stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה טולצ'יף
חייה הבוגרים > תקופת בלנשין > ניו יורק סיטי בלט

ב-1946, הקים בלנשין עם הפילנתרופ לינקולן קירשטיין את "אגודת הבלט" שלימים הפכה לניו יורק סיטי בלט. כשטולצ'יף סיימה ב-1947 את החוזה שלה עם בלט רוס דה מונטה קרלו, היא הצטרפה לבלנשין, ששהה באותה העת בפריז, שם התבקש "להציל" את בלט האופרה של פריז המפורסם, ככוריאוגרף אורח. המשימה הייתה מאתגרת במיוחד מכיוון שהיו חברי להקה שנטרו לו טינה על כך שהוא מחליף את סרז' ליפר, שהיה בחופשה מאולצת עת נחקר בהאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים במהלך המלחמה, והם ניהלו קמפיין חריף להסרתו של בלנשין. כתבי העת האמנותיים של צרפת הצטרפו לקמפיין, ואף הכפישו את בלנשין וניהלו נגדו התקפות אישיות.
כשטולצ'יף הגיעה, היא החלה להופיע מיד עם הלהקה, וכשרקדנית אחרת פרשה זמן קצר לפני פתיחת ההפקה של הבלט אפולו מוליך המוזות, נאלצה טולצ'יף ללמוד תפקיד מורכב יותר בזמן קצר. על אף הקשיים, הבכורה הייתה הצלחה גדולה. התקשורת הצרפתית הייתה מוקסמת מריקודה של טולצ'יף, ועוד יותר מזהותה. אך הכותרות היו גזעניות ופוגעניות כלפיה: "אדומת עור רוקדת באופרה עבור מלך שוודיה", "בת של צ'יף אינדיאני רוקדת באופרה". טולצ'יף הייתה האמריקאית הראשונה לרקוד בלהקה הוותיקה והנודעת. כעבור שישה חודשים חזר הזוג לניו יורק.
בניו יורק, הפכה טולצ'יף עד מהרה לאחת הכוכבות, ואחר לפרימה בלרינה, של הניו יורק סיטי בלט, שפתח את הפקתו הראשונה באוקטובר 1948. בלנשין המשיך לפתח את סגנונו הייחודי, בריקודים שדרשו יכולת אתלטית גדולה, ושהיו בעלי אופי מהיר ואגרסיבי שהיה שונה מכל מה שהיה ידוע בבלט עד כה. הרקע המוזיקלי של טולצ'יף, כמו גם היכולת האקרובטית שלה, הוכיחו את עצמם מתאימים במיוחד לסגנון זה. בלנשין התחיל להתאים את הכוריאוגרפיה לטולצ'יף, כולל בתפקיד הראשי של ציפור האש ב-1949, שהיה לסנסציה. המבקרים הרעיפו על הופעתה שבחים, ומרטין שוב כינה את ריקודה "מבריק באופן שאין שני לו".
הפופולריות של טולצ'יף סייעה ללהקה החדשה לגדול, ולפעמים היא נדרשה להופיע עד שמונה פעמים בשבוע. כשרקדה בתפקיד הפיה במופע חג המולד של "מפצח האגוזים", שהיה אז בלט לא מוכר, התגובה הייתה כה חיובית, שהבלט הפך למסורת חג מולד שנתית, עד שהפכה לאחת הקלאסיקות של כל הזמנים. היא רקדה כפרימה בלרינה בהפקות שהיו בין הגדולות והפופולריות בארצות הברית, והלהט והטכניקה סייעו למצב את בלנשין ככוריאוגרף הבולט והמשפיע של התקופה.
נישואיהם של בלנשין וטולצ'יף התפרקו ב-1950. ב-1952 נישאה לטייס אמריקאי בשם אלמורזה נטירבוף, ממנו התגרשה ב-1954, וב-1956, היא נישאה להנרי "באז" פאשן, קבלן, ובשנת 1959 נולדה בתם היחידה אליס פאשן, משוררת אמריקאית.
טולצ'יף נשארה עם הסיטי בלט עד תחילת 1960, אך במהלך זמנה שם הופיעה גם עם להקות אחרות, כולל בלט שיקגו, הבלט המלכותי הדני, ובלט המבורג. כרקדנית אורחת עם בלט רוס דה מונטה קרלו ב-1954–1955, היא הרוויחה $2000 לשבוע, המשכורת הגבוהה ביותר ששולמה לרקדנית בלט עד אז. היא רקדה לצד הכוכבים הגדולים של התקופה, ביניהם רודולף נורייב, אנדרה אגלבסקי ואריק ברון.
חייה הבוגרים > קריירה מאוחרת

