stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודור רוזוולט
נישואין שניים

ב-2 בדצמבר 1886, נישא רוזוולט לחברתו מימי ילדותו, אדית קרמיט קארו. הזוג נישא בלונדון, אנגליה. היו להם חמישה ילדים: תאודור "טד" השלישי ב-1887, קרמיט ב-1889, אתל ב-1891, ארצ'יבלד ב-1894 וקוונטין ב-1897. הזוג גם גידל את אליס, בתו של רוזוולט מנישואיו הראשונים, שלא הסתדרה עם אמה החורגת.
כניסה מחדש לחיים הציבוריים

לאחר נפילת החווה שלו, חזר רוזוולט לניו יורק ב-1886. מנהיגי המפלגה הרפובליקנית פנו אליו במהירות כדי שינסה לרוץ לתפקיד ראש עיריית ניו יורק, ורוזוולט הסכים, על אף שהיה ברור שלא יצליח מול מועמד מפלגת העבודה המאוחדת, הנרי ג'ורג', ומול המועמד הדמוקרטי אברהם יואיט. רוזוולט ניהל מסע בחירות נמרץ, אולם יואיט הצליח לזכות ב-41% (90,552) מהקולות, כשרפובליקנים רבים שחששו ממדיניותו של ג'ורג' הצביעו לו. ג'ורג' השיג 31% (68,110) מהקולות, ורוזוולט הגיע למקום השלישי עם 27% (60,435). כשהוא חושש שלא יצליח להתאושש מהתבוסה, החליט רוזוולט לכתוב ספר על תנועת ההתיישבות במערב המדינה. הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר.
כניסה מחדש לחיים הציבוריים > הוועדה לשירות ציבורי

רוזוולט חשב שבליין ייבחר להיות המועמד הרפובליקני בבחירות של 1888, ולא ציפה להיכנס מחדש לפוליטיקה. אולם בנג'מין הריסון נבחר להיות המועמד, ורוזוולט נאם במערב התיכון לטובת הריסון. בתמיכת הנרי קבוט לודג', מינה הנשיא הריסון את רוזוולט לוועדה לשירות ציבורי, בה שירת עד 1895. רוב הפוליטיקאים לא השקיעו מאמצים בוועדה, אולם רוזוולט לחם כנגד מינויים פוליטיים ודרש אכיפה של חוקי השירות הציבורי. רוזוולט התעמת מול שר הדואר ג'ון וונאמייקר, שמינה מינויים פוליטיים רבים. ניסיונו של רוזוולט לפטר כמה עובדים במחלקת הדואר פגע בהריסון. על אף שרוזוולט תמך בהריסון בבחירות של 1892, המנצח, גרובר קליבלנד (דמוקרט שמרן), מינה אותו מחדש לאותו התפקיד.
כניסה מחדש לחיים הציבוריים > נציב המשטרה של ניו יורק

ב-1894, שוב פנו רפובליקנים תומכי רפורמה לרוזוולט וניסו לשכנעו לרוץ לתפקיד ראש עיריית ניו יורק. הוא דחה את ההצעה בגלל התנגדות אשתו לעזוב את וושינגטון. מעט לאחר מכן, הוא הבין שהחמיץ את ההזדמנות להחיות את הקריירה הפוליטית שלו. הוא ברח לדקוטה לזמן קצר. אדית התחרטה על הלחץ שלה על רוזוולט ונשבעה שלא תחזור על כך.
ויליאם לה פאייט סטרונג, רפובליקני תומך רפורמה, נבחר להיות ראש העיר ב-1894 והציע לרוזוולט תפקיד כנציב משטרת ניו יורק סיטי ב-1895. רוזוולט שינה את המשטרה מן היסוד. משטרת העיר ניו יורק נחשבה לאחת מהמושחתות באמריקה. רוזוולט דרש כנות מוחלטת מהשוטרים. הוא הנהיג מבדקים פיזיים קבועים ובדיקות נשק. הוא מינה 1,600 שוטרים לפי יכולותיהם ולא לפי קרבתם הפוליטית, הנהיג חלוקת מדליות למצטיינים וסגר אגפים מושחתים. במהלך תקופתו, דרש רוזוולט מהשוטרים ללון בבית ההארחה העירוני והתקין טלפונים בתחנות המשטרה.
ב-1894, הכיר רוזוולט את ג'ייקוב ריס, עיתונאי חושף שחיתויות שחשף את תנאי המחיה הנוראיים של המהגרים העניים. ריס טען שרוזוולט היה מהאנשים המוסריים ביותר שפגש.
רוזוולט הקפיד לערוך פטרולים מאוחר בלילה ומוקדם בבוקר כדי לוודא שהשוטרים ממלאים את תפקידם. הוא אכף את חוק איסור העבודה בימי ראשון בניו יורק. כך זכה להתנגדות הטמאני הול. הטמאני הול החליטו להעביר חוק שביטל את משרת נציב המשטרה. רוזוולט בחר להיכנע לכך. כמושל מדינת ניו יורק, במרץ 1901 חתם על חוק שהחליף את ועדות המשטרה בנציב אחד.
דמות לאומית > סגן מזכיר הצי

