stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוריים צרי-עלים
מורפולוגיה

צמח עשבוני רב-שנתיים בעלי בסיס מעוצה (בן שיח), מסועף, גבוה יחסית (עד 70 ס"מ) וקירח. הצמח בעל ריח עז, מכיל גליקוזינולטים (אלקלואידים) הנמצאים בתאים מיוחדים (תאי מירוזין) אשר הופכים לשמני חרדל בבואם במגע עם האוויר.
הגבעולים זקופים אורכם 10 עד 70 ס"מ לעיתים 100 ס"מ, רְבוּעִים, קירחים או מכוסה בדלילות בשערות בבסיסם.
הלוואים חסרים.
עלי הבסיס, דמויי כינור, (מפורצים עד מפורצים עמוקות), גזורים פעם אחת באופן לא סדיר ושפת האונות תמימה. בכל צד 2 עד 5 אונות. הטרף שמתארו אליפטי עד דמוי ביצה הפוכה, אורכו 2 עד 15 ס"מ ורוחבו 10 עד 60 מ"מ.
עלי הגבעול מסורגים ודומים במידה רבה לעלי הבסיס.
הפרחים ערוכים בתפרחת אשכול בקצות הגבעולים. אשכול הוא תפרחת שלאורך צירה הראשי, נישאים פרחים על עוקצים. הפרחים העליונים תמיד צעירים מהתחתונים.
הפרחים גדולים יחסית, צהובים, בעלי 4 עלי כותרת, 4 עלי גביע מפורדים והם אינם מלווים בחפים. הפרחים פרושים ופתוחים, נכונים (העטיף בעל סימטריה רדיאלית), דו-מיניים, בעלי שחלה עילית. עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
המצעית נישאת על גינופור קצר שאורכו 0.5 עד 3 מ"מ.
הגביע בעל 4 עלי גביע, שווים זה לזה, מפורדים ומפושקים, ערוכים בשני דּוּרִים, לסירוגין בין עלי הכותרת. עלי הגביע קירח או מכוסה בשערות פשוטות ואורכם 4 עד 6 מ"מ.
הכותרת בעלת 4 עלי כותרת מפורדים, כל אחד בעל טרף וציפורן קצרה. טרף עלה הכותרת מורחב ונעשה צר לציפורן באופן פתאומי וקודקודו מעוגל. עלי הכותרת ללא עורקים בולטים בצבעם. צבע עלי הכותרת צהוב (בדומה לטוריים קטנים, לטוריים זיפניים וטוריים שעירים). אורך עלה הכותרת 7 עד 11 מ"מ ורוחבם 5 עד 8 מ"מ.
האבקנים מפורדים, מספרם 6, מהם 4 ארוכים, מהווים את הדּוּר הפנימי ו-2 קצרים יותר המהווים את הדור החיצוני. אורך הזרים 4 עד 8 מ"מ, המאבקים 2.5 עד 3 מ"מ;
הצופנים (בלוטות המפרישות צוף) הם צופני מצעית טבעתיים, הם מצויים על פני המצעית בין בסיסי האבקנים. הם ניכרים בצבעם הכהה ודומים לבלוטות צהובות שצורתן ומספרן שונים אצל סוגים שונים. מספר הצופנים בטוריים הם 4, מהם שני האמצעים גדולים וגלילים והצדדים קטנים יותר ודמוי כרית.
השחלה עילית, בת 2 עלי שחלה מאוחים, עמוד השחלה אחד מפותח בעל צלקת שלמה דמוית כיפה.
השליות דופניות, בכל שחלה על פי רוב 20 עד 32 ביציות לעיתים רחוקות 46.
הפרי הבשל מפושק (ניצב לגבעול) וזקוף (נוטים כלפי מעלה) נישא על עוקץ הקצר הרבה מגוף הפרי הבשל ואורכו 8 עד 35 מ"מ. הפרי תרמיל גלילי, מאורך דמוי סרגל, ישר או דמוי חרוט, כאשר אורכו עולה על 10 מ"מ ואורכו לפחות פי 3 מרוחבו ורחובו אינו עולה על עוביו. התרמיל הגלילי, פחוס במקצת מהצדדים, בעל מחיצה ברורה, נפתח בהבשלה באמצעות 2 קשוות לכל אורכו, בראשו קטע קצר וקשה, דמוי מקור וחסר זרעים שאורכו 1.5 עד 3 מ"מ ובבסיסו יש גינופור (עוקץ נושא פרי).
הזרעים ערוכים ב-2 טורים בכל אחת משתי המגורות.
הזרעים, זעירים, דביקים במקצת, מחוסרי אנדוספרם. העובר כפוף לרוב, השורשון בחלקו האחד של הזרע, ואילו הפסיגים בחלקו האחר. קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים (רירים) התופחים עם הרטבת הזרעים.
תמונות