אחרי שעזבה את סיטי בלט, הצטרפה טולצ'יף לתיאטרון הבלט האמריקאי, תחילה כרקדנית אורחת, אך אחר כך כפרימה בלרינה. בקיץ של 1960 הופיעה עם אריק ברון במוסקבה, ובכך הייתה לאמריקאית הראשונה שהופיעה בתיאטרון הבולשוי המפורסם. הביקורות ברוסיה היללו אותה ואת הסגנון האמריקאי שהציגה שם לראשונה. ב-1962 רודולף נורייב ביקש ממנה לרקוד לצידו בבכורה האמריקאית שלו, אשר שודרה בטלוויזיה הארצית. מדי פעם הייתה מופיעה כאורחת בתוכניות טלוויזיה ובסרטים, והופעתה האמריקאית האחרונה התבצעה בתוכנית בידור בטלוויזיה ב-1966.
ב-1966 נסעה טולצ'יף לגרמניה, כדי לשמש כפרימה בלרינה בבלט המבורג. אך היא הרגישה בודדה שם, התגעגעה לבן זוגה, וגם הרגישה שאין זה נכון להמשיך לרקוד מעבר לשיאה, ובגיל 41 היא כבר נחשבה כרקדנית מבוגרת. ולכן החליטה לפרוש מריקוד.
לאחר פרישתה, העתיקה מגוריה לשיקגו, עיר מגוריו של באז. היא הייתה מנהלת תחום בלט עבור בית האופרה של שיקגו בין השנים 1973 ל-1979. ב-1974 היא הקימה בית ספר לבלט במסגרת בית האופרה, שם לימדה את הטכניקה של בלנצ'ין. יחד עם אחותה מרג'ורי, היא הקימה את השיקגו סיטי בלט, ושימשה כמנהלת אמנותית שותפה בה עד התפרקות הלהקה ב-1987. בשיקגו טריביון כינו אותה "כוח גדול בהיסטוריית המחול של שיקגו", וטענו שהיא הגבירה את הפופולריות של מחול בעיר.
ב-1989 השתתפה טולצ'יף בסרט הדוקומנטרי על ג'ורג' בלנצ'ין, Dancing for Mr. B. מ-1990 ועד מותה היא הייתה יועצת אמנותית של השיקגו פסטיבל בלט.
חיים אישיים

