדין; לדרלינג הייתה סמכות מלאה לפזר כל בית משפט.
צעד אחר של דרלינג במהלך שהותו הייתה איסור מוחלט על כל הצגת תיאטרון או בידור. כל ניסיון להעלות מופע או קונצרט דרש אישור ממזכיר המדינה, ודרלינג מעולם לא אישר את הבקשות הרבות.
ביום פרישתו של דרלינג ועזיבתו לאנגליה, העלו לכבודו מופעים והאווירה הייתה מהשמחות ביותר, על פי הכתוב בעיתוני התקופה.
לאחר פרישתו

ראלף דרלינג פרש לאנגליה בתום שירותו כמושל ניו סאות' ויילס. במהלך פרישתו הוא קיבל אות אבירות על שירותו למען הכתר ב-1835, וקודם לדרגת גנרל ב-1841. הוא מת ב-2 באפריל 1858, והותיר אחריו אלמנה, שלושה בנים ומספר בנות.
אתרים הקרויים על שמו

ראלף דרלינג היה מהמושלים המוקדמים של ניו סאות' ויילס, ולפיכך חילק מספר רב של שטרי קניין על קרקעות. בעקבות כך, מספר אחוזות שנבנו באזור ניו סאות' ויילס ומספר אתרים במדינה נושאים את שמו לאות הוקרה: דרלינגטון, דרלינגהרסט, דרלינג פוינט, דרלינג הרבור, דרלינג דאונס, דרלינג סקרפס, רחוב דרלינג החוצה את הפרבר בלמיין ונהר דרלינג, הנהר הרביעי באורכו במדינה.
קירואן

קירואן (בערבית: القيروان מבוטא: ‏Qeirwānקובץ:9erouen.wav‏Ⓘ‏, בצרפתית: Kairouan) היא עיר בצפון מרכזה של תוניסיה, השוכנת כ-180 ק"מ דרומית לבירה תוניס, והיא משמשת כבירת מחוז קירואן. העיר נחשבת לאחת מהערים הקדושות לאסלאם, בין היתר בזכות קברו של אחד מבני לווייתו של מוחמד ובזכות קברים קדושים נוספים השוכנים בה, ובדומה למכה, אל-מדינה וירושלים היא משמשת כמוקד עלייה לרגל. קירואן נוסדה בשנת 670 והייתה במשך מאות שנים בירת איפריקיה. שמהּ בא מהמילה "קרוון" שמשמעותו "מחנה" או "מקום עצירה ומנוחה".
בשנת 2004 התגוררו בקירואן כ-118,000 תושבים, שהם כחמישית מתושבי המחוז, והעיר ידועה בתעשיית השטיחים שלה. כלכלתה נסמכת על החקלאות ועל התיירות, ומאז 1984 פועלת בעיר אוניברסיטה ובה פקולטות לאנגלית, ערבית, צרפתית, פילוסופיה ולארכאולוגיה. במוסד לומדים כ-5,750 תלמידים. ב-1988 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ונבחרה לשמש כבירת התרבות המוסלמית בשנת 2009.
גאוגרפיה

העיר שוכנת בקצה המזרחי של הרי האטלס התוניסאים, במרכזו של מישור רחב ידיים, שאורכו 100 ק"מ מצפון לדרום ו-40 ק"מ ממזרח למערב. כ-70% משטח המישור שגובהו נע בין 40 ל-150 מטר מעל פני הים מעובדים, והחקלאות היא הענף הכלכלי המרכזי באזור. השדות ניזונים ממי תהום וממאגרים שנוצרו על ידי סכרים שהוקמו על שלושה ואדיות בעמק, ואלה מסייעים גם בבקרה ובמניעת שיטפונות, כדוגמת השיטפון הגדול שהתחולל במישור ב-1969.
האקלים בעיר חצי צחיח, ומתאפיין בקיץ יבש ובחורף לח. משקעים בהיקף של כ-290 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחורף ובעיקר בסתיו, ובעונה זו הם עשויים להתאפיין בסופות בעוצמה רבה, כאשר תוך יממה עשויים לרדת גשמים בהיקף של 100 עד 200 מ"מ, ולגרום לשיטפונות.
אתרי העיר

רובע המדינה של קירואן משתרע על פני שטח של 52 הקטאר, אורכו כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר. הוא מוקף בחומה באורך של 3.8 ק"מ, ברוחב של 2.7 מטר ובגובה של ארבעה עד שמונה מטרים. בתחומו שוכנים 4 מסגדים ו-62 מקומות תפילה נוספים, ורבע מאוכלוסיית העיר מתגוררת בו. הידוע בין המסגדים הוא "המסגד הגדול" בפינתו המזרחית (במפה - 1) של הרובע. בעבר שכן המסגד במרכזה של המדינה, אך לאחר כיבוש העיר בידי הבדואים ב-1057 הצטמצם שטחה, וכיום הוא ניצב בשוליה. מסגד ידוע נוסף במדינה הוא "מסגד שלוש הדלתות" (במפה - 2) השוכן בדרומו של הרובע. "מסגד עמר עבדה" (במפה - 3) ו"מסגד הזקן" שוכנים מחוץ למדינה באזור המכונה "פרבר זלאס" (Faubourg des Zlass או Faubourg des Zlas). בצידה הצפוני של המדינה שוכנת הקסבה, ובמרכזה משתרע אזור השווקים - שוק התכשיטים, שוק הבשמים, שוק הנייר והספרים, שוק הזכוכית, שוק מגדלי הסוסים, שוק השטיחים, שוק הנחושת, ושוק העור. בחומה קבועים כיום חמישה שערים בארבעת צדדיה - אלה הם "שער תוניס" ו"שער תוניס החדש" הצמוד לו בצפון (במפה - 10, 11), "שער סוס" (במפה - 12) במזרח, "באב ג'לאדין" בדרום ("שער המרטירים" - במפה -13), ו"השער החדש" ("באב א-ג'דיד, במפה - 14). אתר חשוב נוסף בעיר הוא מאגר האע'לבים שמצפון למדינה.