טוריים צרי-עלים ברחוב חרל"פ ירושלים
הערות שוליים

1 2 3  Diplotaxis tenuifolia (L.) DC, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Diplotaxis tenuifolia (L.) DC, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
↑  טוריים צרי-עלים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  עזריה אלון, מיכה לבנה, דוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, רמת גן, משרד הבטחון - ההוצאה לאור,: החברה להגנת הטבע, 1982, עמ' 113-114
1 2 3 4  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1989, עמ' 219
1 2 3  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 140
1 2 3 4  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 176, 199
1 2  .Zohary, M, Flora Palaestina – Part One, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1966, עמ' 305-8
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 197, 203, 531, 561, 599


טוריים צרי-עלים ברחוב חרל"פ ירושלים
אונס (פרעה)

אוּנַס (במצרית עתיקה: wnjs, בצורה מתיוונת Oenas /ˈiːnəs/ או Onnos; נפטר ב-2345 לפנה"ס בערך), היה השליט התשיעי והאחרון בשושלת החמישית במהלך תקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה. אונס שלט במשך 15 עד 30 שנה באמצע המאה ה-24 לפנה"ס (בערך 2345-2315 לפנה"ס), וירש את צ'ד כא רע אססי, שאולי היה אביו.
מעט ידוע על פעילותו של אונס בתקופת שלטונו, שהייתה תקופה של דעיכה כלכלית. מצרים שמרה על קשרי מסחר עם חופי הלבנט ונוביה, וייתכן שהתרחשה פעולה צבאית בדרום כנען. הצמיחה והביזור של הממשל יחד עם פיחות כוחו של השליט נמשכו תחת שלטון אונס, ובסופו של דבר תרמו להתמוטטות הממלכה הקדומה כ-200 שנה מאוחר יותר.
אונס בנה פירמידה בסקארה, הקטנה מבין הפירמידות המלכותיות שהושלמו במהלך תקופת הממלכה הקדומה. מתחם בתי המתים הנלווים אליו עם מקדשי העמק הגבוהים שלו ומקושרים על ידי שביל באורך של 750 מטרים היה מעוטר בפאר ובתבליטים מצוירים, שאיכותם ומגוונם עולים על האיקונוגרפיה המלכותית הרגילה. יתר על כן, אונס היה הפרעה הראשון שכתבו וציירו את כתבי הפירמידה על קירות חדרי הפירמידה שלו, חידוש גדול שבא בעקבותיו ממשיכי דרכו עד לתקופת הביניים הראשונה (בערך 2160 - כ-2050 לפנה"ס). כתבים אלו מזהים את השליט עם רע ואוסיריס, שפולחנם היה במגמת עלייה בתקופתו של אונס, ונועדו לעזור לשליט להגיע לעולם הבא.
לאונס היו כמה בנות ואולי בן אחד או שניים. מנתון, כומר מצרי מהמאה השלישית לפני הספירה מתקופת ממלכת בית תלמי ומחבר "דברי ימי מצרים", טוען שעם מותו של אונס הגיעה לקיצה השושלת החמישית. את אונס ירש תתי (אנ'), הפרעה הראשון של השושלת השישית, אולי לאחר משבר קצר. עם זאת, העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שהמצרים באותה תקופה לא עשו הפרדה מודעת עם השושלת הקודמת וההבחנה בין השושלת החמישית והשישית עשויה להיות מתעתעת.
פולחן הקבורה (אנ') של אונס, שהוקם עם מותו נמשכה עד לסוף תקופת הממלכה הקדומה וייתכן ששרד בתקופת הביניים הראשונה הכאוטית. הפולחן עדיין היה קיים או קם לתחייה במהלך תקופת הממלכה התיכונה המאוחרת יותר (בערך 2050 - בערך 1650 לפנה"ס). זה לא מנע אמנמחת הראשון ומסנוסרת הראשון (בערך 1990 - 1930 לערך לפני הספירה) לפרק חלקית את מתחם בתי המתים של אונס עבור שימוש חוזר בחומריו.
במקביל לפולחן הרשמי, ייתכן שאונס זכה להערצה עממית כאל מקומי של סקארה עד מאוחר אל תוך התקופה המאוחרת (664–332 לפנה"ס), כמעט 2,000 שנים לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  Malek 2000a, p. 102.
מראי מקום

