stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפות המאיה
תפוצה > ענף מערבי

בעבר השפות הצ'ולניות היו נפוצות בכל אזור המאיה, אך כיום השפה עם רוב הדוברים היא צ'ול, המדוברת על ידי 130,000 אנשים בצ'יאפס. השפה הקרובה ביותר לשפה זו, שפת צ'ונה מאיה, מדוברת על ידי 55,000 אנשים במדינת טבסקו. שפה קשורה נוספת, שנמצאת היום בסכנת הכחדה, היא צ'ורטי, אותה מדברים 30,000 אנשים בגואטמלה. בעבר שפה זו דוברה גם במערב הקיצוני של הונדורס ואל סלבדור, אך הניב הסלבדורי נכחד והניב המדובר בהונדורס עומד להיכחד. צ'ולטי, שפה אחות של צ'ורטי, נכחדה גם היא. ההערכה היא כי שפות הצ'ולן הן השמרניות ביותר באוצר המילים והפונולוגיה, והן קשורות בקשר הדוק לשפת כתובות המאיה של התקופה הקלאסית הנמצאות באזור השפלה המרכזית. ייתכן שהן שימשו כשפות יוקרה, בדו קיום עם ניבים אחרים באזורים מסוימים. הנחה זו מספקת הסבר מתקבל על הדעת למרחק הגאוגרפי בין אזור צ'ורטי לאזורים בהם מדברים צ'ול וצ'ונטל.
השפות הקרובות ביותר לשפות הצ'ולן הן שפות ענף צלטלן, צוציל וצלטל. השתיים האחרונות מדוברות בצ'יאפס על ידי אוכלוסיות גדולות ויציבות או גדלות (265,000 דוברים עבור צוציל ו-215,000 דוברים עבור צלטל). לצלטל יש עשרות אלפי דוברים חד לשוניים.
קאנג'ובאל מדוברת על ידי 77,700 אנשים בהואואיטננגו בגואטמלה, ועל ידי אוכלוסיות קטנות במקומות אחרים. האזור של דוברי קאנג'ובאלאן בגואטמלה, בגלל מדיניות רצח עם במהלך מלחמת האזרחים וקרבתו לגבול מקסיקו, היה מקורם של מספר פליטים. לפיכך יש כיום אוכלוסיות קטנות שדוברות קאנג'ובאל, ג'קלטק ואקאטק במקומות שונים במקסיקו, ארצות הברית, ועקב יישוב מחדש לאחר המלחמה גם בחלקים אחרים של גואטמלה. ג'קלטק (הידועה גם בשם פופטי) מדוברת על ידי כמעט 100,000 אנשים בכמה עיריות בהואואיטננגו בגואטמלה. שפה נוספת בענף זה היא אקאטק, עם למעלה מ-50,000 דוברים בסן מיגל אקטאן ובסן רפאל לה אינדפנדנסיה.
צ'וג מדוברת על ידי 40,000 אנשים בהואואיטננגו, ועל ידי 9,500 אנשים, בעיקר פליטים, מעל הגבול במקסיקו, בעיריית לה טריניטריה, צ'יאפס, והכפרים ציסקאו וקואוטמוק. טוג'ולבאל מדוברים במזרח צ'יאפס על ידי 36,000 איש.
תפוצה > ענף מזרחי