בשנתה הראשונה בבלה רוס יצאה טולצ'יף עם הרקדן המוביל אלכסנדר "סאשה" גודביץ'. לדבריה, הייתה זו האהבה הראשונה של שניהם. גודביץ' היה עובד בעבודות נוספות כדי לחסוך כסף לקנות בו טבעת אירוסין לטולצ'יף. אך באביב של 1944 הוא נמלך בדעתו, ושבר את לבה.
כשג'ורג' בלנצ'ין התחיל לעבוד עם בלה רוס, הוא נמשך לטולצ'יף הן מבחינה מקצועית והן מבחינה אישית. היא, מצידה, לא הייתה מודעת לכך. לדבריה, "לא עלה בדעתי שיש בראשו משהו חוץ מאשר מחול... היה זה רעיון מגוחך לחשוב שהיה שם משהו אישי." וכך הייתה בהלם כשהוא הציע לה נישואים. היה זה בקיץ 1945, והוא הזמין אותה לפגוש אותו אחרי הופעה בלוס אנג'לס. הוא פתח עבורה את דלת המכונית, וכשהוא התיישב לידה אמר לה בפשטות, "מריה, הייתי רוצה שתהיי לי לאישה." טולצ'יף מספרת שנאלמה דום, ורק כעבר זמן מה הצליחה לומר לו שאין היא בטוחה שמה שהיא מרגישה כלפיו הם רגשות של אהבה. הוא ענה שאין זה משנה לו, וגם אם הנישואים לא יאריכו ימים הוא בסדר עם זה. טולצ'יף חשבה על זה במשך יממה, ולמחרת השיבו לו בחיוב.
כשסיפרה להוריה על האירוסין, אמה זעמה, באומרה, "מימיי לא שמעתי רעיון כה אווילי... מה לא בסדר איתך?" בלנצ'ין לא התרגש מהתנגדות זו, והבטיח למריה שהיא תתפוגג עם הזמן. במשך האירוסין, הוא התייחס לטולצ'יף בחיבה יתרה, ועשה מחוות רומנטיות גדולות. טולצ'יף אמרה שהוא לא היה צריך כבר לשכנע אותה, היא כבר הייתה בתהליכי התאהבות.
השניים נישאו ב-16 באוגוסט 1946, כשטולצ'יף הייתה בת 21, ובלנצ'ין בן 42. הוריה המשיכו להתנגד, ולא נכחו בטקס. הזוג לא יצא לירח דבש, בהעדיפם לעבוד. באוטוביוגרפיה שלה, טולצ'יף תיארה את הנישואים לבלנצ'ין כך: "תשוקה ורומנטיקה לא היוו חלק מרכזי בחיי הנישואים שלנו. שמרנו את הרגש לכיתת הריקוד". אף על פי שהיה, לדבריה, "בעל חם ואוהב", בשנת 1950 שניהם מצאו את עצמם נמשכים לאנשים אחרים, ונפרדו. הם ועתרו לבית המשפט לבטל את נישואיהם, והביטול אירע ב-1952.
ב-1952 נישאה טולצ'יף לאלמורזה נטירבוף, שהיה טייס. הנישואים ארכו כשנתיים. ב-1955 פגשה את איש העסקים הנרי "באז" פאשן, ונישאה לו בשנת 1956. ירח הדבר שלהם היה סיבוב הופעות בלט ברחבי אירופה. בתם, אליס פאשן, נולדה ב-1959. כשגדלה הייתה למשוררת זוכת פרסים, ומנכ"לית האגודה האמריקאית לשירה. לפאשן הייתה בת מנישואים קודמים, מרגרט רייט. טולצ'יף ופאשן נשארו נשואים גם כאשר ריצה פאשן זמן קצר בכלא על עבירות מס, ועד מותו ב-2004.
מותה ומורשתה

בדצמבר 2012 שברה טולצ'יף את עצם האגן. היא נפטרה ב-11 באפריל 2013 בעקבות סיבוכים מן הניתוח שעברה.
טולצ'יף נחשבת לפרימה בלרינה האמריקאית הראשונה, וגם הייתה הילידה הראשונה להחזיק בתואר זה. היא נותרה מחוברת למורשת האוסייג' עד מותה, והייתה ווקלית בהתנגדותה לסטראוטיפים והטעיות בנוגע לילידים אמריקאים. היא הייתה פעילה בארגון "אמריקה למען הזדמנויות לאינדיאנים", והייתה דירקטורית בארגון פרס Fire Achievement מטעם המועצה האינדיאנית. היא ואחותה מרג'ורי הן שתיים מתוך קבוצת Five Moons (חמשת הירחים), שהן רקדניות בלט ילידיות ממדינת אוקלהומה שנולדו במהלך שנות ה-1920. טולצ'יף הייתה גאה במורשת האינדיאנית שלה, אך ביקשה להישפט כרקדנית, שהיא במקרה ילידית, ולא כרקדנית ילידית.
טולצ'יף כונתה "אחת הרקדניות המבריקות של המאה ה-20" בניו יורק טיימס. על פי מבקר המחול ויטר, היא הייתה אינסטרומנטלית בשבירת סטיגמות וסלילת הדרך לרקדניות אחרות שלא הגיעו "מהשבלונה הבלטית". וכן גם מחסומים אתניים. אחר מותה, ציין הרקדן והכוריאוגרף הצרפתי ז'אק דמבואז, "כשאתה חושב על מחול רוסי אתה חושב על אולנובה. בבלט אנגלי, זו פונטיין. בבלט אמריקאי, הייתה זו טולצ'יף. היא הייתה גדולה באופן הגדול ביותר שניתן להיות." בטיים מגזין נכתב ש"מכל הרקדניות של המאה הקודמת, רק מועטות השיגו את הרמה האמנותית של טולצ'יף, סוג של חלום מודע, חולמנות בעלת עמוד שדרה."
מותה ומורשתה > פרסים והוקרה