Malek, Jaromir (2000a). "The Old Kingdom (c.2160-2055 BC)". In Shaw, Ian (ed.). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815034-3.
קסנדרה וילסון

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1955 (בת 69) ג'קסון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Cassandra Wilson 
 מוקד פעילות:  ניו אורלינס 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של ג'קסון, Millsaps College, Murrah High School 
 סוגה:  ג'אז, בלוז
 סוג קול:  קונטרלטו
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  JMT, Winter & Winter, Polygram, DIW, Columbia, Blue Note, eOne, Legacy
 שיתופי פעולה בולטים:  M-Base, סטיב קולמן
 בן או בת זוג:  איסק דה בנקולה 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד של מכללת ברקלי למוזיקה  אמני הג'אז של NEA 
 http://www.cassandrawilson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קסנדרה וילסון (באנגלית: Cassandra Wilson; נולדה ב-4 בדצמבר 1955) היא זמרת ומוזיקאית ג'אז אמריקאית מג'קסון, מיסיסיפי. היא משלבת מגוון סגנונות במוזיקה שלה, כולל קאנטרי, בלוז ופולק.
ביוגרפיה

וילסון ירשה את עניינה במוזיקה מהוריה. אביה, הרמן פאוקס הבן, הוא גיטריסט, באסיסט ומורה למוזיקה, ואמה, מרי מקדניאל, היא מורה חובבת מוטאון. שורשי משפחתה מבחינת מוצא כוללים יורובה, פון, אירלנד וויילס.
וילסון למדה מוזיקה קלאסית ופסנתר מגיל 6–13, ואז למדה לנגן בקלרינט והופיעה בתזמורת בית ספרה. כשמאסה בכלים אלו, ביקשה מאביה ללמד אותה גיטרה, והוא, במקום זאת, הציע לה ללמד את עצמה. וילסון עשתה כן, ופיתחה מה שהיא מכנה "גישה אינטואיטיבית" לגיטרה. בתקופה זו כבר החלה לכתוב שירים, בסגנון פולק. היא גם הופיעה במופעים מוזיקליים, כמו "הקוסם מארץ עוץ" בתפקיד דורותי, כשהיא חוצה קווי גזע במערכת בתי ספר שרק אז השילה מעליה את ההפרדה הגזעית.
באוניברסיטה, למדה וילסון תקשורת, וסיימה תואר ראשון באוניברסיטת ג'קסון סטייט. בלילות הייתה שרה עם להקות R&B, פאנק, ופופ באזור, וכן בהופעות סולו בבתי קפה מקומיים. ב-1981 עברה לניו אורלינס והחלה לעבוד בחברת הפקה טלוויזיונית, אך משרה זו לא ארכה זמן רב, והיא העדיפה לקדם את הקריירה המוזיקלית שלה. היא מצאה מנטורים מסצנת המוזיקה של ניו אורלינס, ובעידודם עברה לניו יורק ב-1982.
שיתוף מוזיקלי עם M-Base

בניו יורק, הפוקוס של וילסון היה על אימפרוביזציה. היא הושפעה רבות מהזמרות אבי לינקולן ובטי קרטר, ופיתחה את היכולות הווקאליות שלה ואת הסקאט בעת שלמדה שמיעה מוזיקלית עם נגן הטרומבון גראכן מונקור, השלישי. וילסון השתתפה בג'אם סשנים בהדרכת הפסנתרן סאדיק חאקים, שם פגשה את הסקסופוניסט סטיב קולמן, שעודד אותה להסתכל מעבר לרפרטואר הג'אז הסטנדרטי לטובת יצירת חומר מקורי. היא הייתה לווקאליסטית ואחת ממייסדי M-Base, קולקטיב מוזיקלי בו קולמן היה הדמות המובילה. הקולקטיב ייצג צמיחה סטייליסטית מתוך האיגוד לקידום מוזיקאים יצירתיים (ׂAACMׂׂ) וקבוצת האמנים השחורים (BAG), ויצרה גרובים חדשים של פאנק ונשמה בתוך הקונטקסט של ג'אז מסורתי ואוונגרד.
פיטר ואטרוס, בכתבה בניו יורק טיימס, ציין:
קבוצת M-Base מברוקלין, העובדת בצורות מוזיקליות של ג'אז וגם פופ, מייצרת מוזיקה שבהתחלה נשמעת כמו פאנק משנות ה-70. כמו המוזיקה של מר מרסליס (ואחיו וינטון), המוזיקה של M-Base - סטיב קולמן, עם גרג אוסבי, קסנדרה וילסון וג'רי אלן - היא, במיטבה, מלאה ברעיונות מרומזים הפועלים מאחורי מסכה של מוזיקה פופולרית. בקבוצתו של מר קולמן, זמרת מלווה על ידי באס חשמלי, גיטרה, תופים וקלידים, בתערובת מוזיקלית נוצצת שמערבבת רפרנסים של רוק ופאנק, ועדיין, בזכות המניפולציות במקצבים ובמשקלים, נשמעת חדשה.
וילסון הייתה לחלק אינטגרלי מהקבוצה, ושרה במגוון אלבומים של קולמן, כולל Motherland Pulse (1985), Five Elements on On the Edge of Tomorrow (1986), World Expansion (1986), Sine Die (1987),ו-Anatomy of a Groove (1992).
בו זמנית, תיירה וילסון בטריו האוונגרד New Air, והקליטה עמם את Air Show No. 1 (1987) באיטליה.
קריירת סולו

וילסון חתמה חוזה הקלטות עם הלייבל העצמאי הגרמני JMT. היא הוציאה את האלבום הראשון בו היא מובילה את ההרכב, Point of View, ב-1986. אלבומיה ב-JMT כללו חומר מקורי שלה, וכן יצירות שנכתבו על ידי, או בשיתוף עם מוזיקאים כמו קולמן, ז'אן-פול בורלי, וג'יימס ויידמן, כמו גם מספר סטנדרטי ג'אז. הקונטרלטו העמוק שלה התפתח עם הזמן, ונהיה לסימן היכר.
בתקופה זו היא נהייתה מוכרת יותר כמוזיקאית רצינית, וקיבלה הכרה רחבה ב-1988 עם צאת אלבומה Blue Skies, אשר זכה לשבחים מידי המבקרים והקהל. ב-1990 הוציא לאור את האלבום "Jumpworld". ב-1993, היא חתמה עם חברת Blue Note Records, מה שסימן תפנית משמעותית בקריירה שלה, ואיפשר לה להגיע לקהלים אחרים מקהלי הג'אז, ואלבומיה הגיעו למכירות של מאות אלפי עותקים.
החל באלבומה משנת 1993, Blue Light 'Til Dawn, הרפרטואר של וילסון התקדם לכיוון סינתזה בין בלוז, פופ, ג'אז, מוזיקת עולם, וקאנטרי. אף על פי שהיא המשיכה לשיר את סטנדרטי הג'אז והחומר המקורי שלה, היא גם יצאה בגרסאות כיסוי למגוון רחב של שירים, כולל "Come On in My Kitchen" של רוברט ג'ונסון, "Black Crow" של ג'וני מיטשל, "Last Train to Clarksville" של המאנקיז, ו-"I'm So Lonesome I Could Cry" של האנק ויליאמס.
אלבומה מ-1996, New Moon Daughter, זכה בפרס גראמי להופעת הג'אז הווקאלית הטובה ביותר, וב-1997 היא הקליטה עם וינטון מרסליס את הקומפוזיציה שלו זוכת פרס הפוליצר, Blood on the Fields.
מיילס דייוויס היה אחד מהשפעותיה הגדולות של וילסון. ב-1989 היא הופיעה כמופע הפתיחה שלו בפסטיבל הג'אז של JVC בשיקגו, וב-1999 היא הפיקה את האלבום Traveling Miles כמחווה לו. האלבום כלל מספר הקלטות ממופעים שלה בלינקולן סנטר שהיו מוקדשים לדייוויס, כולל שלושה עיבודים שלה לקומפוזיציות מקוריות שלו.
בפברואר 2012 ביטלה וילסון את הופעתה בישראל, לאחר שקיבלה פניות מצד ארגונים פרו פלסטינים, שדרשו ממנה להצטרף לחרם התרבותי על ישראל. אחר כך אמרה כי היא מזדהה עם החרם התרבותי על ישראל בשל היותה פעילת זכויות אדם.
חיים אישיים