בבחירות של 1896, תמך רוזוולט ביושב ראש בית הנבחרים תומאס ריד כמועמד הרפובליקני, אולם ויליאם מקינלי נבחר להיות המועמד וניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות. רוזוולט התנגד לתמיכתו של ברייאן בהטבעה חופשית של מטבעות כסף, וראה את תומכיו של ברייאן כקיצוניים מסוכנים, ולכן נאם לטובת מקינלי. רוזוולט הפגין בכתיבתו את העניין שלו בנושא הצי, ולכן הנשיא מקינלי, בלחץ חבר הקונגרס וידידו של רוזוולט הנרי קבוט לודג', מינה אותו לסגן מזכיר הצי ב-1897. מזכיר הצי ג'ון לונג דאג לנושאים הרשמיים יותר בתפקיד, והיה במצב בריאותי רעוע, כך שרוב ההחלטות החשובות היו בידיו של רוזוולט. בהשפעת אלפרד תייר מהן, החליט רוזוולט לשפץ את הצי של המדינה, ודאג לבניית ספינות קרב. רוזוולט גם החל לפרסם את עמדותיו בנושא ביטחון לאומי בנוגע לאוקיינוס השקט ולקריביים, ולחץ על מקינלי לפעול לפיהם. רוזוולט היה נחוש לגרש את ספרד מקובה, להביא לעצמאותה של זאת ולהפגין את נחישותה של ארצות הברית לאכוף את דוקטרינת מונרו. עוד ב-1897 לחץ לצאת למלחמה מול ספרד לצורך עזרה לקובנים ושחרור אמריקה משליטה אירופאית, ובנוסף לצורך אימון הצי והצבא.
ב-15 בפברואר 1898, התפוצצה הספינה האמריקנית "מיין" בנמל בהוואנה, קובה, ומאות אנשי צוותה נהרגו. רוזוולט ואמריקנים רבים האשימו את ספרד בכך, אולם מקינלי דרש פתרון דיפלומטי. ללא אישור לונג או מקינלי, שלח רוזוולט פקודות לכמה ספינות וציווה עליהן להתכונן למלחמה. ג'ורג' דיואי טען שהניצחון האמריקני בקרב מפרץ מנילה הושג בזכות פקודותיו של רוזוולט. לאחר ניסיון לקנות את קובה, ביקש מקינלי מהקונגרס להכריז מלחמה על ספרד, וכך החלה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
דמות לאומית > המלחמה בקובה

לפני שירותו במלחמת ארצות הברית–ספרד, שירת רוזוולט במשמר הלאומי של ניו יורק בין 1882 ל-1886. ב-1 באוגוסט 1882 הוצב כסגן משנה וכעבור שנה קודם לדרגת קפטן ופיקד על פלוגה. הוא נשאר בתפקיד פיקודי עד להתפטרותו.
כשארצות הברית וספרד הכריזו על מלחמה באפריל 1898, התפטר רוזוולט ממשרת סגן מזכיר הצי וב-6 במאי הקים את גדוד הפרשים המתנדבים הראשון. אשתו וחברים רבים התחננו שיישאר בתפקידו בצי, אולם רוזוולט היה נחוש להשתתף במלחמה. כשהעיתונות דיווחה על הקמת הגדוד, הוצף רוזוולט בפניות להצטרפות לגדוד. הגדוד היה אחד מיחידות זמניות רבות שפעלו במהלך המלחמה.
לאחר שהשיג נשק מודרני לגדוד, הגיע רוזוולט לאימונים. הגדוד התאמן במשך כמה שבועות בסן אנטוניו, טקסס, כשרוזוולט משתמש בניסיונו מהמשמר הלאומי כדי ללמד את חייליו משמעת. הגדוד כלל מלומדים, ספורטאים מקצוענים, ג'נטלמנים, בוקרים, אינדיאנים, אנשי ספר, ציידים, כורים, חיילים לשעבר, סוחרים וגם שריפים. רוזוולט ואנשיו עזבו את טמפה ב-13 יוני, והגיעו לקובה ב-23 ביוני 1898. רוזוולט קודם לדרגת קולונל והחל לפקד על הגדוד. הם היו מעורבים במאבק קצר מול הספרדים ויחד עם צבא הקבע הצליחו לסלק את הספרדים.
גדודו של רוזוולט התפרסם בשל השתתפותו בהסתערות על גבעת סן חואן ב-1 ביולי 1898, תחת פיקודו. רוזוולט היה היחיד על סוס, ורכב בין שוחות הצלפים בחזית כדי להתקדם למרות פקודות ממפקדיו. הוא נאלץ ללכת את המרחק האחרון לגבעה לאחר שסוסו נתקע בחוטי תיל. הניצחון הגיע במחיר של 200 הרוגים ו-1,000 פצועים.
דמות לאומית > מושל ניו יורק