באוקלהומה, מושל המדינה כיבד את טולצ'יף בשל הישגיה בתחום הבלט וכן על מחויבותה למורשת האינדיאנית. בית המחוקקים הצהיר על 29 ביוני 1953 כעל "יום מריה טולצ'יף". היא נמנית בין ארבע רקדניות ילידיות המתוארות בציור הקיר "Flight of Spirit" בבניין הקפיטול של אוקלהומה. פסל ברונזה שלה בגודל חי הוא אחד מחמישה פסלים של קבוצת Five Moons שהוקמו בשטח האגודה ההיסטורית של טולסה בנובמבר 2007. אומת האוסייג' כיבדו אותה בתואר "נסיכת וא-קסת'ה-ת'ומבה" ("Princess Wa-Xthe-Thomba"), שפירושו "האישה של שני עולמות".
ב-1996 קיבלה טולצ'יף פרס מפעל חיים מטעם מרכז קנדי. היא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים, והיא הייתה פעמיים "אשת השנה" של מועדון העיתונות של וושינגטון. היא אף נכללה פעמיים ברשימת הזוכות השנתית של Dance Magazine, שכתבו עליה בשנת 1960 שהיא "כוכבת בעלת גוון אמריקאי אמיתי, אשר בתכונותיה של האלגנטיות, הברק, והענווה...תרמה תרומה נכבדת לשליחות תיאטרון הבלט האמריקאי באירופה וברוסיה." ב-1999 זכתה טולצ'יף במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקרן הלאומית לאמנויות. ב-2011 היא זכתה בפרס "עושי היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו בשל תרומתה לאמנויות הבמה.
ב-2006, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ערך ערב מחווה מיוחד לטולצ'יף, "מחווה לגדולת הבלט מריה טולצ'יף", ובו טולצ'יף הצהירה על קנת וון היידקה כעל בן חסותה במחול.
ספרים וסרטים > אוטוביוגרפיה

בשנת 1997, פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Maria Tallchief: America's Prima Ballerina ("מריה טולצ'יף: פרימה בלרינה אמריקאית"), אשר כתבה בשיתוף עם לארי קפלן.
ספרים וסרטים > ספרי ביוגרפיה

ב-1966 יצא הספר Maria Tallchief : America's prima ballerina1966 מאת אליזבת מאיירס.
ב-1992 יצא הספר Maria Tallchief כחלק מסדרת American Indian Stories. את הספר כתבה היידי אלן ארדריץ' ואייר ריק ויפל.
ב-1997 יצאה ביוגרפיה נוספת אודות טולצ'יף מאת פול לאנג, Maria Tallchief: Native American Ballerina כחלק מסדרת ביוגרפיות ילידיות אמריקאיות.
ב-2001 יצא Tallchief: America's Prima Ballerina, ספר ילדים שכתבה יחד עם הסופרת רוזמרי וולס, עם איורים של גארי קלי.
ב-2006 יצאה הביוגרפיה Maria Tallchief: American Ballerina מאת מיקי טרסאווה.
ספרים וסרטים > ספרות ילדים ונוער

ב-1970 יצאה ביוגרפיה לילדים אודותיה, Maria Tallchief, מאת טובי טוביאס ומייקל המפשייר.
ב-1975 יצא ספר הילדים Maria Tallchief American Ballerina, מאת אדל דלו, ובאיורו של ראסל הובר.
ב-2002 יצא ספר הילדים Who Was Maria Tallchief?, פרי עטה של סופרת הילדים והנוער זוכת הפרסים קתרין גרלי, עם איורים של ואל פול טיילור.
ב-2015 יצא ספר המיועד לנוער ולמבוגרים שצריכים או מעדיפים קריאה קלה, Maria Tallchief, מאת טרי ברבר, חלק מסדרת הביוגרפיות First Nations/Native American.
ב-2017 יצא ספר עליה בסדרת Baby Professor, ביוגרפיות המיועדות לילדים, Maria Tallchief : The First Native American Ballerina.
בספר לילדות This Little Trailblazer: A Girl Power Primer Board book מאת ג'ואן חאלוב ובאיורו של דניאל רוד, נכלל פרק אודות טולצ'יף.
ספרים וסרטים > פרקים בספרים