וילסון הייתה נשואה לאנתוני וילסון בין השנים 1981–1983.
יש לה בן, ג'ריס, שנולד בסוף שנות השמונים. שירה "Out Loud (Jeris' Blues)" אשר נכלל באלבום She Who Weeps מוקדש לו.
בשנת 2000, נישאה וילסון לשחקן איסאק דה בנקולה, אשר ביים את סרט המופע שלה Traveling Miles: Cassandra Wilson (2000). הזוג התגרש בשנת 2003.
פרסים והכרה

1994-1996: זמרת הג'אז של השנה של Down Beat Magazine
1996: פרס גראמי להופעת הג'אז הווקאלית הטובה ביותר, עבור New Moon Daughter
1999: פרס מיילס דייוויס, פסטיבל הג'אז הבינלאומי במונטריאל
2001: "הזמרת הטובה ביותר באמריקה" של טיים מגזין
2003: דוקטורט של כבוד ממילסאפ קולג'
2009: פרס גראמי לאלבום הג'אז הווקאלי הטוב ביותר, עבור Loverly
2011: פרס BET Soul Train לאלבום הג'אז המסורתי הטוב ביותר, עבור Silver Pony
2015: דוקטורט של כבוד מניו סקול
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

Point of View  (1986, JMT)
Days Aweigh (1987, JMT)
Blue Skies (1988, JMT)
Jumpworld (1989, JMT)
Live (1991, JMT)
She Who Weeps (1991, JMT)
After the Beginning Again (1992, JMT)
Dance to the Drums Again (1992, DIW/Columbia)
Blue Light 'til Dawn (1993, Blue Note)
New Moon Daughter (1995, Blue Note)
Rendezvous (with Jacky Terrasson) (1998, Blue Note)
Traveling Miles (1999, Blue Note)
Belly of the Sun (2002, Blue Note)
Glamoured (2003, Blue Note)
Thunderbird (2006, Blue Note)
Loverly (2008, Blue Note)
Silver Pony (2010, Blue Note)
Another Country (2012, eOne)
Coming Forth by Day (2015, Legacy)
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

Songbook (1995, JMT)
Sings Standards (2002, Verve)
Love Phases Dimensions: From the JMT Years (2004, Edel)
Closer to You: The Pop Side (2009, Blue Note)
Moonglow (featuring Jim De Angelis & Tony Signa, 2014, Audiophile)
פילמוגרפיה > סרטי מופע וסרטים דוקומנטריים

1992: Birdland (סדרת טלוויזיה תיעודית)
1997: Blue Note - A Story of Modern Jazz (סרט טלוויזיה)
1998: The Art of Influence (סרט טלוויזיה)
2000: Traveling Miles: Cassandra Wilson (סרט מופע תיעודי)
2001: Jazz Seen: The Life and Times of William Claxton (סרט תיעודי)
2003: The Soul of a Man (סרט תיעודי)
2003: The Blues (סדרת טלוויזיה תיעודית)
2014: Into the Night with... (סדרת טלוויזיה תיעודית)
פילמוגרפיה > הופעות בסרטים

1994: ג'וניור
2001: הפריצה
הערות שוליים

↑  Watrous, Peter (31 בדצמבר 1989). "POP VIEW: Private Codes Enliven Jazz". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brian Priestley, Digby Fairweather, Ian Carr.
↑  מוקי רון, הבטחה שהולכת ומתקיימת, חדשות, 22 בנובמבר 1990
↑  טל אימגור, עכבר העיר, חרם תרבותי מוצהר: קסנדרה וילסון ביטלה את הופעתה בישראל, באתר הארץ, 21 בפברואר 2012
↑  Jones, Charisse (29 בספטמבר 1994). "IN THE STUDIO WITH: Cassandra Wilson; Singing a Song of the South". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Cassandra Wilson Signs to eOne Music". JazzTimes. 26 במרץ 2012. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-2016-03-22. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tamarkin, Jeff. "Legacy Recordings Signs Cassandra Wilson". jazztimes.com. Jazz Times. אורכב מ-המקור ב-2015-12-22. נבדק ב-2016-03-22.
↑  Just 3 Tracks: Skylark, Two Sleepy People, Moonglow - obviously a reissue of Straight From The Top
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411932905171  PLWABN: 9810568150905606  BNE: XX1740633  BnF: cb13933749r (data)  CiNii: DA16089692  GND: 133465691  ISNI: 0000 0001 1450 1648  LCCN: n92070625  MusicBrainz: eb6595d3-e559-4bcc-a516-843bfdba82e9  NKC: ola2002158601  NTA: 072680768  SNAC: w6294w52  SUDOC: 086261517  VIAF: 84971522   WorldCat (עם VIAF): 84971522
ריאליזם סוציאליסטי

פסיפס על מבנה בעיר אייזנהיטנשטט מ-1965 (אז בגרמניה המזרחית). שילוב אלמנטים תעשייתיים המרכיבים זרוע-ענק של פועל ויונת שלום.
ריאליזם סוציאליסטי הוא סגנון אמנותי בעל מטרה פוליטית של קידום והעמקה של הרעיונות הסוציאליזם והקומוניזם. זרם זה הנולד בברית המועצות על פי הוראות הממשל אינו אחיד מבחינה טכנית (כמו האימפרסיוניזם לדוגמה) ויכול לבוא בשלל תת-סגנונות, חלקם נושקים לפוטוריזם, לריאליזם, לאוונגרד הרוסי ועוד. המכנה המשותף לכל התת-סגנונות בזרם הריאליזם סוציאליסטי הוא הבניית האידיאל של האדם העובד, של צפייה לעתיד טוב יותר ועידוד המלאכה ושבח להצלחתה של החברה הקומוניסטית. דמותו הרומנטית של הפועל יועדה להוות דוגמה אישית ולרוב בלטו בה תכונות של חוסן גופני ושמחת חיים. האווירה האופטימית של היצירה הייתה די שונה מהגישה הריאליסטית שכן לא הציגה את המציאות כפי שהיא אלא כפי שהיא אמורה להיות לשיטת הסוציאליזם - כלומר, אוטופיה.
הסגנון נוגע בכל סוגי האמנות: אדריכלות, ספרות, אמנויות הבמה ואמנות פלסטית.
סגנון זה היה הסגנון הרשמי בברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי ויצירות שלא עמדו בדרישות הסגנון הזה לא זכו להפצה כמעט. לאור כך יצירות רבות שלא עמדו בדרישות הריאליזם הסוציאליסטי התפרסמו באופן לא פורמלי.
היסטוריה

לפני עליית הקומוניזם התקיימה ברוסיה הצארית תקופת פריחה בתחומי האומנות (fin de ciecle). פריחה זו הגיעה לאחר פיגור בתחום לעומת אירופה המערבית.
מיד לאחר מהפכת אוקטובר 1917 השלטונות החדשים החלו לעודד את האמנים ליצירה, לצורך תעמולה והפצה של רעיונות הקומוניזם. כך הגיעה בשנים הראשונות לקומוניזם פריחה של סגנונות חדשים באמנות הרוסית: אוונגרד, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם ואחרים. קבוצות האוונגארד חיפשו לשבור מוסכמות חברתיות, גם אם לא בהכרח הזדהו עם המהפכנים הפוליטיים, כך שבין 1917 ל-1925 לא הייתה זו בהכרח אמנות מגויסת.
החל משנת 1925 הלכה וגדלה מעורבותו של השלטון בתרבות ובאמנות. סטלין הורה כי על האמנות להיות לא-אליטיסטית ולפיכך יש ליצור דברים פשוטים, ברורים, קצרים ובעלי מוסר השכל. בשנת 1932, עם סיום תוכנית החומש הראשונה, החליט סטלין על הצורך בארגון מחדש של כל הזרמים והארגונים באמנות בברית המועצות. נאסרו כל הזרמים שלא תמכו ברעיונות השלטון, ויצירה אמנותית הותרה למעשה אך ורק מתוך איגודים ממשלתיים. נאסרה כל התאגדות של אמנים ונדרש איחודם של האיגודים הקיימים, מטרה שהושגה בהדרגה עד ל-1940. השלטון הקים את "איחוד הסופרים הסובייטים", "איחוד הציירים הסובייטים", "איחוד המלחינים הסובייטים" וכו'. לאחר התבססות הרעיון שגם תחום זה נשלט על ידי הממשל הסובייטי נוצר מושג "הריאליזם" בהקשרו הסוציאליסטי, שנבחר והוכרז בתור הסגנון האמנותי היחיד, ויוצרים של אמנות מופשטת ואוונגרדית דוכאו.
עצם הגדרת הריאליזם - תיאור מצב כמו שהוא - לא היה נוח לשלטון הקומוניסטי. ספרים של סופרים ריאליסטים מצרפת, למשל, שתארו את קשיי היום יום של מעמד הפועלים בצרפת, היו אהודים מאוד. אך עיסוק בקשייהם של פועלי ברית המועצות לא הותר ולכן הפך הריאליזם הסוציאליסטי לתיאור מצב אוטופי, עתידני, במקום תיאור המצב הקיים, כלומר: ייצוג הרצוי ולא המצוי. הנושאים שהוצגו: האדם הפשוט, הפועל או האיכר, חסונים ומלאי אופטימיות, נושאים מבט אל העתיד. הציורים היו מלאי צבע לרוב. בתחום הפיסול בולטים פסלי פועלים, איכרים ומנהיגים, ובאדריכלות - הנושקת לסגנון האדריכלות הנאצית - בולטות בנייתם של "ארמונות תרבות".
בזמן מלחמת העולם השנייה גויסה האמנות הזו להציג את השגי המהפכה למרות הסבל, והיא שימשה כלי בידי סטלין ליצירת זהות לאום סובייטית.
לאחר מות סטלין הייתה הפשרה מסוימת בשליטת הממשלה על האמנות, אך לזמן קצר בלבד. בתקופת ליאוניד ברז'נייב מספר אמנים בולטים שלא היו מוכנים להתיישר עם הקו הרשמי באמנות הוגלו מחוץ לגבולות ברית המועצות.
רק בתקופת הפרסטרויקה החלו לצאת לאור יצירות אשר דוכאו במשך שנים ארוכות, וכן אמנים גולים רבים חזרו לרוסיה.
ראו גם

