stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עודד קפליוק
קורות חיים

למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ולתואר ראשון במדעי המדינה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב (בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה), שימש עורך פרסומים במשרד החקלאות ועורך השידורים החקלאיים בקול ישראל, ממקימי הטלוויזיה (הערוץ הראשון), שם שימש מפיק במאי של תוכנית המדע ותוכניות דוקומנטריות. קפליוק הוא הבעלים ובמאי הבית של חברת "ביקון" המפיקה סרטי תדמית, מיצגים רב מסכיים ומורשת. הפיק וביים יותר מאלף סרטים במסגרות השונות.
בין השאר היה מעורב בהכנת מיצג הווידאו הרב-מסכי המסונכרן הראשון בעולם.
עבודותיו זכו בתריסר פרסים בינלאומיים.
ספריו

"עדשה מוטרפת", הוצאת הדים, 2006
"אהבת שקרים לבנים", הוצאת ביקון, 2011
"תמרה והאיש עם עיני הזיקית", הוצאת ביקון, 2013
"שירים עכשיו ולתמיד", הוצאת ביקון, 2015
"לשיר אקטואליה", הוצאת ביקון, 2016
"ניחוח שיר", הוצאת ביקון, 2017
"פעימות", הוצאת ביקון, 2018
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "מנחם קפליוק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3812
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310144405171  ISNI: 0000 0000 5374 0273  LCCN: no2007008720  VIAF: 19448020   WorldCat (עם VIAF): 19448020
רחלים

| --- | --- |
חזית שורת מבני הקבע, 12/2006
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎529 מטר
תאריך ייסוד: 1991
תנועה מיישבת: אמנה
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,189 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,189 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון השומרון מוגדלת) רחלים(למפת צפון השומרון רגילה) רחלים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רחלים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רחלים32°06′08″N 35°15′26″E﻿ / ﻿32.1022434373135°N 35.2570974817548°E﻿ / 32.1022434373135; 35.2570974817548  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון באדום - רחלים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

רְחֵלִים היא התנחלות במתכונת של יישוב קהילתי דתי באזור השומרון, על כביש 60 מזרחית לאריאל, המשתייך למועצה אזורית שומרון. בסמוך ליישוב מצפון מזרח שוכן הכפר יתמא.
נכון לשנת 2017 מונה היישוב כמאה משפחות. ועדת הקליטה שביישוב מקבלת רווקים להתגורר ביישוב, דבר שנחשב חריג ביישובים בעלי אופי דתי-לאומי.  ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
היסטוריה > הקמה

היישוב הוקם בשנת ה'תשנ"ב, 1991, מייד לאחר פיגוע ירי ב-28 באוקטובר 1991, על אוטובוס שהיה בדרך להפגנת תמיכה בשמיר בכיכר מלכי ישראל לקראת צאתו לועידת מדריד, בו נרצחו נהג האוטובוס, יצחק רופא, ותושבת שילה רחלה דרוק. היישוב החל כמאחז באתר הפיגוע, בסמוך לצומת תפוח, ונקרא על שמן של רחלה דרוק, ושל רחל וייס שנשרפה למוות עם שלושת ילדיה בפיגוע בבקעה ב-1988.
באותו לילה שבו הוקם המאחז הוקם גם היישוב שבות רחל, כאשר ראשי יש"ע בהנהגת זאב חבר ויעקב כ"ץ (כצל'ה), ראו ברחלים פעולת הסחה כדי להסתיר את התבססות היישוב שבות רחל. המתנחלים הראשונים שהגיעו כבר באותו לילה למקום הפיגוע על מנת להישאר בו, לא ידעו על כוונה זו והתעקשו על הישארות במקום. בלילה הראשון אישר צה"ל רק לנשים חברותיה של רחלה דרוק להישאר במקום, וכן לשלושה גברים שישמרו במקום. למחרת נענה צה"ל לבקשה של גאולה כהן לאפשר לנשים להישאר במקום עד תום ימי השבעה. השהות במקום התארכה, ולאחר חודש, בעקבות רצח תושב עפרה ברמאללה, הובאו למקום שלושה קראוונים, והמתנחלים קיימו טקס הנחת אבן פינה ליישוב. שר הביטחון, משה ארנס, ביקש מצה"ל שלא לפנות את הקראוונים והדבר יצר עימות בינו ובין הרמטכ"ל, אהוד ברק, בעוד המתנחלים מתבצרים במקום כדי למנוע פינוי. למחרת הושגו הסכמות שהתירו לנשים לשהות במקום במשך חודש נוסף. בינואר 1992 אישר ארנס למתנחלים להישאר חודש נוסף ברחלים.
פעילות הנשים ברחלים הייתה לסמל ובחודשים שלאחר מכן התקיימו פעולות התנחלות של נשים תחת הכותרת "נשות רחלים".
היסטוריה > השנים הראשונות