לאחר עזיבת קובה באוגוסט 1898, נבדק חיל הפרשים מתוך חשש לקדחת צהובה. מעט לאחר חזרתו לארצות הברית, התבקש לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק. רפובליקנים רבים חששו שרוזוולט יפגע באינטרסים שלהם בתפקיד, אולם הם היו צריכים מועמד חזק כדי למנוע את אובדן התפקיד לדמוקרטים, ורוזוולט הסכים להתמודד ולנסות לא להילחם בממסד הרפובליקני.  רוזוולט השקיע את כל כולו במסע הבחירות, תוך דגש על ניסיונו מתקופת המלחמה, וניצח בהפרש של אחוז.
כמושל, התנסה רוזוולט בנושאים כלכליים ופוליטיים ששלטו בתקופת נשיאותו. הוא נחשף לנושאי הטראסטים, המונופולים, יחסי העבודה ושימור הטבע. רוזוולט דרש כנות בנושאים ציבוריים, שוויון בין זכויות ואחריות והזנחת אינטרסים מקומיים צרים לטובת אינטרסים של כלל המדינה.
רוזוולט ערך מסיבות עיתונאים דו-יומיות, נוהג שהיווה חידוש, ונשאר מקושר לבסיס הפוליטי שלו במעמד הביניים. רוזוולט לחץ על חוק שהטיל מס על נכסי ציבור שהמדינה העניקה לתאגידים, בטענה שתאגיד שנהנה מכוחו בזכות המדינה צריך לשלם לה אחוז הוגן מרווחיו בתמורה לרווחים. הוא התנגד לטענות שהתקרב לסוציאליזם, וטען שבלי חוקי המס הללו, המצביעים של ניו יורק עלולים לתמוך בבעלות ציבורית על נכסים.
הממשל בניו יורק הושפע מאינטרסים רבים, והמושל היה חייב למנות מועמדים מוצלחים לתפקידים חשובים. רוזוולט סירב להתייעץ עם רפובליקנים בנוגע למינויים.
כמושל, פיתח רוזוולט עקרונות שעיצבו את תקופת נשיאותו, בעיקר אחריות לציבור מצד התאגידים הגדולים, יחסי ציבור, שליטה בתעריפי הרכבת, בוררות בין מנהלים ופועלים, שימור משאבי הטבע והגנה על החלשים בחברה. רוזוולט הציב את עצמו כנגד התאגידים מצד אחד וכנגד הקיצוניים מהצד השני.
כמנהיג המדינה המאוכלסת ביותר באיחוד, נחשב רוזוולט למועמד נשיאותי לעתיד וחבריו הפצירו בו לרוץ. רוזוולט לא רצה לאתגר את מקינלי בבחירות של 1900, ורצה להתמנות לתפקיד מזכיר המלחמה. רוזוולט שקל לרוץ לנשיאות ב-1904, אבל לא היה בטוח אם עליו לנסות להיבחר לעוד כהונה כמושל ב-1900.
דמות לאומית > סגן הנשיא

בנובמבר 1899, מת סגן הנשיא גארט הוברט מאי ספיקת לב. הנרי קבוט לודג' ואחרים לחצו על רוזוולט להתמודד לתפקיד סגן הנשיא ב-1900, אולם רוזוולט לא רצה את התפקיד שראה כנטול השפעה והבהיר שלא יקבל את המועמדות. בנוסף הודיע לו מקינלי שלא ימנה אותו לתפקיד, כי סבר שפעולותיו במלחמה חשפו את אי אמינותו. למרות זאת, מתנגדיו של רוזוולט בניו יורק החלו מסע בחירות למועמדותו של רוזוולט. רוזוולט נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1900 כציר מטעם ניו יורק והסכים לקבל את המועמדות אם זאת תוצע לו, ואם לא, לשרת עוד כהונה כמושל. לבסוף נבחר רוזוולט פה אחד לתפקיד.
רוזוולט היה נואם נמרץ כמו המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן. רוזוולט הדגיש שמקינלי הביא לאמריקה שלום ושגשוג ושהגיע לו להיבחר מחדש. רוזוולט עצר ב-480 תחנות ב-23 מדינות. הוא הראה לאומה את מרצו וגינה את הקיצוניות של ברייאן בניגוד לחיילים הגיבורים שלחם איתם מול ספרד. ברייאן תמך במלחמה, אולם גינה את סיפוח הפיליפינים בתור אימפריאליזם. רוזוולט טען שהסיפוח יביא יציבות לפיליפינים ויחזק את אמריקה. המדינה חזרה לשלום ולשגשוג, והבוחרים החליטו לתת למקינלי ניצחון גדול יותר מאשר זה של 1896.
במהלך חצי השנה של רוזוולט כסגן נשיא (מרץ עד ספטמבר 1901), לא התרחשו אירועים רבים, ורוזוולט ניהל את ישיבות הסנאט ארבעה ימים בלבד לפני פיזורו. ב-2 בספטמבר 1901, נאם ביריד במינסוטה וניסח את השקפתו במדיניות חוץ באמרה ידועה: "דבר בנועם אך שא עמך מקל גדול".
נשיאותו

תקופת נשיאותו של רוזוולט החלה ב-14 בספטמבר 1901, כשהפך לנשיאה ה-26 של המדינה לאחר ההתנקשות בנשיא ויליאם מקינלי, והסתיימה ב-4 במרץ 1909. רוזוולט היה סגן הנשיא במשך 194 ימים בלבד לפני שהפך לנשיא. כרפובליקני, רץ לכהונה מלאה ב-1904 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרט אלטון פארקר, כשהוא זוכה בכל מדינה פרט לאלו בדרום. הוא הפך לנשיא הראשון שנבחר לכהונה מלאה בזכות עצמו לאחר שהפך לנשיא עם מותו של קודמו. רוזוולט הוחלף בתפקידו בידי חניכו ויורשו הנבחר, ויליאם הווארד טאפט.
בתחום מדיניות הפנים הוא השתלב בגל הפרוגרסיבי שעלה בארצות הברית. הוא כינה את עיקרי מדיניות הפנים שלו בביטוי "עסקה הוגנת" שהפך לסיסמתו בבחירות לנשיאות של 1904. במסגרתה לחם במונופולים הגדולים והחזקים של "הברונים השודדים" שנוצרו במהלך "העידן המוזהב" ("The gilded age") אחרי מלחמת האזרחים. הוא דרש מהמפלגה הרפובליקנית לעבור לכיוון ליברלי יותר, וסירב לסמוך על אנשי עסקים עשירים. הוא פירק 44 ארגונים מונופוליסטים, אולם הוא עצמו לא התנגד לקפיטליזם, אלא רק לשחיתות. מדיניותו כללה פיקוח על הרכבת, המזון והתרופות. הוא פייס את הפועלים ודאג לשמירה על איכות הסביבה. לאחר 1906, הוא נטה שמאלה מבחינה פוליטית, ותקף את אנשי העסקים הגדולים, כשהוא טוען שבתי המשפט היו משוחדים כנגד איגודי העובדים. רוזוולט אהב את הטבע וקידם את איכות הסביבה ושימור המשאבים הטבעיים. הוא הרחיב את מערכת הפארקים והיערות הלאומיים. אישיותו הכריזמטית, נמרצותו ותחומי העניין הרבים שלו גרמו לו להיחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר.
במדיניות חוץ, רוזוולט היה פחות תוקפני מתקופתו במלחמה מול ספרד, אלא ניסה לקדם שלום. הוא היה האמריקני הראשון שקיבל, ב-1906, פרס נובל לשלום על סיום מלחמת רוסיה–יפן. רוזוולט תמך בצי והשקיע בו מאמץ מיוחד. הוא הדגיש את כריית תעלת פנמה מסיבות מסחריות (לקשר בין החוף המזרחי אל החוף המערבי ואל אסיה) וצבאיות (שימוש בצי באוקיינוס האטלנטי ובשקט). הוא הצליח להשיג שליטה על בניית התעלה ב-1904. הוא הרגיש שהשלמת התעלה הייתה הצעד החשוב ביותר שלו אי פעם.
רוזוולט היה אהוד על ההמונים והשיג תמיכה רחבה. יחד עם ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן, פרצופו חקוק על הר ראשמור. הוא ספג ביקורת על מדיניותו האימפריאליסטית, אולם נחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר בתולדות ארצות הברית.
נשיאותו > כניסתו לתפקיד

רוזוולט נכנס לתפקידו לאחר ההתנקשות בחייו של הנשיא ויליאם מקינלי, ב-6 בספטמבר 1901, על ידי אנרכיסט פולני בשם ליאון צ'ולגוש. בעת כניסתו לתפקיד בגיל 42 שנים ועשרה חודשים היה רוזוולט לנשיא ארצות הברית הצעיר ביותר, לאחריו ג'ון פיצג'רלד קנדי שנחשב לנשיא הצעיר ביותר הנבחר. מקינלי מת ב-14 בספטמבר ורוזוולט הושבע לנשיאות באותו היום.
כמה חברי קבינט מתקופת מקינלי נכחו בטקס. רוזוולט נפגש איתם בספרייה לפני כן. רוזוולט טען שימשיך את דרכו של מקינלי עבור השלום והכבוד של המדינה.
בדצמבר 1901, הוא נאם בפני הקונגרס וביקש ממנו להגביל את כוחם של המונופולים, ועל כך זכה בכינוי "מכסח המונופולים" ("trust-buster"). רוזוולט התאגרף בבית הלבן ואף התעוור בעינו בעקבות קרב.
נשיאותו > ממשל > מינויים לבית המשפט