קלסיציזם סטליניסטי
הפועל ואשת הקולחוז
לקריאה נוספת

דנה אריאלי-הורוביץ, ז'-י', אמנות ורודנות, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, תשס"ח 2008, עמ' 135-189, מסת"ב 978-965-7241-30-1.
"גליה והעופות", ציורו של פבל גלובה
רוז מקנמרה

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1885 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 במרץ 1957 (בגיל 71) דבלין, אירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, אירלנד 
 השתייכות:  קומן נה מאן 
 פעולות ומבצעים
 מרידת חג הפסחא  מלחמת האזרחים האירית 
 
רוז מקנמרה (באנגלית: Rose McNamara; באירית: Róis Nic Chon Mara; ‏10 בספטמבר 1885 – 6 במרץ 1957) הייתה לאומנית אירית רפובליקנית, וסגן מפקדת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה

רוז אן מקנמרה נולדה בדבלין לבנג'מין מקנמרה, נהג משאית, וג'ואנה (שיבון) מנגן,. אביה נפטר ב-1898 כשרוז הייתה בת 15. היא הייתה אחת משבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בגיל צעיר.
פעילות רפובליקנית

מארי פרולז הכירה למקנמרה את ארגון איניניה נה הרין בסביבות 1906. אחותה של פרוולז, דיליה, הייתה גיסתה של מקנמרה, נשואה לאחיה מתיו. רוז עבדה עם מתיו בחנות הרהיטים שלו. ב-1911, השתתפה מקנמרה במחאות נגד הביקור של המלך ג'ורג' בדבלין, המחאה בה נעצרה הלנה מולוני על שבירת חלון ראווה שבו הוצגו דמויות של המלך והמלכה.
מקנמרה הצטרפה לשין פיין והייתה חברה בקומן נה מאן כשזו נוצרה והתמזגה עם איניניה ב-1914. במסגרת פעילותה זו, היא צעדה במצעדים, ארגנה הפגנות, למדה עזרה ראשונה קרבית, וגייסה כסף בשביל תחמושת וציוד למתנדבים האירים.
ההתקוממות