בשנים 1992–1994 המקום הפך להיאחזות נח"ל תחת אחריות גדוד הבקעה של פיקוד הנח"ל. גרעיני נח"ל של תנועת הנוער בית"ר תחזקו את המקום, גרעין שר״ך (מחזור צ״ו) הקים את היאחזות רחלים הגרעין מתנועת בית״ר, גרעין אתג"ר (מחזור צ"ז) וגרעין לו"ל (מחזור צ"ח). במקביל שהו במקום קבוצה קטנה של מתנחלות.
במשך מספר שנים הוחזק המקום על ידי קבוצה קטנה של צעירים, אשר דאגו שהמקום לא יינטש. במשך שלוש שנים היו תקופות שלא התגוררו בפועל תושבים במקום. אישורים לשהייה במקום כמעט שלא ניתנו, והמקום הוחזק תוך הסכמה בשתיקה של ממשלת יצחק רבין.
בשנת ה'תשנ"ד 1994 הגיעו שישה בחורי ישיבה מישיבת בית אל בברכתו של רבם הרב זלמן ברוך מלמד על מנת לגור במקום ולהקים בו מדרשה תורנית בשם "מדרשת יצחק על שם יצחק רופא" (נהג האוטובוס שנהרג באותו פיגוע במקום).
השישה התגוררו במקום בלילות, ובמשך היום למדו בישיבה בבית אל. המדרשה פעלה בשבתות בלבד בניהולו של הראל כהן, אחד מששת בחורי הישיבה, מזכירו של הרב זלמן מלמד ולימים ראש לשכתו של ח"כ יעקב כ"ץ (כצל'ה). פעילותם נתמכה בתקציב זעום מטעם תנועת אמנה אשר הרוח החיה והמארגנת מטעמה הייתה תושבת שילה וחברתה של רחלה דרוק, אורית רפפורט. למקום נאסרה כל סלילה של דרך קבע, וההגעה למקום הייתה כרוכה בקשיים לא מעטים. חשמל סופק על ידי גנרטור. הקשר הטלפוני היה רק באמצעות מכשיר קשר; שכן הצבא אסר על חברת בזק לספק תשתית טלפון למקום. כל אותה שנה הוקצו כחמישה חיילים לשמור על המקום בש"ג ובמגדל שמירה. השישה בהנהגתו של אריאל בן דוד (בנדא) היוו למעשה את נוער הגבעות הראשון שייסד את השיטה להקים יישוב באמצעות בחורים רווקים המתגוררים לבדם באוהל על גבעת טרשים.
היסטוריה > הסדרה