רוזוולט מינה שלושה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית: אוליבר וונדל הולמס הבן ב-4 בדצמבר 1902, ויליאם רופוס דיי ב-23 בפברואר 1903, ויליאם מודי ב-12 בדצמבר 1906.
בנוסף מינה שבעים ואחת שופטים אחרים: שמונה עשר לבית המשפט לערעורים ו-53 לבתי המשפט המחוזיים.
נשיאותו > ממשל > יחסים עם העיתונות

כמו מקינלי, ידע רוזוולט להשתמש בתקשורת לצרכיו. הוא סיפק ראיונות ותצלומים לעיתונות, ואף הזמין כתבים פנימה כמקלט מפני הגשם, כשהוא מבסס את המסורת של חדר לכתבים. העיתונות, ששמחה על הגישה לבית הלבן, העניקה לרוזוולט כיסוי אוהד.
נשיאותו > מדיניות פנים

לפני כניסתו לתפקיד, למד רוזוולט כלכלה, בתור מושל ניו יורק, והבין את המונופולים, יחסי העבודה ושימור משאבים. החוקים שהתווה כללו כנות בעניינים ציבוריים, חלוקת אחריות, ולשים את המדינה מעל הכול. הוא התעקש על האחריות של התאגידים בפני הציבור, ועל אחריותו לפתור את המאבק בין הפועלים ואנשי העסקים.
נשיאותו > מדיניות פנים > פרוגרסיביות

רוזוולט העביר כמה חוקים פרוגרסיביים בקונגרס כדי לפייס בין העובדים ומעבידיהם.
רוזוולט נחשב לדובר הבולט של התנועה הפרוגרסיבית. מחד, התנועה דרשה שימוש במדע, הנדסה, טכנולוגיה ומדעים כדי לפתור את הבעיות של המדינה, לחסל בזבוזים מיותרים ולקדם מודרניזציה. רוזוולט עצמו היה ביולוג, וניסה גם הוא לשוות נופך מדעי לתוכניותיו.
בנוסף, התנועה הפרוגרסיבית התנגדה לשחיתות במנגנונים מפלגתיים, איגודי עבודה והמונופולים. רוזוולט, כשוטר לשעבר, היה נחוש לשמור על החוק.
נשיאותו > מדיניות פנים > שביתת הפחם של 1902

ב-1902 פתר רוזוולט משבר לאומי כשהגיע לפשרה עם כורי פחם ששבתו, ואיימו בכך על ההסקה ברוב הבתים. רוזוולט איים להשתמש בצבא לכבוש את המכרות ולכרות את הפחם. הוא כינס את נציגי שני הצדדים והצליח להגיע לעמק השווה עם שניהם. איגוד העובדים הסכים להפסיק להתמקח בשם העובדים והפועלים קיבלו תשלום טוב יותר עבור פחות שעות.
נשיאותו > מדיניות פנים > חיסול מונופולים

המונופולים הפכו לעניין מרכזי, והחשש היה שהארגונים הגדולים יעלו את מחיריהם לציבור ויחסלו את הארגונים הקטנים. ב-1904, 318 מונופולים שלטו בכשני חמישיות מהתוצר של ארצות הברית, בתחומי התעבורה, הבנקאות והרכבת.
מקינלי החל עם חיסול כוח המונופולים, אולם רוזוולט פעל בעוז נגדם. הוא העלה את כוחה של הממשלה, והעביר שני חוקים לפיקוח על תעריפי הרכבת, אשר הייתה האמצעי הכמעט בלעדי להובלת משאות בתקופה ההיא. התובע הכללי תבע 44 מונופולים שונים, ופירק את ארגון הרכבות של ג'יי. פי. מורגן. רוזוולט יצר את מחלקת המסחר והתעסוקה כדי שתוכל לדאוג לפועלים.
נשיאותו > מדיניות פנים > מונופול הבשר

הממשל זכה בתביעה מול איגוד בשר והצליח לשבור את מונופול הבשר. רוזוולט הנחה כבר ב-1902 את התובע הכללי לתבוע את מונופול הבשר בעזרת חוק שרמן (שנחקק ב-1890). ששת ארגוני הבשר הגדולים היו מעורבים בקרטל להעלאת מחירים ורווחים. הם סחטו את מתחריהם ולקחו שוחד. ביחד, התעשיות הרוויחו כ-700 מיליון דולרים בשנה ושלטו בחצי מהשוק הלאומי. הם התאחדו לחלוטין כשנתבעו, כדי שיוכלו להמשיך לשלוט בסחר. ב-1905, בית המשפט החליט לפרק את המונופול, לאחר ששמע על תנאי תברואה ירודים בתעשייה. הניצחון איפשר לרוזוולט לטפל במונופולים אחרים.
נשיאותו > מדיניות פנים > חוק המזון הנקי והתרופות