ביום שישי שלפני הפסחא ב-1916, לקראת המרידה, מקנמרה וחברות קומן אחרות הכינו תחבושות שדה. ביום שני, בפתיחת המרידה, כל חברות המדור שלה בקומן התייצבו במדיהן בכיכר אמרלד, שם קיבלו את פקודותיהן מאיימון קנט. רוז שימשה כסגנית מפקדת הקבוצה ששירתה במרובון ליין, אשר התבססה במזקקה של ג'יימסון.
היו לה מספר תפקידים במהלך המרידה. היא שימשה כאפסנאית, ופעלה כצופה עבור הצלפים, וסידרה את המתקנים הרפואיים עבור הפצועים. ביום ראשון, 30 באפריל, הגיעה פקודת הכניעה. הוצע לנשים לעזוב את העמדה מכיוון שהבריטים לא החשיבו אותן כלוחמות, אך מקנמרה, יחד עם שאר נשות קומן, סירבה לעזוב, והנשים צעדו מהמבניין בין לוחמי המתנדבים, ויחד איתם, נעצרו ונכלאו.
בדרך למחנה ריצ'מונד היינו מאחורי המפקד תומאס מקדונה ומייג'ור מקברייד. כאשר הגענו לאזור קילמיינהאם, מייג'ור מקברייד וט. מקדונה אמרו: "כן, חברות, שירו" ומייג'ור מק ברייד אמר לי: "שירו לכן, חברות. אתן תהיו בסדר. מחר תשוחררו", ואני השבתי לו, "מה איתכם", כלומר כל הגברים. הוא אמר, בעצב רב, "אה, לא. אנחנו לא נצא. בנו יירו.
בזמן שהנשים היו כלואות בכלא קילמיינהאם הן שמעו את ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה, כפי שחזה מקברייד. הנשים ארגנו ריקוד קבוצתי אירי באותו היום, כהמשך מחאתן. היא שוחררה ב-9 במאי.
בתקופה שלאחר המרידה, חברות קומן, שרובן אכן שוחררו כעבור זמן קצר, הקימו יוזמות לגיוס כספים ותמיכה באסירים ומשפחותיהם. בשנת 1917 מקנמרה מונתה כסגן ראשונה במדור, וקומן חזרו לתרגל באימונים קרביים. ב-1918 היא הייתה מעורבת יחד עם המדור שלה בפעילויות נגד גיוס לצבא הבריטי.
לאחר המרידה

במהלך מלחמת העצמאות האירית, מקנמרה עבדה עם הנשים האחרות בגיוס כספים, השתתפות בהלוויות ובתהלוכות מחאה בבתי הכלא בהם הוחזקו האסירים ששבתו אז רעב. ב-1919 מקנמרה קודמה למפקדת המדור. התפקיד שלה היה להבטיח שירותי סיעוד בכל תחנות העזרה הראשונה במהלך מארבים. היא הייתה מקבלת הודעה מראש כדי להכין את הבית לקבל פצועים.
במלחמת האזרחים האירית, היא שירתה תחת פיקודה של הרוזנת מרקייביץ'. היא נטלה חלק באירועים במתחם בית המשפט, אז התנגשו הכוחות שבעד ונגד האמנה האנגלו-אירית. מקנמרה, יחד עם קומן נה מאן, הייתה בצד אנטי-ההסכם. היא השיגה מים ומזון לחיילים, ונשאה הודעות עבורם.
רוז מקנמרה נפטרה ב-6 במרץ 1957.
הערות שוליים

↑  "General Registrar's Office". IrishGenealogy.ie. נבדק ב-10 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rose McNamara (1885-1957)". Central Statistics Office.
↑  "Witness statement for Rose McNamara" (PDF). Bureau of Military History. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-07-17. נבדק ב-2018-06-04.
↑  "Five women you may not know".
↑  "The forgotten role of women insurgents in the 1916 Rising".
↑  Senia Pašeta (5 בדצמבר 2013). Irish Nationalist Women, 1900-1918. Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-04774-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Greg Daly. "The devil is in the detail".
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוז מקנמרה".
קריסטל איסטמן

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1881 מרלבורו, ארצות הברית 
 פטירה:  8 ביולי 1928 (בגיל 47) אירי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין וודלואן 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  מכללת ואסר  בית הספר למשפטים אוניברסיטת ניו יורק 
 בן או בת זוג:  וולטר פולר 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (2000) 
 
קריסטל קתרין איסטמן (באנגלית: Crystal Eastman‏; 25 ביוני 1881 – 8 ביולי 1928) הייתה עורכת דין אמריקאית, פמיניסטית, סוציאליסטית ועיתונאית. היא חקרה את סוגיית תאונות העבודה וניסחה את החוק הראשון בארצות הברית שעסק בפיצויים לנפגעי תאונות עבודה. איסטמן זכורה גם כאחת ממנהיגות המאבק על זכות הבחירה לנשים וכשותפה מייסדת ועורכת שותפה עם אחיה, מקס איסטמן, של המגזין "המשחרר" (The Liberator) שעסק באמנות ופוליטיקה מתוך תפיסת עולם רדיקלית. איסטמן הייתה גם שותפה מייסדת של ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות, וב-1920 הייתה אחת ממייסדות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שפועל עד היום. בשנת 2000 היא נכנסה להיכל התהילה לנשים בסנקה פולס, ניו יורק.