השפות והניבים הקישיים-ממאיים, המכילים שני ענפי משנה ושלוש תת-משפחות, מדוברים ברמות של גואטמלה.
קייצ'י, המהווה ענף משנה משלה בתוך משפחת השפות הקישיות-ממאיות, מדוברת על ידי כ-800,000 אנשים במחוזות דרום פטן, איזבל ואלטה ורפז של גואטמלה, וגם בבליז על ידי 9,000 דוברים. באל סלבדור ישנם 12,000 דוברים כתוצאה מהגירות שהתרחשו בזמן האחרון.
שפת האוספנטק, הנובעת ישירות מהצומת הקיצ'ינית-מאמאית, מדוברת באל-קיש ויש לה 3,000 דוברים.
בתוך ענף המשנה הקישאי, שפת המאיה הנפוצה ביותר מדוברת על ידי כ-1,000,000 מאיה-קישיים בהרי גואטמלה, באזור העיירות צ'יצ'יקסטנגו וקווצלטננגו ובהרי קוצ'ומאטאן, וכן על ידי מהגרים עירוניים בגואטמלה סיטי. המסמך המיתולוגי המפורסם של מאיה, פופול וו, נכתב בקיצ'ה מיושנת המכונה לעיתים קרובות קיש הקלאסית. תרבות הקיצ'ה הייתה בשיאה בזמן הכיבוש הספרדי. קו'מרקאג', הממוקמת ליד העיר סנטה קרוז דל קיש של ימינו, הייתה המרכז הכלכלי והטקסי שלה. השפה אשי מדוברת על ידי 85,000 איש בקובולקו וברבינאל, שתי מוניציפליות של באחה ורפז. בכמה סיווגים, למשל זה של קמפבל, אשי נחשבת לסוג של שפה קישאית. עם זאת, בשל חלוקה היסטורית בין שתי הקבוצות האתניות, בני מאיה דוברי אשי אינם רואים עצמם כקיצ'ה. את שפת הקצ'יקל מדברים כ-400,000 איש באזור המשתרע מעיר גואטמלה מערבה עד לחופו הצפוני של אגם אטיטלן. בצ'וטוג'יל יש כ-90,000 דוברים בסביבת אגם אטיטלן. שפות נוספות בענף הקיצ'יאני הן סקפולטק, המדוברת על ידי כ-15,000 איש בעיקר באל-קיש, והשפה סיפאקאפנס, שמדוברת על ידי 8,000 אנשים בסיפאקאפה, סן מרקוס.
השפה הגדולה ביותר בענף המשנה של השפות הממאיות היא מאם, המדוברת על ידי 478,000 אנשים בסן מרקוס והואואיטנגו. אוואקאטק היא השפה של 20,000 תושבים במרכז אגואקטאן, עירייה נוספת של הואואיטנגו. איקסיל (אולי אלו שלוש שפות שונות) מדוברת על ידי 70,000 אנשים באזור "משולש איקסיל" באל-קיש. טקטיטק (או טקו) מדוברת על ידי מעל 6,000 אנשים בעיריית טקטיטאן, ועל ידי 1,000 פליטים במקסיקו. על פי האתנולוג מספר הדוברים של טקטיטק ממשיך לגדול.
שפות הפוקום קשורות בקשר הדוק לליבה הקוויצ'ית, בה הן מהוות ענף משנה פוקום-ק'יצ'י בצומת הקוויצ'י-מאמי. פוקומצ'י מדוברת על ידי 90,000 איש בפורולה, באחה ורפז ובעיריות הבאות באלטה ורפז: סנטה קרוז ורפז, סן קריסטובל ורפז, טקטיקה, טמאחו וטוקורו. את פוקומאם מדברים כ-49,000 איש בכמה מקומות בגואטמלה.
תפוצה > ענף היוקטן

יוקטן-מאיה (המכונה בפשטות "מאיה" לדובריה) היא שפת המאיה הנפוצה ביותר במקסיקו. כיום היא מדוברת על ידי כ-800,000 איש, שרובם הגדול נמצא בחצי האי יוקטן. היא נותרה נפוצה ביוקטן ובמדינות הסמוכות קווינטנה רו וקמפצ'ה.
שלוש השפות האחרות של יוקטן הן מופאן, המדוברת על ידי כ-10,000 דוברים בעיקר בבליז; איצה, שפה שנכחדה או עומדת להיכחד מאגן פטן בגואטמלה; ולאקנדון או לקנטום, גם היא בסכנת הכחדה עם כ-1,000 דוברים בכפרים ספורים בפאתי סלבה לקנדונה, בצ'יאפס.
תפוצה > ענף הווסטיקן

ווסטק מדוברת במדינות מקסיקו וראקרוס וסן לואיס פוטוסי על ידי כ-110,000 איש. זוהי השפה השונה ביותר משפות המאיה המודרניות. צ'יקומולקלטק הייתה שפה הקשורה לוואסטק אשר דוברה בצ'יאפס, ונכחדה זמן מה לפני 1982.
מילות הלוואה של המאיה

מספר מילות השאלה שמקורן בשפות המאיה נמצאות בשפות אחרות, בעיקר בספרדית, אנגלית וכמה שפות מסואמריקאיות שכנות. בנוסף, שפות המאיה לוו מילים, במיוחד מספרדית.
מילת הלוואה של בני המאיה היא סיגר. סיק היא המילה המאיית ל"טבק" וסיקר פירושו "לעשן עלי טבק". זהו המקור הסביר ביותר למילה סיגריה.
המילה האנגלית "הוריקן", שהיא הלוואה מהמילה הספרדית "huracán" נחשבת קשורה לשמה של אלת הסערה של מאיה, ג'ון רקאן. עם זאת, סביר להניח שהמילה עברה לשפות אירופאיות משפת הקריבאן או משפת הטאינו.
מערכות כתיבה

הכתיב המורכב ששימש לכתיבת שפות המאיה בתקופה הטרום קולומביאנית ואשר ידוע כיום מתחריטים בכמה אתרים ארכאולוגיים של המאיה פוענח כמעט לחלוטין. הכתיב הוא שילוב בין מערכת לוגוגרפית למערכת סילבית.
בתקופה הקולוניאלית שפות המאיה נכתבו בכתב שמקורו באלפבית הלטיני; אורתוגרפיות פותחו בעיקר על ידי מדקדקים מיסיונרים. לא בכל שפות המאיה המודרניות יש אורתוגרפיות סטנדרטיות, אך שפות המאיה בגואטמלה משתמשות במערכת איות פונמית סטנדרטית המבוססת על לטינית שפותחה על ידי האקדמיה דה לאנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG). אורטוגרפיות לשפות מקסיקו מפותחות בימים אלה על ידי המכון הלאומי לשפות הילידים (INALI).
מערכות כתיבה > כתובות גליפיות