ב-1980 נכללה טולצ'יף בספר על רקדניות מפורסמות, The Ballerina: Famous Dancers and Rising Stars of Our Time, מאת שרה מונטגיו.
ב-1985 יצא הספר Uncommon Women: Gwendolyn Brooks, Sarah Caldwell, Julie Harris, Mary McCarthy, Alice Neel, Roberta Peters, Maria Tallchief, Mary Lou Williams, Eugenia ZukermanNov מאת ג'ואן קופין, שסיקר את חוויותיהן והשיגיהן של מספר נשים חלוצות בתחומן, וביניהן טולצ'יף.
ב-1997 נכללה טולצ'יף בספרה של לילי קוקרוויל ליווינגסטון, American Indian Ballerinas.
ספרים וסרטים > סרטים וטלוויזיה

ב-1952 שיחקה בתור אנה פבלובה בסרט בת ים השווה מיליון דולר לצידה של אסתר ויליאמס. היא רקדה בסרט זה את הקטע המפורסם של פבלובה - "הברבור" של סן סנס.
ב-1989, כשש שנים לאחר מותו של ג'ורג' בלנצ'ין, יצא הסרט Dancing for Mr B - Six Balanchine Ballerinas, אשר מתמקד באמנותן של שש מהרקדניות עמן עבד הכוריאוגרף המפורסם, כולל טולצ'יף, שהייתה פרימה בלרינה וגם אשתו.
ב-2003 יצא DVD‏ The Art of Maria Tallchief, המחבר תמונות וסרטונים של טולצ'יף לשידורים מרדיו-קנדה והתוכנית "Bell Telephone Hour" בין השנים 1954–1966.
ב-2007 יצא סרט תיעודי על חייה ואמנותה, Maria Tallchief, מידי היוצרים סנדי אוסאווה ויאסו אוסאווה, אשר שודר ב-PBS בין השנים 2007 ל-2010.
פרסים והוקרה

(1996) נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים
(1996) זכתה בפרס מרכז קנדי לאמנויות, פרס לאומי, שמוענק לדמויות בולטות ומשפיעות מתחומי הבידור ואמנויות הבמה עבור תרומתם לתרבות האמריקאית.
(1999) זכתה במדליה הלאומית לאמנויות, אות כבוד שנחשב ליוקרתי והגבוה ביותר בתחומי האומנות.
מופעים בולטים בקריירה

במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה, טולצ'יף ביצעה תפקידים רבים ומגוונים. בין הבולטים בהם:
Le Bourgeois Gentilhomme – 1932
Jardin aux Lilas – 1936
Rodeo – 1942
Danses Concertantes – 1944
Night Shadow – 1946
Orpheus – 1948
1949‏ – ציפור האש
Bourrée fantasque – 1949
Sylvia Pas de Deux – 1950
Le Baiser de la Fee – 1950
1951‏ – אגם הברבורים
Caracole – 1952
Scotch Symphony – 1952
1954‏ – מפצח האגוזים
Pas de Dix – 1955
Allegro Brillante – 1956
Gounod Symphony – 1958
Ballet Imperial – 1964
טולצ'יף והמורשת האינדיאנית

