אמה גולדמן
פעילות ציבורית > פעילותה בתחום זכויות האדם והאזרח

לאחר הוצאתו להורג של צ'ולגוש, גולדמן התרחקה מהחיים הציבוריים. דחויה על ידי חבריה האנרכיסטים, מותקפת על ידי העיתונות ופרודה מאהובה התמקדה בסיעוד, ואף השתמשה בשם בדוי – אי. ג'י סמית'. אולם, כאשר הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הרחקת האנרכיסטים שהגביל את ההגירה של קבוצות נוספות לארצות הברית, גל חדש של אקטיביזם התעורר על מנת להתנגד לו, והחזיר את גולדמן לפעילות. קואליציה של אנשים וארגונים מהשמאל הרדיקלי התנגדה לחוק מאחר שהוא הפר, לטענתם, את חופש הביטוי.
כאשר נשללה זכותו של אנרכיסט סקוטי בשם ג'ון טרנר להיכנס לארצות הברית, גולדמן עזרה לארגן את "ליגת חופש הביטוי". ליגת חופש הביטוי גייסה את עזרתם של עורך הדין ופעיל זכויות האזרח קלרנס דרו, והמשורר והמחזאי אדגר לי מאסטרס, שייצגו את טרנר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. אף על פי שטרנר והליגה הפסידו, גולדמן התייחסה למקרה כניצחון תעמולתי. היא חזרה לפעילות אנרכיסטית, אך פעילות זו גבתה ממנה מחיר אישי כבד – פעילותה הציבורית פגעה בחייה האישיים.
במהלך 1906 החליטה גולדמן לייסד כתב עת בשם "אמא אדמה". כת העת פרסם מאמרים מקוריים של אנרכיסטים מארצות הברית והעולם ופרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט.
ב-18 במאי של אותה שנה שוחרר אלכסנדר ברקמן מן הכלא. בשנת 1907, ברקמן נטל אחריות על "אמא אדמה", בעוד גולדמן יצאה לסבב הרצאות במדינה על מנת לממן את כתב העת. מאוחר יותר באותה שנה גולדמן שימשה כנציגת ארצות הברית בקונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי באמסטרדם. אנרכיסטים וסינדיקליסטים מרחבי העולם התאספו על מנת לדון במתח בין שתי האידאולוגיות, אך לא הגיעו להסכמה מכרעת. גולדמן חזרה לארצות הברית והמשיכה את נאומיה בפני קהל רחב של אנשים.
במהלך 10 השנים הבאות סיירה גולדמן ללא הפסקה בכל רחבי ארצות הברית, מרצה ומשכנעת אנשים להצטרף לתנועה האנרכיסטית. הקואליציות שנוצרו במטרה להתנגד ל"חוק הרחקת האנרכיסטים" עזרו לה לקבל הערכה ולבסס מוניטין של מי שמצליחה להגיע אל אנשים מעמדות פוליטיות אחרות. כאשר משרד המשפטים של ארצות הברית שלח סוכני חרש על מנת לצפות בנאומיה, הוא דיווח שהרצאותיה היו "מלאות אנשים". סופרים, עיתונאים, אמנים, שופטים ועובדים מכל הקשת הפוליטית העידו על "הכוח המגנטי", "הנוכחות המשכנעת" ו"כוח, צחות הלשון והאש" שלה.
באביב 1908, פגשה גולדמן את ד"ר בנג'מין "בן" רייטמן, רופא שכונה "הדוקטור הנווד". כרופא טיפל בעיקר בעניים שחלו במחלות מין. גולדמן התאהבה ברייטמן, ובין השניים התרקם רומן. "אתה פתחת את שערי הכלא של נשיותי", כתבה גולדמן לרייטמן באחד ממכתבי האהבה הלוהטים אליו, "וכל התשוקה שלא באה על סיפוקה שנים רבות כל-כך, זינקה החוצה אל סערה נמהרת וחסרת גבולות כמו הים עצמו". יחסיהם הלוהטים נמשכו 10 שנים ואז חזרה גולדמן אל אלכסנדר ברקמן.
גולדמן חשה תסכול מהקהל בהרצאותיה וייחלה "להגיע למעט האנשים שבאמת רצו ללמוד, במקום לרבים שמגיעים לשם הבידור". היא אספה סדרת נאומים ומאמרים שכתבה עבור "אמא אדמה" ופרסמה ספר שנקרא "אנרכיזם ומאמרים נוספים". הספר מכסה מגוון רחב של נושאים – בנוסף למבט מקיף על אנרכיזם והביקורת עליו, הספר כולל מאמרים בנושאים של פטריוטיות, סופרג'יזם, נישואים ובתי סוהר.
אמה גולדמן תמכה בפעילה הפמיניסטית, מרגרט סנגר, שטבעה את המושג "פיקוח ילודה" והפיצה מידע על מגוון אמצעי מניעה ביוני 1914 במגזין שלה "האישה המורדת". גולדמן ורייטמן סייעו לסנגר כשחילקו עותקים של מנשר שלה בשם "הגבלת המשפחה" (יחד עם מאמר בעל רוח דומה של רייטמן), ובשנת 1915 גולדמן ערכה סיור ברחבי ארצות הברית, גם על מנת להעלות את המודעות לאמצעי מניעה. על אף שהגישה הציבורית לנושא נתפסה כליברלית למדי, גולדמן נעצרה בחודש פברואר 1916, והואשמה גם היא בהפצת מידע בנוגע לאמצעי מניעה. גולדמן בחרה שלא לשלם קנס בסך 100 דולר, ובילתה שבועיים בעבודות בכלא, שאותן ראתה כהזדמנות להתחבר לאלו שנדחו על ידי החברה.