ציוויליזציית המאיה הפרה-קולומביאנית פיתחה והשתמשה במערכת כתיבה מורכבת ומתפקדת לחלוטין, שהיא הכתיב המסו-אמריקני היחיד שניתן לומר שהוא מפוענח כמעט לחלוטין. ציוויליזציות שהוקמו מוקדם יותר ממערב ומצפון לארצות מולדה של המאיה, שהיו להן גם תכתיבים בכתובות ששרדו, כוללות את האזור זאפוטק, אולמק, והעמים דוברי הזוק בדרום וראקרוס ואזור צ'יאפס המערבי - אך הכתבים שלהם עדיין לא מפוענחים ברובם. מוסכם בדרך כלל שמערכת הכתיבה של המאיה הותאמה מאחת או יותר מהמערכות הקודמות הללו. מספר אזכורים מזהים את הכתב הלא-מפוענח של אולמק כקדום ביותר.
במהלך הפענוח של הכתב ההירוגליפי של המאיה, החוקרים הבינו שמדובר במערכת כתיבה מתפקדת לחלוטין בה ניתן היה לבטא באופן חד משמעי כל משפט בשפה המדוברת. המערכת היא מסוג המסווג בצורה הטובה ביותר, בה ניתן להשתמש בסמלים (גליפים או גרפים). יש תוספת מלאה (אף על פי שעדיין לא זוהו כל ההברות האפשריות), וסופר מאיה היה מסוגל לכתוב כל דבר בצורה פונטית, הברה לפי הברה, באמצעות סמלים אלה.
לפחות שתי שפות עיקריות של בני המאיה זוהו בבירור בטקסטים הירוגליפיים, וככל הנראה לפחות שפה אחת אחרת זוהתה. מגוון שפות ארכאיות המכונה מאיה הקלאסית מוזכרות ברוב טקסטים אלה, במיוחד בכתובות בתקופת הקלאסיקה של אזורי השפלה הדרומיים והמרכזיים. שפה זו קשורה באופן הדוק ביותר לענף הצ'ולאני של משפחת השפות, אשר צאצאיהם המודרניים כוללים את צ'ול, צ'ורטי וצ'ונטל. כתובות בשפה יוקטית מוקדמת (האב הקדמון של השפה היוקטית הטובה ביותר ששרדה) הוכרו או הוצעו, בעיקר באזור חצי האי יוקטן ומתקופה מאוחרת יותר. שלושה מארבעת קודקודי המאיה הקיימים מבוססים על יוקאטק. הוערך כי כמה כתובות שנמצאו באזור הרמות צ'יאפס עשויות להיות בשפה צלטית אשר צאצאיה המודרניים הם צלטל וצוציל. משערים כי נעשה שימוש גם בזנים ודיאלקטים אזוריים אחרים, אך הם טרם זוהו בוודאות.
השימוש והידע בכתיב המאיה נמשך עד לכיבוש ספרד של המאה ה-16 לפחות. הבישוף דייגו דה לנדה קלדרון מהארכידוכסיה הקתולית של יוקטן אסר על השימוש בשפה הכתובה, ובכך סיים את מסורת האוריינות בכתב המקומי. הוא עבד עם המתיישבים הספרדים להשמדת עיקר הטקסטים של בני המאיה כחלק ממאמציו להמיר את בני המקום לנצרות ולהתרחק ממה שהוא ראה כעבודת אלילים אלילית.
מערכות כתיבה > כתיב קולוניאלי

כתיב קולוניאלי מסומן על ידי שימוש ב-c עבור / k /, k עבור / q / בגואטמלה או עבור / kʼ / ביוקטן, h עבור / x /, ו-tz עבור / ts, השימוש ב-u עבור / w /, ושימוש המשתנים z, ç, s עבור / s /. ההבדל הגדול ביותר מהכתיב המודרני, לעומת זאת, הוא בניסיונות השונים לתמלל את העיצורים המוצלחים.
באזור שנת 1550 המציא פרנסיסקו דה לה פארה אותיות ייחודיות להוצאת שפות בשפות המאיה של גואטמלה, הטרזיו וקואטרילו (ונגזרות). אלה שימשו בכל הכתיבה הפרנציסקנית שלאחר מכן, והם נראים לעיתים גם היום ומערכות דומות הותאמו למאיה. גישה אחרת, ביוקאטק, הייתה להדגיש אות או תו או להכפיל את שורש המילה.
| פונמה | יוקטן | פארה |
| --- | --- | --- |
| pʼ | pp, ꝑ, ꝑꝑ, 𝕡* |  |
| tʼ | th, tħ, ŧ | tt, th |
| tsʼ | ɔ, dz | ꜯ |
| tʃʼ | cħ | ꜯh |
| kʼ | k | ꜭ |
| qʼ |  | ꜫ |
מערכות כתיבה > כתיב מודרני