רוזוולט, בתגובה לדרישה הציבורית, הצליח להעביר את חוק המזון הנקי והתרופות ב-1906, ואת חוק הפיקוח על הבשר ב-1906. החוקים פיקחו על אוכל ותרופות, ועל התנאים התברואתיים. הקונגרס החליף את החוק בחוק שריכך את הדרישות מצד יצרני הבשר לצורך סחר חוץ.
נשיאותו > מדיניות פנים > תעריפי הרכבת

רוזוולט האמין שעל הממשלה לטפל בנושא הרכבת, בגלל הסכנה שבשעות עבודה רבות לפועלים. החוק הראשון שהעביר לא הצליח, ורוזוולט חיפש דרכים להורדת מחירי ההובלה. רוזוולט דרש פתיחת הדרכים לסחר במחיר הוגן ושווה לכל נפש.
רבים הניחו שאיגודי הרכבת תמיד יהיו חזקים, ללא קשר לרגולציה. נלסון אולדריץ', הסנאטור רב העוצמה מרוד איילנד, הוביל את ההתנגדות לרוזוולט במפלגה. רוזוולט עצמו הסתמך על רפובליקנים מהמערב התיכון.
לבסוף, רוזוולט הצליח לשכנע את השמרנים שבית המשפט יגן על האינטרסים של איגודי הרכבת, והצליח להעביר את החוק. החוק קבע מחיר מקסימום לרכבת והפסיק מתן כרטיסים בחינם לידידי האיגודים. בנוסף, מחלקת הסחר קיבלה סמכות לבחון את הדו"חות של התאגידים. מי שיתנגד לכך יתבע בידי בית המשפט.
נשיאותו > מדיניות פנים > שימור הסביבה

רוזוולט היה הנשיא הראשון שהקנה לנושא שימור הסביבה חשיבות לאומית. הוא הקצה יותר אדמות פדרליות לשימור מכל קודמיו יחד, והקים 5 פארקים לאומיים ובעקבות חקיקת "חוק העתיקות" ב-1906 את 18 מונומנטים הלאומיים הראשונים, ביניהם הגרנד קניון (שאחר כך הפך לפארק לאומי). בעקבות מסע קמפינג בן שלושה ימים שערך עם איש הסביבה ג'ון מיור השתכנע לפעול להעברת השליטה על פארק יוסמיטי לידי הממשלה הפדרלית.
נשיאותו > מדיניות פנים > זכויות האזרח

רוזוולט אמנם פעל לשיפור יחסים בין-גזעיים, אולם כמו רוב המנהיגים של אותה התקופה, לא יזם שיפורים משמעותיים בתחום. בוקר טי. וושינגטון, המנהיג השחור החשוב ביותר, היה השחור הראשון שהוזמן לסעודה בבית הלבן באוקטובר 1901. אולם הזעם הציבורי הגזעני בדרום ארצות הברית בעקבות פרסום הפגישה גרם לו להימנע מחזרה על אירוע דומה. רוזוולט לא השתמש בסמכות פדרלית כדי לאכוף את זכויות ההצבעה של השחורים.
רוזוולט התנגד לגזענות ולאפליה, ומינה שחורים רבים למשרות מהדרג הנמוך. אולם הוא טען שהשחורים שנלחמו איתו בקרבות בקובה היו מוגי לב. הוא התנגד להפרדה גזעית, וחיסל אותה בעיר ניו יורק בתקופתו כמושל. הוא התנגד גם לאנטישמיות, והיה הנשיא הראשון שמינה לקבינט הנשיאותי ב-1906 מזכיר יהודי, את אוסקר שטראוס, לתפקיד מזכיר המסחר והעבודה.
רוזוולט, כמו אינטלקטואלים רבים בזמנו, האמין בהתפתחות חברתית. הוא טען שהגזעים השונים הגיעו לרמת התפתחות שונה, והלבנים הגיעו לרמה גבוהה יותר מהשחורים. לטענתו, כל גזע יכול להתפתח באופן בלתי מוגבל, והאמריקנים הם גזע חדש. רוזוולט לא דיבר יותר מדי על שוויון גזעי לאחר ההתנגדות לפגישתו עם וושינגטון. ב-1906 אישר הורדה בדרגה לחיילים שחורים שסירבו לפקודתו להעיד בנוגע לפעולותיהם מול אזרחים לבנים בטקסס.
ב-1905 ביקש רוזוולט מעיריית סן פרנסיסקו לאשר ליפנים להיכנס לבתי ספר ציבוריים עם לבנים. הם הוכנסו לבתי ספר לסיניים, והיפנים מחו על כך. רוזוולט איים בתביעה, ולבסוף היפנים הצליחו להיכנס לבית הספר. בתמורה, הפסיקה יפן להנפיק אשרות יציאה לפועלים שיצאו לארצות הברית.
נשיאותו > מדיניות פנים > מדיניות רדיקלית