בתחילת 1994, בעת ביקורו של אלוף פיקוד המרכז במקום נחמיה תמרי ימים ספורים לפני מותו, הוא ביקש לקבוע סטטוס קוו והסיר את איומי ההריסה מהמקום. בהמשך הוקמה במקום היאחזות נח"ל וכן התבצע תהליך הגדלת ההיאחזות. ממשלת ישראל לא ראתה ברחלים יישוב עצמאי, אלא שכונה של כפר תפוח, ולכן הלמ"ס מנה את תושביו בתוך אוכלוסיית כפר תפוח. בשנת ה'תשנ"ח 1998, ביקשה מפלגת מולדת להצטרף לממשלת בנימין נתניהו. אחד התנאים שהוצג מטעמה היה אזרוח של ההיאחזות, ואכן משרד השיכון אישר תכנון שכונת מגורים במקום.
בחודש מרץ 2009, בעקבות עתירת ראש מועצת כפר א-סאוויה השכן, הוציא בג"ץ צו האוסר על המשך בנייה ואכלוס של תשעה בתים שנבנו ללא היתר על אדמות מדינה טרם הסדרת היישוב. ב-23 באפריל 2012, במהלך כהונתה של ממשלת ישראל השלושים ושתיים, החליט צוות שרים לפעול להסדרת המעמד של רחלים. בתחילת 2013 חתם אלוף פיקוד המרכז על הכרה ברחלים כיישוב עצמאי, תוך כדי כך אישר גם את נופי נחמיה (המכונה "רחלים מערב"). בכך הפכה רחלים ליישוב ה-32 במועצה אזורית שומרון. בשנת ה'תשע"ה הוקמה בסמוך ליישוב ישיבה קטנה ברוח חסידית בשם "פרי הארץ".
בנובמבר 2017 פורסמה התב"ע של רחלים.
ב-3 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נורו עשרות יריות לעבר בתי היישוב מכפר ערבי סמוך.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  רחל דרוק, אם לשבעה, נהרגה לעיני בנה רועי, מעריב, 29 באוקטובר 1991
↑  שתי הנשים נרצחו בתאריכים סמוכים זה לזה: רחל וייס- אור לכ' בחשוון, ורחלה דרוק - אור לכ"א בחשוון
↑  עשרות תושבים הצטרפו להתנחלות באתר הפיגוע, מעריב, 30 באוקטובר 1991
↑  בחשאי ובחסות החשיכה עלה על הקרקע הישוב מצפה רחל, מעריב, 31 באוקטובר 1991
↑  מתנחלים חסמו דרכים בשומרון הרמטכ״ל: תרסנו את עצמכם, מעריב, 3 בדצמבר 1991
↑  חנן שלאין, המתנהלים: ההבלגה שלנו נגמרה ברור לכולם שסיר הלחץ יתפוצץ, מעריב, 3 בדצמבר 1991
↑  בכיר במטכ״ל: "שר הביטחון נותן לגיטימציה למעשים בלתי חוקיים", מעריב, 4 בדצמבר 1991
↑  מחריף עימות ארנס־ברק על פינוי התנחלות רחלים, מעריב, 5 בדצמבר 1991
↑  מתנחלים באו למנוע פינוי רחלים ורקדו הורה בגשם, מעריב, 5 בדצמבר 1991
↑  צבא השלום ערוך ומונן לפקודתך, ביילין, חדשות, 29 בספטמבר 1993
↑  צה״ל מבהיר: האל״מ שהעביר מידע לראשי התחיה – ביצע את תפקידו, מעריב, 8 בדצמבר 1991
שמחת חנוכה ברחלים, מעריב, 9 בדצמבר 1991
↑  אביבה לורי, רחלים. עזרת נשים, מעריב, 13 בדצמבר 1991
↑  עמנואל רוזן, ארנס אישר בחשאי: המתנחלים ישארו עוד חודש ברחלים, מעריב, 13 בינואר 1992
↑  שפרה הורן, הוקמה שדולת נשים ציוניות: "תשובה הולמת לנשים בשחור", מעריב, 19 בפברואר 1992
בית ספר למתנחלים צעירים, מעריב, 17 בינואר 1992
מתנחלות בקו העימות, חדשות, 2 בפברואר 1992
↑  דירות מוצעות ברחלים, יישוב שלא אושר, חדשות, 6 במאי 1992
↑  צו ביניים שהוצא על ידי השופט מלצר בבג"ץ 2295/09 ב-22.03.09. פסק הדין בעתירה ניתן ב-31.07.13 והותיר את הצו על כנו עד לשינוי המעמד התכנוני של השטח.
↑  עמרי נחמיאס, צוות השרים של הממשלה החליט להסדיר מעמדן של סנסנה, רחלים וברוכין, באתר nana10‏, 23 באפריל 2012
↑  רחלים יהפוך לישוב מן המניין, באתר ערוץ 7, 6 בינואר 2013
↑  עדו בן פורת, פורסמה התב"ע ליישוב רחלים, באתר ערוץ 7, 9 בנובמבר 2017
↑  אלישע בן קימון, אחרי ארוחת שבת: ירי לעבר בתים ברחלים שבשומרון, קליע חלף מעל ראשו של בן 6, באתר ynet, 5 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597850405171
וסילה לופו

וסילה לופו (ברומנית: Vasile Lupu;‏ 1595–1661) היה שליט נסיכות מולדובה במהלך שתי תקופות, הראשונה מאפריל 1634 עד אפריל 1653, והשנייה ממאי 1653 עד יולי 1653.
וסילה לופו היה בנם של הרפתקן אלבני, כנראה ממוצא ארומני, ואם שהייתה בתו של בויאר בן נסיכות מולדובה. הוא נולד ביישוב ארבנאשי (Arbănaşii), שליד טיראנה או בארבנאסי שליד וליקו טרנובו בבולגריה, לפי מקורות אחרים, בפורוישצ'ה על יד ראזגרד, גם כן בבולגריה, בשם לופו קוצ'י, לאב בשם נקולאי קוצ'י (Neculai Coci) ולאם בשם אירינה (Irina). המשפחה עברה את הדנובה והתיישבה בנסיכות ולאכיה, שם הגיע האב לדרגת אגה. ללופו היו שני אחים, גאורגה (Gheorghe) וגבריל (Gavriil), ואחות בשם מארגה (Marga‏).
הבן, לופו (הזאב), עבר אל נסיכות מולדובה, שם היה לויסטיר (מין שר אוצר) בתקופתו של השליט גספאר גראציאני. השליט הזה גם חיתן את לופו עם טודוסקה (Tudosca), בתו של הוורניק הגדול בוצ'יוק (Bucioc). למרות היחס הטוב שקיבל מהשליט, לופו לא הסכים למדיניותו האנטי-עותמאנית, וכתוצאה מכך נכלא באמתלה שהיה חסר סכום כסף באוצר ואפילו עונה על ידי צריבת חזהו בברזל מלובן באש.
ב-1626, תחת שלטונו של מירון ברנובסקי-מובילה, לופו היה וורניק של הארץ העליונה (החלק הצפוני של נסיכות מולדובה), וב-1630 היה האטמן ופרקלאב של סוצ'אבה. לקראת מינויו של השליט אלכסנדרו איליאש לופו כבר היה וורניק של הנסיכות כולה.
הדחתו של אלכסנדרו איליאש

נגד השליט מירון ברנובסקי-מובילה פעלו בבירה העות'מאנית מלשינים, שטענו נגדו, שהוא הולך לעשות יד אחת עם הפולנים נגד האימפריה העות'מאנית. הסולטאן שמע למלשינים וביטל את המינוי של מירון ברנובסקי - מובילה לשליט נסיכות מולדובה וציווה עליו לבוא לקונסטנטינופול. ברנובסקי, שהיה נאמן לעות'מאנים ולא זמם נגדם, ציית להוראה ונסע לקונסטנטינופול, ציות שפעל לטובתו מאוחר יותר. הסולטאן מינה את אלכסנדרו איליאש, מי שכבר שלט בעבר בנסיכות מולדובה, להיות השליט החדש. כשהגיעו למולדובה הידיעות על המינוי, התעוררה לכך התנגדות, כי זכרו את התנהלותו של איליאש בכהונתו הקודמת, כשהסתמך על עוזרים טורקים ויוונים והטיל מיסים כבדים. במולדובה הרכיבו משלחת בת 80 בויארים, מהנכבדים ביותר ובראשם הוורניק לופו, שעמדו לצאת לקונסטנטינופול ולבקש את ביטול המינוי.
איליאש, ששמע על יציאת המשלחת, ניסה, באמצעות יועצו היווני, בָאטִישְטֶה וֶוֶלִי, שיצא לדרך מלווה בחיילים טורקיים, לעצור את המשלחת בדרכה, אך הניסיון לא צלח. כשהגיעה המשלחת לקונסטנטינופול, נעצרו ונכלאו חלק מחבריה, אך לבסוף, לאחר משא ומתן, הושג הסכם בין אלכסנדרו איליאש ובין הבויארים והכל נסעו למולדובה. ב-1632 הצליח איליאש להביא למינוי בנו, ראדו, כשליט נסיכות ולאכיה, אך המינוי לא מומש, כי פרץ מרד ומאתיי באסאראב הביס את ראדו. הסכסוך בין איליאש ובין הבויארים לא נרגע, איליאש הטיל מיסים כבדים והמשיך להיעזר ביועצים זרים ובעיקר בוולי, שכבר הוזכר. בעקבות הצלחת המרד של מאתיי באסאראב ובעקבות שמועה שהגיעה לאוזני הבויארים, שאיליאש, לפי עצת וולי, מתכנן "לחתוך אותם" בחג הפסחא, קמה מהומה רבה והתאסף המון גדול ובראשם לופו.
באפריל 1633, כשאיליאש ראה את ממדי ההתקוממות, החליט לפרוש מכס השלטון. הוא אסף סביבו את משפחתו ויועציו ואת הבויארים, שהגנו עליו מזעם ההמון ויצא לדרך לכיוון הדנובה. במישור בחלוי הקיפו אותם איכרים ותבעו מהשליט את יועציו היוונים והוא החליט להקריב כמה מהם. וולי, שניתן להמון, נקצץ בגרזנים וגם גורלם של יועצים נוספים היה דומה. אחד האיכרים תלש אפילו את גלימת השליט ועצם גדולה, שהועפה אליהם, פגעה בראשו של לופו ופצעה אותו די קשה.
איליאש הצליח להגיע לגאלאץ ומשם הפליג בספינה קטנה עד קונסטנטינופול.
בימי ברנובסקי ומובילה

לאחר פרישתו של איליאש, הבויארים העדיפו את לופו כשליט, אך תבעו ממנו להסכים מראש על גובה המיסים שיטיל. לופו, שלא רצה שכתיבו לו תנאיים, סירב. בעקבות סירובו הזמינו הבויארים את אחד השליטים שקדמו לאיליאש, את ברנובסקי, שבינתיים התיישב באוסטיה, בפולין. ברנובסקי נענה בשמחה ונסע לקונסטנטינופול יחד עם הבויארים התומכים בו. אויביו ובראשם לופו, שרצה את התפקיד לעצמו, שלחו לקונסטנטינופול מכתבים בהם הזהיר שברנובסקי הוא מרגל פולני. בצירוף מקרים אומלל עבור ברנובסקי, פשטו הקוזקים על החופים הטורקים של הים השחור והדיוואן העות'מאני קיבל את דעת המופתי הגדול והחליט להוציא את ברנובסקי להורג. ההוצאה להורג, בעריפה, בוצעה בנוכחות הסולטאן ביום 2 ביולי 1633.
הבויארים הרומנים, שליוו את ברנובסקי, נכלאו ופחדו שמצפה להם אותו גורל. במצב זה פנה אליהם הווזיר וציווה עליהם לבחור לעצמם איזה שליט שהם רוצים. מויסה מובילה, שהיה בקונסטנטינופול באותו זמן ונהנה מפרוטקציה של הסולטאן וכבר שלט בעבר בצורה מתונה בנסיכות מולדובה, היה בחירת הבויארים. בדרכו אל מולדובה שלח השליט החדש את צ'חאן הוורניק ועוד שני פקידים רמי מעלה לתפוס את לופו, כי כבר נודע לו שבגלל תככיו הוצא ברנובסקי להורג. הדבר נודע ללופו והוא ברח מיאשי אל היערות ולאחר מכן לוולאכיה ומשם הגיע לקונסטנטינופול, כשהוא מחופש לסוחר.
כהונתו של מויסה מובילה הייתה קצרה, רק 9 חודשים ובמהלכם נאלץ לקחת חלק במערכה צבאית עות'מאנית נגד הפולנים. תוצאות המערכה והסיוע הלא מלא שנתן הביאו לכך שהצבא העות'מאני בנסיגתו דרך מולדובה שרף יישובים ושבה ילדים ונשים, שמכרו בהמשך כעבדים. מובילה הודח ויצא ממולדובה אל פולין עם 1,400 חיילים נאמנים ועם אוצרו הגדול, 60 ארגזי כספים. באפריל 1634 מונה לופו לשליט נסיכות מולדובה.
וסילה לופו ויחסיו עם הטטרים ועם הקוזאקים

המינוי של לופו לשליט נעשה לפני 9 באפריל, אך כניסתו אליו הייתה רק ב-27 באפריל, ביאשי. כשליט לופו אימץ שם חדש, וסילה ("וסילאוס", משמעותו "מלך"), כאחד מתארי הקיסרים ביזנטים. השליט וסילה לופו התאפיין באהבת סימני העושר (ערכם של כפתורי גלימת הטקס שלו, שהיו עשויים מיהלומים, היה 100,000 מטבעות זהב ותכשיטי רעייתו היו שווים 400,000 מטבעות זהב), הוא אהב תרבות והיה דתי. לופו הביא למולדובה את הדפוס, הקים מוסד לימודי עליון וגם מבני דת נוצריים.
וסילה לופו היה נאמן לשלטון העות'מאני והקפיד במילוי התחייבויותיו כלפיו, שילם את המיסים בזמן ושמר על יחסים טובים עם פקידי הממשל הבכירים בקונסטנטינופול, שקיבלו ממנו מתנות יקרות.
בשנת 1637 התארגנה קואליציה צבאית נגד הטטרים של חבל בוג'אק ווסילה לופו לקח חלק בה. הטטרים האלה, בהנהגת קנטמיר פאשה, היו מטרד קבוע עבור כל שכניהם, שסבלו מפשיטות שוד שלהם. כשקנטמיר פאשה ראה שקמו נגדו הצבאות של נסיכות מולדובה, נסיכות ולאכיה והח'אן של קרים, ברח לקונסטנטינופול, שם הרגו אותו בחניקה והטטרים של בוג'אק הועברו ממקומם, כש-20,000 מתוכם התיישבו בפולין.
עד 1649 שמר וסילה לופו על יחסים תקינים עם שכניו ממזרח, אך בשנה זו חזרו מפולין, דרך מולדובה, טטרים שלקחו שם עבדים ושלל. הם עברו דרך מולדובה בלי לשדוד אותה, כי היו ידיהם מלאות בשלל, אך גרמו לנזקי מעבר. כשהגיעו אל וסילה לופו המולדבים המתלוננים, הוא ציווה מיד על ראשי צבאו לתקוף את הטטרים. הטטרים, שהופתעו בהתקפה זו, איבדו את כל השלל והעבדים וחלקם גם את חייהם. השורדים התלוננו בפני הח'אן ובתגובה פלשו בשנה שלאחר מכן אל מולדובה הטטרים של קרים יחד עם הקוזאקים.
שידוך מלווה בפרעות

ב-1648 מרדו הקוזאקים בשלטון הפולני ותחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי זכו להצלחות בפעולותיהם נגד הפולנים. חמלניצקי רצה לייצור קשרים גם עם שכניו, לכן פנה אל וסילה לופו במכתב וביקש את יד בתו הצעירה, רוקסנדרה (הבת הבכורה של לופו, מאריה, נישאה ב-1645, ביאשי, למגנאט הליטאי יאנוש רדזיוויל), עבור בנו, טימיש חמלניצקי. רוקסנדרה, בתה של לופו ורעייתו הראשונה, טודוסקה, הייתה נודעת ביופייה ובחינוכה בחצר הסולטאן העות'מאני (שהתה שם כבת ערובה) וידעה לדבר פולנית, טורקית ויוונית והייתה מבוקשת על ידי חתנים נכבדים נוספים וביניהם זיגיסמונד, בנו של שליט טרנסילבניה, האציל הפולני רב הכוח, פוטוצקי וגם וישניוביצקי, שליט קרקוב, שהגיע ליאשי בתחפושת של אדם פשוט רק כדי לראותה. וסילה לופו, שלא רצה להשיב בחיוב לחמלניצקי, נמנע ממתן תשובה ברורה. כדי לשכנע את וסילה לופו, פלשו אל נסיכות מולדובה, ב-1650, הקוזאקים יחד עם הטטרים, הציתו את הערים ואפילו את עיר הבירה, את יאשי, ממנה יצאו וסילה לופו ובני משפחתו עוד לפני כן. הפולשים בזזו את הרכוש וגם לקחו שבויים רבים ומכרו אותם לעבדות.
וסילה לופו, שנסוג עם צבא קטן לתוך חורשות באזור וסלוי, נאלץ לשלם לחאן הטטרי 130,000 טאלרים ולתת לו מתנות שונות. הוא גם התחייב לשלם בעתיד סכום שנתי ולספק לו גלימה יקרה כל שנה. בוגדן חמלניצקי קיבל רק 10,000 טאלרים בנוסף להסכמת וסילה לופו לשידוך המבוקש.
לאחר שהפולשים עזבו את מולדובה ושבו לארצותיהם, פשטה על פני הארץ מגפה קשה, כנראה דבר, שתבעה קורבנות רבים. לאחר הניצחון בו זכו הפולנים נגד הקוזאקים והטטרים ב-1651 חשב וסילה לופו שיוכל להפר את הבטחתו להשיא את בתו לטימוש חמלניצקי, אך ניצחון שנחלו הקוזאקים על הפולנים ב-1652, הביאו למסקנה שאין דרך חזרה. חתונת טימוש ורוקסנדרה נערכה ביאשי וב-6 בספטמבר השניים יצאו לדרכם עם הנדוניה שכללה 200,000 מטבעות זהב, מתוכם 50,000 בתכשיטי הכלה.
היחסים עם נסיכויות ולאכיה וטרנסילבניה

19 שנות שלטונו של וסילה לופו (1634 - 1653) היו מקבילות ל-22 שנות שלטונו של מאתיי באסאראב (1632 - 1654) בנסיכות ולאכיה, לכן הייתה חשיבות רבה ליחסים שהתרקמו בין שני השליטים. ב-1635 עשה יד אחת עם מאתיי באסאראב ושניהם שילמו את השוחד הדרוש לקבלת פסק דין מוות נגד אויבם המשותף בקונסטנטינופול, יווני עשיר ורב השפעה בשם קורט צ'לבי (Kurt Celebi). בהמשך שאף לופו לתפוס את כס השלטון בוולאכיה עבור בנו, מאוחר יותר שבו לדו קיום בשלום ולבסוף התחדש המאבק עם תוצאות הרות גורל עבור וסילה לופו. בתקופה זו כיהנו בנסיכות טרנסילבניה ג'רג' ראקוצ'י הראשון וג'רג' ראקוצי השני, שהיו בני ברית של מאתיי באסאראב.
היחסים עם נסיכויות ולאכיה וטרנסילבניה > שאיפות, מזימות ופלישות אל ולאכיה

וסילה לופו ומאתיי באסאראב סיכמו ב-1634 לקיים יחסים ידידותיים, אך כעבור שלוש שנים, ב-1637, התחיל לופו לפעול לתפיסת השלטון בנסיכות ולאכיה, כדי להושיב על הכס את בנו, יואן. את הניסיון הראשון עשה לופו לאחר הפעולה הצבאית רבת המשתתפים נגד הטטרים של הבוג'אק. בסיום הפעולה פנה הצבא של מולדובה אל ולאכיה והתקדם לתוכה עד גאורגיצה (Gheorghiţa). מאתיי באסאראב העמיד נגדו את צבאו וביקש סיוע מראקוצי. מצביא של ראקוצי בשם יאנוש קמני הגיע לקראת אמצע נובמבר עם עשרת אלפים חיילים ולופו העדיף לסגת ללא מלחמה. הצבא הוולאכי עקב אחר לופו עד הגבול ונעצר, אולם החיילים הטרנסילבניים עברו דרך מזרח נסיכות מולדובה תוך כדי בזיזת הארץ ושבו לארצם.
ב-1639 עשה וסילה לופו ניסיון שני, כשהפעם רצה את השלטון בוולאכיה לעצמו ואת השלטון במולדובה עמד להעביר לבנו, יואן. לקראת ניסיון השתלטות זה עשה לופו עבודות הכנה בקונסטנטינופול, שם הפעיל את חבריו, חילק מתנות נדיבות והציע תשלום חד פעמי של 300000 טאלרים ולעלות את המס ששילמו הנסיכויות לאימפריה העות'מאנית בסכום נוסף של מאה אלף טאלרים לכל אחת מהן. תמורת המתנות וההבטחות הוא קיבל ב-2 בנובמבר צו אימפריאלי שביטל את שלטונו של מאתיי באסאראב. וסילה לופו אסף את צבאו ועם סיוע מסוים מהטטרים יצא נגד באסאראב. באיגרת לבויארים של ולאכיה קרא להם הסולטאן העות'מאני לא להתנגד ללופו, אחרת ימחה אותם מעל אדמותיהם, יישב על אדמותיהם טורקים ובכנסיותיהם ישמעו את קולו המואזין. ב-22 בנובמבר הגיע לופו עם צבאו לפוקשאן (עיר בגבול שבין הנסיכויות) ובמסמך שנכתב כאן כינה את עצמו "אדון מולדובה וולכיה".
מאתיי באסאראב לא נבהל וערך את צבאו לקראת הפולש. וסילה לופו התקדם עד היאלומיצה ובאסאראב נערך מולו מעבר לפרחובה, אחד מיובלי היאלומיצה. חלק מצבאו של לופו התפזר תוך חיפוש מלקוח ובאסאראב ניצל זאת. צבאו של באסאראב צלח את הנחל, כשכל פרש לוקח איתו גם חייל רגלי וכך הפתיע את צבאו של באסאראב, שלא הצליח לעמוד מולו ונסיגתו הפכה במהרה למנוסה מבוהלת תוך כדי עזיבת הנשק והציוד, שנפלו שלל לידי חילות באסאראב. וסילה לופו נמלט לבראילה וראן כמעט נעצר על ידי מפקדי משטרה טורקים מקומיים, ששמעו על תבוסתו. הוא ברח תוך דילוגים על גדרות ואז ברכיבה עד גאלאץ, כשהוא מותיר מאחוריו את שאריות רכושו. כתוצאה מתבוסתו, בקונסטנטינופול הוצא להורג בחניקה ידידו הווזיר שתמך בו. הסולטאן שלח לבאסאראב גלימה חדשה ומכתב בו נאמר לו שווסילה לופו תקף אותו בלא ידיעת והסכמת הסולטאן.
היחסים עם נסיכויות ולאכיה וטרנסילבניה > השלום ובניית הכנסיות

לאחר מותו ממחלה של יואן, הבן של וסילה לופו, ב-1640, נרגעו היחסים בין לופו ובין באסאראב, הם השלימו ואף בנו כנסיות לציון השלום ביניהם.
בשנת 1644 הגיע לחצרו של מאתיי באסאראב משלחת ששלח וסילה לופו ובראשה המיטרופוליט המולדבי ורלאם (Varlaam). המיטרופוליט פעל לשכנע את באסאראב שעדיפים יחסי שכנות טובים בין שני השליטים הרומנים וכסימן רצון טוב מוכן וסילה לופו לבנות כנסייה בוולאכיה. באסאראב קיבל את הפנייה ברצון רב והשיב שבתמורה הוא יבנה כנסייה במולדובה. וסילה לופו שיקם מהיסוד את הכנסייה של מנזר סטלאה (Stelea), בטרגובישטה, שבה היה קבור גם אביו, ניקולאה. בנוסף לבנייה מחדש של הכנסייה, בנה לופו גם מבני עזר רבים. בו זמנית בנה באסאראב, במולדובה, בחבל פוטנה, את המנזר סובז'ה (Soveja), מנזר מבוצר היטב.
קרב פינטה > הפלישה למולדובה

בסוף 1652 שוב התדרדרו היחסים ולגבי הסיבה יש מחלוקת. סברה אחת טוענת שלופו, בעזרת הקוזקים של חתנו, תכנן להרחיב את שלטונו וסברה אחרת טוענת שג'רג' ראקוצי השני החליט להדיח את שליט נסיכות מולדובה וגייס למטרותיו גם את מאתיי באסאראב. באביב 1653 תמכו ראקוצי ובאסאראב תמיכה צבאית בלוגופט הגדול של וסילה לופו, גאורגה שטפאן, שמרד נגד לופו וניסה לתפוס את השלטון. גוף לוחם טרנסילבני, בפיקודו של יאנוש קמני, חדר לנסיכות מולדובה דרך מעברי ההרים המפרידים בינה ובין טרנסילבניה. גוף צבאי ולאכי, בפיקוד הספטאר הוולאכי, דייקול בויצ'סקו (Diicul Buicescu) הגיע מכיוון מילקוב.
לופו הופתע מהפלישה וכשהפולשים הגיעו לרומאן, הוא נסוג לכיוון חוטין ובהמשך עבר את הדניסטר ושלח לבקש עזרה מחתנו, טימיש חמלניצקי. הפולשים הגיעו בינתיים לבירת נסיכות מולדובה, ליאשי.
קרב פינטה > שובו של וסילה לופו

לאחר שגאורגה שטפאן הושב על כס השלטון ביאשי, הגיע טימוש חמלניצקי עם צבא של 8,000 קוזקים. טימוש עבר את הפרוט ב-30 באפריל ולמחרת הכה את צבאו של גאורגה שטפאן בפופריקאן (Popricani), שבאזור יאשי ותפס את השלטון בעיר הבירה. וסילה לופו שב ליאשי ולקח את מושכות השלטון לידיו. הוא לא הסתפק בכך והחליט לנקום במאתיי באסאראב - יצא עם כל צבאו ועם צבאו של חמלניצקי לכיוון ולאכיה ובהגיעו לפוקשאן, שרף את החלק הוולאכי של העיר.
קרב פינטה > מהלכי קרב פינטה

במהלך הקרב שנערך בין צבא נסיכות מולדובה, שהסתייע בלוחמים קוזקים, שהונהגו על ידי טימוש חמלניצקי ובין הצבא הוולאכי, ליד כפר בשם פינטה, ניצח הצבא הוולאכי ווסילה לופו וטימיש חמלניצקי נמלטו בהשאירם את צבאם מאחור. הקוזקים הצליחו לסגת בצורה מסודרת וללא אבדות כבדות, אך הצבא המולדבי נופץ, 3,000 עד 4,000 מולדבים נותרו בשדה הקרב וגם 16 תותחים.
המצור על סוצ'אבה ומותו של טימוש

לאחר קרב פינטה נמלט וסילה לופו ובעקבותיו יצא גאורגה שטפאן, שנכנס לנסיכות מולדובה דרך פוקשאן עם סיוע ולאכי. גאורגה שטפאן עצר ברקצ'יון (Răcăciuni) והמתין לסיוע טרנסילבני. עם קבלת הסיוע המיוחל הוא יצא עם צבאו לכיוון יאשי. בקרב, שנערך באמצע יולי 1653, בסרקה (Sîrca), מול צבאו של וסילה לופו, שמספר חייליו היה גדול יותר, ניצח גאורגה שטפאן וצבאו של לופו התפזר. לופו, שמשפחתו ואוצרותיו נותרו במצודת סוצ'אבה, אליה כבר לא היה יכול להגיע, עבר את הדניסטר ושלח בקשות לעזרה אל מחותנו, בוגדן חמלניצקי.
לעזרת לופו חש בפעם נוספת טימיש חמלניצקי, שהגיע עם 9,000 קוזאקים. הקוזאקים בזזו תחילה את מנזר דרגומירנה ואת הסביבה ואז חדרו לתוך סוצ'אבה. בינתיים קיבל גאורגה שטפאן תגבורת של 10,000 לוחמים מטרנסילבניה ותגבורת נוספת מיאשי ושם מצור על סוצ'אבה. ההסתערות הראשונה על החומות לא צלחה והמצור נמשך 12 שבועות, שבמהלכן פשט הרעב בין הקוזאקים הנצורים בעיר והם נאלצו לאכול את עורות הסוסים ואת נעליהם.
ביום 12 בספטמבר נפצע טימיש חמלניצקי ברגלו וכעבור שישה ימים מת מפצעו. וסילה לופו, שקיבל סיוע צבאי מהח'אן הטטרי, היה בדרכו עם הצבא החדש אל סוצ'אבה, כשנודע לו על נפילתה ועל כך שמשפחתו ואוצרו נפלו לידי גאורגה שטפאן. הוא חצה פעם נוספת את הדניסטר בחיפוש מקלט אצל הקוזקים. מאוחר יותר עבר אל הח'אן של קרים וזה החזיק בו כמה חודשים, עד שקיבל הוראה מהסולטאן לשלוח אותו לקונסטנטינופול. לופו הגיע לקונסטנטינופול ביוני 1654 ונכלא, אך בתנאיים נוחים יחסית.
אחרי ששוחרר מן הכלא ניסה לשווא לזכות שוב בשרביט המלוכה. הוא מת בשנת 1661 בקונסטנטינופול. מאוחר יותר עצמותיו הובו ליאשי ונקברו מחדש במנזר שלושת בכירי הכנסייה, לצד שאר בני משפחתו.
יהודי נסיכות מולדובה בתקופת וסילה לופו

וסילה לופו התייחס יפה ליהודים שהתיישבו בארצו ובעיקר ביאשי וראה בהם מקור הכנסה נוסף והיה לו רופא יהודי ונציאני. פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה, אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט, וסילה לופו, להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנדרה, עם טימיש, בנו של בוגדן חמלניצקי. הקוזאקים תפסו יהודים, עינו אותם כדי שיגלו איפה החביאו את כספם ושחררו אותם רק תמורת תשלום. תופעה זו חזרה על עצמה כשהקוזקים ליוו לחתונתו ביאשי את טימיש חמלניצקי, בשנת 1652, ורק התערבות הפטריארך מקריוס מאנטיוכיה, שהיה במקרה ביאשי, הצילה את הקהילה מחורבן גמור. תקופה קשה זו תוארה על ידי הרב נתן נטע הנובר בספרו יוון מצולה.