מאז התקופה הקולוניאלית כמעט כל כתבי המאיה השתמשו באלפבית לטיני. בעבר אלה התבססו בעיקר על האלף-בית הספרדי ושונו בין מחברים, ורק לאחרונה התבסס אלפבית סטנדרטי. האלף-בית המקובל הראשון נוצר עבור יוקאטק מאיה על ידי מחבריו ותורמיו של הדיקיצ'ריו מאיה קורדמקס, פרויקט שביים אלפרדו באררה ווסקז ופורסם לראשונה בשנת 1980.
לאחר מכן, האקדמיה הגואטמלית לשפות המאיה, שנוסדה בשנת 1986, התאימה סטנדרטים אלה ל-22 שפות המאיה (בעיקר בגואטמלה). התסריט הוא ברובו פונמי, אך זנח את ההבחנה בין אפוסטרוף לעיצורי פליטה לבין עצירת הזוהר, כך ש - / tʼ / והרצף / tʔ / כתובים שניהם בתור tʼ.
שפות עיקריות אחרות של המאיה, בעיקר במדינת צ'יאפס המקסיקנית, כגון צוציל, צלטל, צ'ול וטוג'ולאבאל, אינן נכתבות בדרך כלל בצורה זו, ולעיתים נכתבות עם המוסכמות שתוקנו על ידי מרכז המדינה לשפה הילידית של צ'יאפאן, אמנות וספרות, אשר למשל כותב "ts" ולא "tz".
ראו גם

מאיה
לקריאה נוספת

Judith Aissen, Nora England, Roberto Zavala Maldonado, The Mayan Languages. Routledge, 2017.
לוצ'אנו בריו

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1925 אימפריה, איטליה 
 פטירה:  27 במאי 2003 (בגיל 77) רומא, איטליה 
 מוקד פעילות:  רומא 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 זרם:  מוזיקה קלאסית של המאה ה-20 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  קתי ברבריאן 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1968)  פרס וולף לאמנויות (1991)  פרס ארנסט פון סימנס (1989)  פרימיום אימפריאל (1996)  פרס פלטרינלי  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  Royal Philharmonic Society Music Awards  מדליית זהב של מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות 
 www.lucianoberio.org
 פרופיל ב-IMDb
 
לוצ'אנו בריו (באיטלקית: Luciano Berio;‏ 24 באוקטובר 1925 - 27 במאי 2003) היה מלחין ומנצח איטלקי, בעיקר של מוזיקה קלאסית מודרנית. הוא נודע ביצירתו הנסיונית (בייחוד יצירתו משנת 1968 "סינפוניה" לשמונה סולנים ולתזמורת מורחבת וסדרת קטעי הסולו הממוספרים בשם "סקוונצה") וכן עבודתו החלוצית במוזיקה אלקטרונית.
חייו

בריו נולד באונליה (כיום חלק מן העיר אימפריה שבמפרץ ג'נובה). הוא למד נגינה בפסנתר אצל אביו וסבו, שניהם נגני עוגב. בשנות מלחמת העולם השנייה גויס לצבא, אבל כבר ביומו הראשון נפצע בידו כשלמד לטפל ברובה ואושפז בבית חולים צבאי. לאחר המלחמה למד בריו בקונסרבטוריון של מילאנו אצל ג'וליו צ'זארה פאריבני וג'ורג'ו פדריקו גדיני. הפגיעה בידו מנעה ממנו להמשיך את לימודי הנגינה, על כן התרכז בהלחנה. בשנת 1947 התקיים הביצוע הפומבי הראשון של אחת מיצירותיו, סוויטה לפסנתר. בריו התפרנס אותו זמן מליווי שיעורי שירה, ובעבודתו זו פגש את הזמרת המצו-סופרן קתי ברבריאן, שאותה נשא לאישה זמן קצר אחרי סיום לימודיו (השניים התגרשו ב-1964). במשך השנים יכתוב בריו יצירות רבות לקולה.
בשנת 1951 יצא בריו לארצות הברית ללמוד בטנגלווד אצל לואיג'י דאלאפיקולה, שהקנה לו עניין בסריאליזם. בהמשך השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם פגש את פייר בולז, קרלהיינץ שטוקהאוזן, ג'ורג' ליגטי ומאוריציו קאגל. הוא החל להתעניין במוזיקה אלקטרונית והיה שותף בשנת 1955 להקמת "סטודיו די פונולוגיה", אולפן מוזיקה אלקטרונית במילאנו, עם ברונו מאדרנה. באולפן זה חיבר את יצירתו האלקטרונית "תמה" (מחווה לג'ויס), שבה קטעי קריאה מתוך יוליסס של ג'ויס בקולה של קתי ברבריאן. בריו הזמין מספר רב של מלחינים בעלי שם לעבוד שם, בהם אנרי פוסר וג'ון קייג'. כמו כן הוציא כתב עת למוזיקה אלקטרונית בשם "מפגשים מוזיקליים", בהשתתפותם הפעילה של קייג' ובולז. בניגוד לנטיית בני זמנו לכתיבה חדשנית לשמה, בריו נטה לסגנון לאומי ופופולרי, כפי שאפשר ללמוד מיצירתו שירי עם משנת 1946, הכוללת עיבודים לתשעה שירי עם מסורתיים מארצות שונות. השיר האחרון הוא של להקה עממית מאזרבייג'ן, שבריו רשם מהאזנה לקלטת.
בשנת 1960 חזר בריו לטנגלווד, הפעם כמלחין הבית, וב-1962 נענה להזמנת דריוס מיו וקיבל משרת הוראה במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה. ב-1965 החל ללמד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד ושם ייסד את אנסמבל ג'וליארד, קבוצה ששמה לה למטרה לבצע מוזיקה עכשווית. בשנת 1966 נישא בשנייה, הפעם לפילוסופית המדע ידועת השם סוזאן אויאמה (הנישואים הסתיימו בגירושין ב-1972). נישא בשלישית לטליה פקר, שתרגמה את שיחותיו על המוסיקה (עם רוסאנה דאלמונטה) לעברית, לכותר בשם -שיחות על המוסיקה בהוצאת הקבוץ המאוחד התשמ"ד. עם תלמידיו נמנה לואי אנדריסן, סטיבן גלמן, סטיב רייך, לוקה פרנצ'סקוני ופיל לש מן ה-Grateful Dead.
במהלך שנות השמונים היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית ובשנת 1988 קיבל בריו תואר חבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
במשך כל הזמן הזה המשיך בריו להלחין ולבסס את המוניטין שלו וב-1966 זכה בפרס איטליה על "לאבורינטוס II". ביצוע הבכורה של הסינפוניה שלו בשנת 1968 שם גושפנקא על המוניטין שלו. בשנת 1972 חזר בריו לאיטליה. מ-1974 עד 1980 ניהל את המחלקה האלקטרו-אקוסטית של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (IRCAM) מייסודו של פייר בולז בפריז וב-1977 נישא בשלישית, הפעם למוזיקולוגית טליה פקר. ב-1987 פתח בפירנצה את "טמפו ריאלה", מרכז דומה בתחומו ל"אירקאם". ב-1994 היה ל"מלחין בית מצטיין" באוניברסיטת הרווארד, שם נשאר עד שנת 2000. כן היה פעיל כמנצח והמשיך להלחין עד סוף חייו. בשנת 2000 נבחר לנשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. לוצ'אנו בריו מת ב-2003 בבית חולים ברומא.
יצירתו

המוזיקה של בריו יצאה נשכרת מן הקשר עם אשתו הראשונה, הזמרת קתי ברבריאן, שהוציאה לפועל את הרעיונות שלו לשילוב קולות שונים, שאינם רשומים בתווים, אל תוך שירת קולורטורה ביצירתו "סקוונצות III". יצירה קולית זו הייתה חלק מעשרה חיבורים לכלי סולו, שכתיבתם החלה ב-1958. השביעי, משנת 1969, שנכתב לאבובן היינץ הוליגר, מבריק במיוחד. בריו, בניגוד למלחיני אוונגארד אחרים, חיבב הן נגנים והן כלי נגינה. בריו היה מיודד עם הסופר אומברטו אקו, מחבר שם הוורד, ועם המשורר אדוארדו סאנגווינטי. שניהם קירבו אותו אל הקשר בין מוזיקה למילים, לטבען האונומטופאי ולחשיבותן של מילים יום-יומיות, שניתוחן בשפות שונות הוליך לפיתוח שירה דיבורית מסוג חדש. בריו עשה שימוש בתובנה זו ביצירות שונות, בהן "הוקרה ליוליסס" (1958), "מעגלים" (1960) על פי שירים של א. א. קמינגס, לקולות נשים, נבל וכלי הקשה ו"קריאות לונדון" (1974) לשמונה קולות, על פי קריאות של רוכלי רחוב לונדוניים. בשנת 1984 כתב רקוויאם לזכרה של קתי ברבריאן, שאין בו קול אדם אלא תזמורת קאמרית בלבד .
ביצירתו "סינפוניה לשמונה קולות ולתזמורת גדולה", שנכתבה ב-1968-69 משלב בריו בפרק השלישי קטעים מן הסקרצו מן הסימפוניה השנייה של מאהלר וציטוטים שונים מן הספרות והמוזיקה, בהם בקט, פולחן האביב של סטרווינסקי, הסימפוניה השישית של בטהובן ו"הים" של דביסי.
היכרותו עם דאלאפיקולה הביאה לכתיבת חמש וריאציות על נושא בן שלושה תווים מן "האסיר" של דאלאפיקולה, והשפעתו הלירית ניכרת גם ב"מוזיקה קאמרית" שלו, לקול אישה, צ'לו ונבל, על פי טקטסים של ג'יימס ג'ויס.
ביחס לאופרה נטה בריו בדרך כלל לגישה מבטלת וזלזלנית, הבאה לביטוי ב"אופרה", יצירה סאטירית משנת 1970 ו"המלך מקשיב", המזכירה יותר קרקס מאשר אופרה מסורתית. המינימליזם של בני תקופתו דחה אותו ונטייתו הטבעית הייתה למוזיקה לירית שאינה חדשנית.
לאחר פטירת סרג'ו ליברוביצ'י הוא השלים את העבודה על האופרה האחרונה שלו.
פרסים ואותות כבוד

1966 - פרס איטליה על "לבורינטוס II
1975 - פרס איטליה על "יומן דמיוני"
1988 - תואר חבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה
1989 - פרס המוזיקה הבינלאומי על שם ארנסט פון זימנס
1991 - פרס וולף באומנות המוזיקה, עם יהודי מנוחין
הערות שוליים

↑  ג'ון סטנלי: "מוסיקה קלאסית", הוצאת שבא, עמ' 252
↑  נורמן לברכט: "אנציקלופדיה למוסיקה של המאה ה-20", הוצאת לדורי, עמ' 155
↑  ג'ון סטנלי, עמ' 252
↑  נורמן לברכט, עמ' 156
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310742505171  PLWABN: 9810569109005606  BIBSYS: 90412642  BNE: XX902590  BnF: cb13891404j (data)  CANTIC: a12213329  CiNii: DA04106025  GND: 118509594  ICCU: CFIV033136  ISNI: 0000 0001 2284 1423  LCCN: n81035948  LNB: 000045722  MusicBrainz: d61e77cc-80b3-4586-bf4e-91fe7f13165e  NDL: 00734543  NKC: jn19990000719  NLA: 36540193  NLK: KAC2020R7507  NSK: 000081782  NTA: 067465528  RERO: 02-A002994853  SELIBR: 178001  SNAC: w6qv3pvk  SUDOC: 026721074  Trove: 1280954  VIAF: 110843905   WorldCat (עם VIAF): 110843905
לוק פרי (פילוסוף)

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1951 (בן 73) קולומב, צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז-סורבון, אוניברסיטת היידלברג 
 מוסדות:  Institut d'études politiques de Lyon  אוניברסיטת פנתאון-סורבון  Radio Classique  אוניברסיטת פריז 7 
 תחומי עניין:  מחשבה מדינית, חינוך 
 עיסוק:  פילוסוף, פוליטיקאי, חוקר מדע המדינה, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  פיכטה
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס מדיסיס לחיבור עיוני (1992) מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי (13 במאי 2011) 
 בן או בת זוג:  Marie-Caroline Becq de Fouquières (7 במאי 1999–?) 
 
לוק פרי (בצרפתית: Luc Ferry; נולד ב-1 בינואר 1951) הוא פילוסוף צרפתי.
ביוגרפיה

לוק פרי נולד בעיר קולומב (פרבר של פריז). למד פילוסופיה בסורבון ובאוניברסיטת היידלברג בגרמניה. כתב את עבודת הדוקטור שלו על הפילוסוף הגרמני יוהאן גוטליב פיכטה, וב-1979 הוסמך כפרופסור לפילוסופיה. ב-1981 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה. שימש כפרופסור למדעי המדינה ולפילוסופיה מדינית במכון למדעי המדינה שבעיר ליון (1982–1988), ובאוניברסיטה של קאן (1989–1995). החל ב-1996 שימש כפרופסור לפילוסופיה בסורבון.
ב-2002 התמנה על ידי ז'אק שיראק, נשיא צרפת, לשר הנוער, החינוך והמחקר בממשלת צרפת - תפקיד ששימש בו עד 2004. במסגרת תפקידו זה הציע דרכים כדי ליישם את החוק הצרפתי האוסר על שימוש בסמלים דתיים בבתי הספר. ב-2005 שב לתפקידו כפרופסור לפילוסופיה בסורבון, וניהל שם סדרת הרצאות בנושא "מהי פילוסופיה?" ב-2006, כחלק של סדרת הרצאותיו שאורגנו על ידי מרכז התרבות הצרפתי בשיתוף עם המוסד הבינלאומי לחקר השלום באוסלו, ביקר בנורווגיה וקיים שם סמינר בנושא "החילוניות וחופש המחשבה". ספרו "ללמוד לחיות" (2006) מבוסס על הרצאותיו בסמינר זה.
משנתו הפילוסופית