ב-1907 וב-1908, רוזוולט כבר התייאש מהתאגידים הגדולים, שהיו קשורים למפלגה הרפובליקנית בכל מדינה. הציבור נטה שמאלה לאחר השערוריות בעסקים הגדולים, ורוזוולט החליט לנטוש את מבקריו השמרנים כשהחליט ללחוץ על הקונגרס להעביר חוקי רגולציה.
הוא קרא לחוק שיסדיר מתן רישיונות עסק בידי המדינה, מס הכנסה ומס ירושה, מגבלות על הטלת צווי מניעה כנגד איגודי עובדים במהלך שביתות, חוק ביטוח כנגד פציעות בעבודה, יום עבודה בן שמונה שעות לעובדים ממשלתיים, מערכת חסכונות ממשלתית, וחוקים לשינוי מימון מערכת הבחירות.
הקונגרס לא אישר זאת, ורוזוולט המשיך לנסות להעביר את החוקים במהלך מסע הבחירות שלו ב-1912. הרפובליקנים המזרחיים דחו את הרעיונות, שהיו אהודים ברוב המדינה. נלסון אולדריץ' חיזק את שליטתו בקונגרס, והחליט ב-1908 להעביר תיקון לחוקה בנוגע למס ההכנסה. בנוסף העביר את חוק אולדריץ'-ורילנד, שייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית, אשר בה באותה תקופה לא היה בנק מרכזי. אולדריץ' עמד בראשה, ולבסוף הפדרל ריזרב הוקם ב-1913.
נשיאותו > מדיניות פנים > מדינות שצורפו לאיחוד

אוקלהומה הייתה המדינה היחידה שצורפה לארצות הברית כשרוזוולט היה הנשיא, והיא צורפה ב-16 בנובמבר 1907.
נשיאותו > מדיניות חוץ

מדיניות החוץ של רוזוולט הונחתה בידי שלושה עקרונות מרכזיים: שמירה על האינטרסים האמריקניים, חיזוק הצי, ושיתוף פעולה עם בריטניה. הוא היה מודע לעניינים הבינלאומיים, וגם למלחמות ברחבי העולם. הוא היה נחוש להפוך את ארצות הברית למעצמה ללא מלחמה.
נשיאותו > מדיניות חוץ > צבא

הצבא, עם 39,000 חיילים ב-1890, היה הקטן ביותר בקרב צבאות המעצמות באותה תקופה. לצרפת, לדוגמה, היו 542,000 חיילים. את המלחמה מול ספרד נלחמו בעיקר מתנדבים, ורוזוולט סבר שיש לשלוט באופן יותר הדוק בצבא.
רוזוולט תמך ברפורמות שאליהוא רוט, מזכיר המלחמה, הגיש לו. רוט דרש ראש סגל שיוכל לתכנן מלחמות בסגנון אירופאי. הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית התנגד לכך, אולם רוט הצליח ליצור אקדמיה צבאית ומבנה היררכי בצבא. רוט שינה את הקריטריונים לקידום וארגן בתי ספר מיוחדים ללימוד מקצועות שונים בצבא. רוט ארגן תחלופה גבוהה של הסגל הצבאי, ניסה לדאוג לכך שקובה תעבור לידי הקובנים, נתן אישור להקמת ממשל אזרחי בפיליפינים, וחיסל מכסים על ייבוא מפוארטו ריקו.
נשיאותו > מדיניות חוץ > הצי

האדמירל אלפרד תייר מהן נחשב לתאורטיקן מבריק בידי האירופאיים. רוזוולט הקשיב למהן, והגיע למסקנה שרק אומה עם הצי החזק ביותר בעולם תוכל לשלוט באוקיינוס, להגן על גבולותיה ולבצע דיפלומטיה יעילה. רוזוולט השקיע בבניית צי מודרני וחזק. ב-1904, לארצות הברית היה הצי החמישי בגודלו בעולם. ב-1907, הוא כבר היה השלישי בגודלו. הוא יזם את המסע של "הצי הלבן הגדול" מסביב לעולם, שנמשך יותר משנה החל מסוף 1907, על מנת להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית. רוזוולט אמנם לא הצליח להגיע לרמת העוצמה של הצי הבריטי, אולם הצי נחשב לטוב ביותר בחצי הכדור המערבי. כריית תעלת פנמה הייתה לצורך עזרה לצי ולא רק לפתיחת הסחר אל המזרח.
נשיאותו > מדיניות חוץ > מסקנת רוזוולט

בעקבות משבר בוונצואלה בין 1902 ל-1903, רוזוולט הרחיב את דוקטרינת מונרו במה שמכונה "מסקנת רוזוולט". הוא קבע שזכותה של ארצות הברית להתערב כ"שוטר בינלאומי" במשברים בחצי הכדור המערבי בהן מדינות נקלעות למצב של חוסר יכולת לפרוע חובות אירופאיות, כדי למנוע מעורבות אירופאית. גרמניה איימה לפלוש לוונצואלה, ורוזוולט הזהיר את גרמניה מלהתערב.
נשיאותו > מדיניות חוץ > סיום מלחמת רוסיה–יפן

בקיץ 1905, רוזוולט תיווך בין יפן לרוסיה והביא לחתימת הסכם פורטסמות' שהביא לסיום מלחמת רוסיה–יפן. על כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1906.
נשיאותו > מדיניות חוץ > יפן וקוריאה

רוזוולט זיהה את עליית יפן במונחים צבאיים וכלכליים. הוא לא התנגד לכך שהיפנים ישלטו בקוריאה. לאחר שהוציא את השגרירים האמריקנים מסיאול, האמריקנים סירבו להתנגד לפלישה היפנית לקוריאה. רבים טוענים שטאפט נפגש עם ראש הממשלה היפני והגיע איתו להסכם, לפיו יפן תשתלט על קוריאה ולא תכבוש את הפיליפינים.
האמריקנים בחוף המערבי התנגדו ליפנים מאוד. רוזוולט לא רצה להכעיס את היפנים ולעצור את ההגירה, ולכן הגיע איתם להסכם בו יפן הפחיתה מתן אשרות הגירה, בתמורה להפסקת ההפרדה של התלמידים היפניים בסן פרנסיסקו. ההסכם אסר הגירה יפנית להוואי ולארצות הברית. ההסכם נשאר בתוקף עד 1924, כשהקונגרס אסר על הגירה יפנית.
נשיאותו > מדיניות חוץ > תעלת פנמה

ב-1903, רוזוולט שכנע את הפנמיים ליצור אומה עצמאית מקולומביה (שאזור התעלה היה חלק ממנה באותה עת), סייע למורדים באזור להשיג עצמאות מקולומביה בנובמבר 1903, ושלח ספינות אמריקניות בשביל למנוע הגעת חיילים קולומביאנים. יומיים אחרי הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית בעצמאותה של פנמה ותוך זמן קצר הגיעה להסכם עם הממשלה הזמנית על חכירת אזור התעלה לנצח תמורת תשלום כספי קבוע ועוד עשרה מיליון דולרים. רוזוולט הרגיש שכריית התעלה היא חיונית לביטחון האמריקני ולכוחו של הצי. התעלה הושלמה ב-1914, והעלתה את הסחר בין המדינות.
רוזוולט ביקר בפנמה ב-1906 כדי לבחון את העבודות בתעלה, והיה לנשיא הראשון שנסע אל מחוץ לארצות הברית בתפקידו. הביקור סימן את תחילתו של עידן חדש ביחסים הדיפלומטיים של הנשיאים עם מדינות.
נשיאותו > מדיניות חוץ > ועידת אלחסירס

ב-1906, לאחר שהקייזר וילהלם השני בגרמניה ביקש ממנו, רוזוולט שכנע את הצרפתים לבוא לוועידה בינלאומית שתפתור את המשבר המרוקאי הראשון, בנוגע להשפעת האירופאים במרוקו. צרפת רצתה לשלוט במרוקו, למגינת ליבה של גרמניה, שרצתה נוכחות בצפון אפריקה. רבים חששו ממלחמה בין שתי המעצמות. סולטן מרוקו לא יכול היה לשלוט בערים שלו. הוועידה התקיימה באלחסירס, ספרד, בנוכחות 13 מדינות. גרמניה הייתה במיעוט, ומשלחתה הייתה חלשה. רוזוולט תמך בצרפת ולא רצה לחזק את הגרמנים. הוא שיתף פעולה עם השגריר הצרפתי, והגיע להסכם באפריל, שבו הצרפתים הפחיתו במקצת את כוחם כשהבטיחו את עצמאות הסולטן, עצמאות כלכלית וחופש תפקודי לכל המעצמות, אולם גרמניה לא השיגה דבר.
נשיאותו > מדיניות חוץ > הפיליפינים

לאחר סופה הרשמי של מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ב-1902, השלטון האמריקני התבסס, מלבד באיים מרוחקים שהמוסלמים שלטו בהם. רוזוולט הסיר כמרים קתוליים משליטה באי, שיפר את התשתיות, שמר על בריאות התושבים ושיפר את הכלכלה באי. ההתלהבות להשגת מושבות נעלמה, ורוזוולט סבר שהשגת מושבות היא חולשה. הוא דרש מטאפט להשיג עצמאות לפיליפינים, בתמורה להבטחה שארצות הברית תוכל לשמור על הסדר. הנשיא כבר התמקד באמריקה הלטינית, והכין את הפיליפינים להפיכה למושבה המערבית הראשונה באסיה שתשיג ממשל עצמי.