גם אחרי שזכתה לתהילה וחיי זוהר בבירות העולם, טולצ'יף המשיכה להזדהות עם מורשתה האינדיאנית. היא זעמה על הסטראוטיפים המיושנים והתפישות המוטעות שאמריקאים רבים ייחסו לאינדיאנים הילידים. בתקופה בה טולצ'יף פעלה, רקדנים אמריקאים רבים אמצו לעצמם שמות במה רוסיים, כדי להיות נגישים יותר לעולם, אך היא סירבה לעשות זאת ושמרה על שמה המקורי.
טולצ'יף נחשבת לאחת מחמש הרקדניות המייצגות של המורשת האינידיאנית, יחד עם אחותה הצעירה מרג'ורי טולצ'יף, רוסלה הייטאוור, מוסליין לרקין ויוונא צ'אוטאה שזכו במרוצת השנים לכינוי הבלרינות האינדיאניות של אוקלהומה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Maria Tallchief; Larry Kaplan (1998). "Chapter 1". Maria Tallchief: America's Prima Ballerina. Holt. ISBN 0-8050-3302-5.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Anderson, Jack (12 באפריל 2013). "Maria Tallchief, a Dazzling Ballerina and Muse for Balanchine, Dies at 88". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Tommy Tallchief". College Football Reference. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Sarah Halzack (12 באפריל 2013). "Maria Tallchief, ballet star who was inspiration for Balanchine, dies at 88". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Dance Magazine 1960 Award Winners: Maria Tallchief". Dance Magazine (April 1961).
1 2 3 4 5 6 7  Starlynn Raenae Nace. "Tallchief, Elizabeth Maria". Encyclopedia of Oklahoma History and Culture. Oklahoma Historical Society. אורכב מ-המקור ב-17 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Jon Anderson; Sid Smith (12 באפריל 2013). "Maria Tallchief dead at 88". Chicago Tribune. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Maria Tallchief; Larry Kaplan (1998). "Chapter 2". Maria Tallchief: America's Prima Ballerina. Holt. ISBN 0-8050-3302-5.
1 2 3 4 5  Maria Tallchief; Larry Kaplan (1998). "Chapter 3". Maria Tallchief: America's Prima Ballerina. Holt. ISBN 0-8050-3302-5.
1 2  Maria Tallchief; Larry Kaplan (1998). "Chapter 4". Maria Tallchief: America's Prima Ballerina. Holt. ISBN 0-8050-3302-5.
1 2  Howard Chua-Eoan (12 באפריל 2013). "The Silent Song of Maria Tallchief: America's Prima Ballerina (1925-2013)". Time. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Maria Tallchief Biography". The Kennedy Center. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Hedy Weiss (12 באפריל 2013). "American prima ballerina Maria Tallchief dies at 88". Chicago Sun Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sherlock, Barbara (5 ביוני 2004). "Henry D. Paschen Jr., 77". Chicago Tribune. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "2011 Making History Award Recipients Announced". Americantowns.com. 7 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dawn, Aulet. "Around Town: a high honor" Joliet Herald News, November 19, 2006.
↑  Maria Tallchief, Britannica
↑  Conversation Piece: Prima Ballerina MARIA TALLCHIEF, ברוס דאפי, 19 בספטמבר 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422565005171  BIBSYS: 3075587  BnF: cb145047594 (data)  CiNii: DA12676120  GND: 119550636  ISNI: 0000 0000 7843 4555  LCCN: n50016845  SNAC: w65z32pz  SUDOC: 086705458  VIAF: 79187221   WorldCat (עם VIAF): 79187221 
מריה טולצ'יף, 1961
פוסטר פרסומי של Ballet Russe de Monte Carlo
מריה טולצ'יף עם אריק ברון בשנת 1961.
המו"ל רודולף אורתוויין מגיש למריה טולצ'יף את פרס Dance Magazine בשנת 1961.
טולצ'יף וניקולס מגלנס במפצח האגוזים, 1954
הר הקטור (ניו זילנד)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ג'יימס הקטור 
 גובה:  1,529 מ' 
 מדינה:  ניו זילנד 
 מיקום:  ולינגטון, ניו זילנדניו זילנד
 רכס הרים:  רכס טארארואה 
 קואורדינטות:  40°57′07″S 175°16′55″E﻿ / ﻿40.952°S 175.282°E﻿ / -40.952; 175.282
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהר הקטור(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהר הקטור
 
אנדרטת מלחמת העולם השנייה
הר הקטור (באנגלית: Mount Hector) הוא אחת הפסגות הגבוהות ביותר ברכס טארארואה, בחלקו הדרומי של האי הצפוני של ניו זילנד. גובהו של ההר 1,529 מטרים(5,016 רגל).
היסטוריה

ההר נקרא על שם החוקר והמגלה ג'יימס הקטור, אשר היה חוקר מוביל בחקר ניו זילנד במהלך המאה ה-19.
בהר ממוקמת אנדרטה - צלב עשוי עץ לזכר מטפסי ההרים הניו זילנדים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
שמו בשפה המאורית של ההר הוא Pukemoumou, או "גבעת השממה".
הערות שוליים

↑  אתר האנציקלופדיה הגאוגרפית של ניו זילנד
↑  אנדרטת הר הקטור
הר הקטור (אלברטה)