לוק פרי כתב למעלה מחמישה עשר ספרים, אך כבר אחד מספריו הראשונים - 'המחשבה של 68 ' - הביא לפרסומו בציבור. בספר זה, המתייחס למרד הסטודנטים ב-1968, הוא מותח ביקורת על מספר אנשי רוח צרפתים ובהם מישל פוקו, ז'אק דרידה, פייר בורדייה וז'אק לאקאן כמייצגי המחשבה המרקסיסטית ומחשבות רדיקאליות אחרות שעמדו מאחרי מרד זה. הוא טוען כי מסורת הפילוסופיה המערבית נשארה אבן פינה שעליה ניתן לייסד את רעיון זכויות האדם המותאם לחברה המודרנית. בספרו 'הסדר האקולוגי החדש' הוא טוען נגד הרעיונות הפילוסופיים המונחים ביסודה של התנועה האקולוגית. בספרו 'ללמוד לחיות: חיבור פילוסופי לשימושם של הדורות הצעירים', שעמד בראש רשימת הספרים רבי המכר בצרפת, הוא מנסה לפתח תורת גאולה כדי לפתור את מה שלדעתו מהווה את בעייתה הגדולה של הפילוסופיה - הפחד מן המוות.
מספריו

המחשבה של 68:מחקר על האנטי הומניזם בן זמננו (נכתב בשיתוף עם אלן רנו, 1985)
היידגר והפילוסופים המודרניים (1988)
מדוע אין אנו נמנים עם חסידיו של ניטשה? (1991)
הסדר האקולוגי החדש (1992)
אלוהים, האדם ומשמעות החיים (1996)
החוכמה בהתאם לפילוסופים המודרניים (נכתב בשיתוף עם אנדרה קונט-ספונוויל, 1998)
מהם חיים טובים? (2002)
ללמוד לחיות: חיבור פילוסופי לשימושם של הדורות הצעירים (2006)
להתגבר על הפחדים: הפילוסופיה כחוכמת האהבה (2006)
משפחות, אני אוהב אתכן: מדיניות וחיי הפרט בעידן הגלובליזציה (2007)
ליאופולד רוקונשטיין

| --- | --- |
 לידה:  1822 פקש האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 פטירה:  2 בפברואר 1872 (בגיל 50 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 מדינה:  הונגריה 
 מקום פעילות:  אוראדיה, זאגרב, בוניהד, נג'קניז'ה, סומבטהיי, בוקרשט
 תקופת הפעילות:  1847 – 2 בפברואר 1872 (כ־25 שנים) 
 השתייכות:  סטטוס קוו אנטה ובהמשך נאולוגים
 
הרב דוקטור ליאופולד רוֹקוֹנְשְטֶיין (בהונגרית: Rokonstein Lipót, בגרמנית: Leopold Rockonstein;‏ 1822, פקש, האימפריה האוסטרית – 2 בפברואר 1872, בוקרשט, ממלכת רומניה) היה רב בקהילת אוראדיה, הרב הראשי השלישי של יהודי זאגרב בין השנים 1850–1858, והרב הראשי של סומבטהיי.
קורות חייו

בין השנים 1847–1848 היה רב בקהילת אוראדיה. עבר לבוקרשט. השתתף במהפכת 1848 בהונגריה וזכה לעיטור כבוד על פועלו. לאחר הקרע ביהדות זאגרב שהוביל למינוי הרב מוריץ גולדמן תחת הרב אהרן פאלוטה חזרו הקהילות האורתודוקסית והנאולוגית לשתף פעולה, כחלק מהמאמץ המשותף להקים בית כנסת מרכזי לקהילה. הרב גולדמן שהיה אולטרא-רפורמיסט אולץ לסיים את תפקידו ובמקומו מונה ב-1850 ד"ר ליאופולד רוקונשטיין שהיה מקובל על שתי הקהילות.
מינויו נתמך על ידי יו"ר הקהילה ד"ר מאברו זק"ש והשניים שיתפו פעולה לאיחוד השורות. ב-30 במרץ 1856 הגיעו שתי הקהילות להסכמה על נוסחי התפילות והמחלוקת יושבה. ב-1858 פסקה הקהילה האורתודקסית לתפקד כקהילה נפרדת, והרב רוקונשטיין סיים את תפקידו. הוא עסק בתפקידי הוראה בנג'קניז'ה וב-1865 מונה לרב הראשי של יהודי סומבטהיי. ב-1861 ייסד את העיתון היהודי הראשון באזור הונגריה "Magyar Izraelita" אשר הופץ על ידי "החברה היהודית ההונגרית" (בהונגרית: Magyar Izraelita Egyesületet).
ב-1871 נבחר לרבנות בבוקרשט וכיהן כדרשן בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט. ב-1872 הלך לעולמו בבוקרשט.
הערות שוליים

↑  גאברו שוורץ, יהדות זאגרב, באתר האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  הרב ליפוט רוקונשטיין, עמוד 176 (בהונגרית).
↑  ליאופולד רוקונשטיין, באתר ויקיסורס (בהונגרית).
↑  ליאופולד רוקונשטיין, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
↑  Raphael Patai,‏ The Jews of Hungary: History, Culture, Psychology, הוצאת אוניברסיטת ויין סטייט, 1996, עמוד 309 (באנגלית).
↑  ליפוט רוקונשטיין, באתר arcanum.hu (בהונגרית).
לוצ'אנו רה צ'קוני

לוצ'אנו רה צ'קוני (באיטלקית: Luciano Re Cecconi;‏ 1 בדצמבר 1948 – 18 בינואר 1977) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. בין היתר שיחק בקבוצות לאציו ופוג'ה במסגרת הסרייה א', וכן בנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים

רה צ'קוני החל את הקריירה המקצוענית שלו בפרו פטריה מהסרייה ג', במדיה ערך 36 הופעות ליגה. לקראת עונת 1969/1970 עבר לפוג'ה מהסרייה ב', ובתום העונה העפיל עם המועדון לסרייה א'. בתום עונה אחת בסרייה א' נשר עם המועדון בחזרה לסרייה ב'. בשנת 1972 חתם בלאציו מהסרייה א', והיה שחקן מפתח בזכייתה של לאציו באליפות איטליה בעונת 1973/1974, במהלכה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
קריירה בינלאומית

רה צ'קוני נכלל בסגל נבחרת איטליה לטורניר מונדיאל 1974, אך לא שיחק בטורניר. הוא ערך את שתי הופעותיו היחידות בנבחרת מאוחר יותר באותה השנה, במשחקי ידידות.
מותו

ב-18 בינואר 1977, בגיל 28, נורה רה צ'קוני למוות ברומא, לאחר שכחלק ממתיחה העמיד פנים שהוא שודד את חנות התכשיטים של חברו.
תארים

אליפות איטליה (1): 1973/1974
הערות שוליים

1 2 3  Legend of Calcio: Luciano Re Cecconi באתר Forza Italian Football, ‏ 23 ביוני 2013 (באנגלית)
↑  Viva Re Cecconi באתר Storie di Calcio (באיטלקית)
↑  Nazionale in cifre: Re Cecconi, Luciano באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האיטלקית (באנגלית)
↑  The Bizarre Death of Luciano Re Cecconi באתר Football Talk, ‏ 3 במרץ 2019 (באנגלית)
| נבחרת איטליה – מונדיאל 1974 |
| --- | --- | --- |
|  1 זוף •  2 ספינוסי •  3 פאקטי •  4 בנטי •  5 מוריני •  6 בורניץ' •  7 מאצולה •  8 קאפלו •  9 קינאליה •  10 ריברה •   11 ריבה •  12 אלברטוסי • 13 סבאדיני •  14 בלוג'י • 15 וילסון • 16 ג'וליאנו • 17 רה צ'קוני • 18 קאוזיו • 19 אנסטסי • 20 בונינסניה • 21 פוליצ'י • 22 קסטליני • מאמן: ולקארג'י |  1 זוף •  2 ספינוסי •  3 פאקטי •  4 בנטי •  5 מוריני •  6 בורניץ' •  7 מאצולה •  8 קאפלו •  9 קינאליה •  10 ריברה •   11 ריבה •  12 אלברטוסי • 13 סבאדיני •  14 בלוג'י • 15 וילסון • 16 ג'וליאנו • 17 רה צ'קוני • 18 קאוזיו • 19 אנסטסי • 20 בונינסניה • 21 פוליצ'י • 22 קסטליני • מאמן: ולקארג'י | איטליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3773 2927  LCCN: n2002095244  VIAF: 21505401   WorldCat (עם VIAF): 21505401
מא דואנבין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1990 (בן 34) בנשי, הרפובליקה העממית של סין
 מידע כללי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין סין
 גובה:  1.74 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  ג'ודו
 משקל:  עד 66 ק"ג
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
מא דואנבין (במנדרינית: 马端斌; נולד ב-28 במרץ 1990) הוא ג'ודוקא סיני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר שניצח את אנאס חוסיין מג'יבוטי והפסיד למסאשי אבינומה היפני.
פרסים

מקור:
תחרויות מהסבב העולמי (מאסטרס, גראנד סלאם, גראנד פרי):
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
1 2  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לשכת הכלים

לשכת הכלים הייתה אחת מלשכות העזרה בבית המקדש ונקראה כך משום שבה אחסנו את כלי השרת בעת שלא השתמשו בהם לעבודה במקדש.
הכלים בלשכה

המשנה מציינת שהיו בלשכה 93 כלים העשויים כסף וזהב. בלשכה גם אוחסנו כלי הקודש ששמשו תחליף למקרה שהכלי יטמא.
כאשר איש מישראל רצה לתרום כלי לבית המקדש הוא הביא את הכלי ללשכת הכלים ושם הוא אוחסן. אחת ל-30 יום הגיעו גזברים ללשכה ובדקו לאילו כלים נזקקים ולאילו לא. את הכלים שלא זקוקים להם היו מוכרים ומשתמשים בכסף לבדק הבית ולצורכי המקדש, והכלים הנזקקים היו נשארים בלשכה עד השימוש בהם.