ערך זה עוסק בהר בפרובינציית אלברטה בקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  3,394 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  אלברטה, קנדהקנדה
 רכס הרים:  הרי הרוקי הקנדיים 
 קואורדינטות:  51°34′30″N 116°15′34″W﻿ / ﻿51.575°N 116.2594444°W﻿ / 51.575; -116.2594444
  (למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר הקטור(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר הקטור
 
הר הקטור (באנגלית: Mount Hector) הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף (Banff), בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,394 מטרים (ההר ה-31 בגובהו באלברטה), והוא מתנשא לגובה של 1,759 מטרים מעל מעבר קיקינג הורס הסמוך. ההר ממוקם בסמוך לכביש המהיר אייספילדס, 17 קילומטרים צפונית לעיירה לייק לואיז. ההר ממוקם מזרחית לעמק נהר בואו ודרומית מזרחית לאגם בואו.
היסטוריה

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884 על ידי הגאולוג והחוקר ג'ורג' מרסר דוסון, והוא נקרא על שם הגאולוג ג'יימס הקטור, שהיה חלק ממשלחת פליסר.
הראשונים שטיפסו על ההר היו פיליפ ס. אבוט (Philip S. Abbot), צ'ארלס. אי. פיי (Charles Fay) וצ'ארלס ס. תומפסון (Charles S. Thompson) בשנת 1895.
הערות שוליים

↑  גובהם של הרי הרוקי, באלברטה ובקולומביה הבריטית
↑  הרי אלברטה לפי גובהם
↑  מקור שמות אתרים באלברטה, החברה הגאוגרפית של קנדה, 1928, אוטווה, עמ' 67
↑  ההיסטוריה של הטיפוס על ההר
הר האגינס (אנטארקטיקה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  ויליאם האגינס 
 גובה:  3,735 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס החברה המלכותית 
 קואורדינטות:  78°17′00″S 162°29′00″E﻿ / ﻿78.28333333°S 162.48333333°E﻿ / -78.28333333; 162.48333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר האגינס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר האגינס
 
הר האגינס (באנגלית: Mount Huggins) הוא הר גדול חרוטי בצורתו, ברכס החברה המלכותית שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה

גובהו של ההר 3,735 מטרים מעל פני הים, המתנשא מעל ראשיהם (מוצא) קרחון אליסון, קרחון דייל וקרחון פוטר.
מעבר אוסטר הוא מעבר הרים גבוה הנמצא בין הר האגינס והר קמפ.
היסטוריה > גילוי ומתן שמו

ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי הבריטית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901-1904). ההר נקרא על שם סר ויליאם האגינס, נשיא החברה המלכותית בין השנים 1900-1905.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

הראשון שטיפס על ההר היה החוקר ריצ'רד ברוק בשנת 1957.
הערות שוליים

↑  מקור שמו של ההר
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
הר גמל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  342 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ממערב לכרמיאל
 רכס הרים:  הגליל העליון 
 קואורדינטות:  32°55′11″N 35°13′07″E﻿ / ﻿32.9197222°N 35.2186111°E﻿ / 32.9197222; 35.2186111
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) הר גמל(למפת הגליל המערבי רגילה) הר גמל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר גמל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר גמל
 
הר גמל הוא הר בגליל המערבי, כ-3 ק"מ ממערב ליישוב מג'ד אל-כרום. לעיתים מבלבלים בינו לבין הר באותו השם הנמצא במצפה רמון. ההר מתנשא לרום של 342 מטר ומקור שמו בפסגה הכפולה שלו, המזכירה בצורתה דבשת כפולה של גמל. בתקופות פרה-היסטוריות גרו במערות יונים בהר זה. פסגת ההר משוננת ועשויה טרשים.
שרידים פרה-היסטוריים

בהר זה יש מספר רב של מערות יונים שבהם נמצאו שפע של שרידים פרה-היסטוריים. בגלל התנאים הנוחים של המערה והמזון הזמין באזור, במערות התיישבו בני אדם. הסימנים הקדומים ביותר להתיישבות אדם במערה שייכים לתרבות המוסטרית הקדומה (250,000 עד 130,000 שנה לפני זמננו). במערה נמצאו כלי צור בעלי להבים וחודים מוארכים. באותה התקופה הכלכלה התבססה בעיקר על ליקוט צמחים וציד בעלי חיים שהיו נפוצים באזור הר גמל כגון צבאים, יחמורים ואיילי כרמל.
החורש שבתחתית ההר מפותח מאוד וכולל מינים רבים של עצים כגון אלון מצוי, בר זית בינוני, חרוב מצוי וער אציל.
אגדה על ההר

ערביי האזור מספרים אגדה, לפיה הנביא מוחמד עבר במישור עכו וחיפש מקום בו יוכל ללון בלילה. ההרים מסביב החלו לריב ביניהם על מי מהם ילון הנביא. הריב המילולי התפתח במהרה לריב אלים, כאשר הר גמל שלף חרב ושרט את הר הכרמל, אשר נשאר מצולק עד לעצם היום הזה. הר הכרמל הניף גרזן שבאמצעותו ריסק את הר גמל ולכן הוא מרוסק עד לעצם היום הזה.
הערות שוליים

↑  אריה יצחקי (עורך), מדריך ישראל: גליל עליון ומקורות הירדן, משרד הבטחון, 1979, עמ' 46–47
↑  יהודה זיו, בשביל המטיילים, הוצאה לאור-משרד הביטחון, מהדורה שישית תשמ"ג-1982. האגדה מבוססת על אגדת חז"ל דומה על יעקב אבינו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568538705171
הר דלתאפורם

| --- | --- |

עמק עשר הפסגות - מבט מאגם מוריין. הר דלתאפורד - השני מימין.
 מידע כללי
 גובה:  3,424 מ' 
 מדינה:  קנדה קנדה
 מיקום:  אלברטה
 רכס הרים:  רכס בואו 
 קואורדינטות:  51°18′06″N 116°14′43″W﻿ / ﻿51.301666666667°N 116.24527777778°W﻿ / 51.301666666667; -116.24527777778
  (למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר דלתאפורם(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר דלתאפורם
 
הר דלטאפורם או הר דלתאפורם (באנגלית: Deltaform Mountain; מילולית: הר "צורת דלתא") הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, ברכס בואו. ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,426 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא מעל סביבתו לגובה של 822 מטרים. ההר הוא ההר ה-24 בגובהו באלברטה, ההר ה-39 בגובהו בקולומביה הבריטית, וההר ה-82 בהתנשאותו באלברטה.
ההר הוא אחד ההרים בעמק עשר הפסגות.
ההר ממוקם על הגבול בין הפארק הלאומי באנף (שבאלברטה) לפארק הלאומי קוטניי (בקולומביה הבריטית).
היסטוריה > מקור השם

שמו המקורי של ההר היה סאקנווה (שמו בפי האומות הראשונות).
בשנת 1897 הוענק לו שמו הנוכחי על ידי וולטר וילקוקס - בשל צורת ההר, המזכירה את האות היוונית דלתא.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו א. אגרז (A. Eggers), ה. סי. פארקר (H.C. Parker), סי. קאופמן (C. Kaufmann), ה. קאופמן (H. Kaufmann) בשנת 1903.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר אנציקלופדיית ההרים הקנדית
↑  מידע גאוגרפי
↑  הרי אלברטה לפי גובהם
↑  הרי קולומביה הבריטית לפי גובהם
↑  הרי אלברטה לפי התנשאותם
↑  ההיסטוריה של שם ההר
הר הנדרסון (מפרץ הולם)

ערך זה עוסק בהר צפונית למפרץ הולם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  970 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי פראמנס 
 קואורדינטות:  67°42′00″S 63°04′00″E﻿ / ﻿67.7°S 63.0667°E﻿ / -67.7; 63.0667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר הנדרסון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר הנדרסון
 
הר הנדרסון (באנגלית: Mount Henderson) הוא הר הממוקם מצפון לרכס מאסון שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל מדף הקרח, 8 קילומטרים דרומית למפרץ הולם, ו-8 קילומטרים צפונית לרכס מוסון.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר נצפה לראשונה מתורן ספינה ב-3 בינואר 1930, ונצפה שנית ממטוס ב-5 בינואר 1930. ההר מופה לראשונה ב-14 בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה.