קנת' מקלר
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

מקלר התמודד לסנאט ב-1916, הביס את הסנאטור המכהן לוק לי בפריימריז הדמוקרטי וניצח בבחירות הכלליות נגד המושל הרפובליקני לשעבר בן וו. הופר. הוא נבחר מחדש לסנאט בשנים 1922 (הביס את הסנאטור לשעבר ניואל סנדרס), 1928 (הביס את עוזר התובע הכללי של ארצות הברית ג'יימס אלכסנדר פאולר), 1934 (שוב ניצח את בן הופר), 1940 (נגד הווארד בייקר האב, אביו של הסנאטור לעתיד הווארד בייקר), ו-1946 כאשר ניצח את ויליאם ב. לאד.
מקלר נחשב לפרוגרסיבי מתון בימיו הראשונים בסנאט, והוא תמך ברבות מיוזמות הרפורמה של הנשיא וודרו וילסון וכן באשרור הסכם ורסאי. בתקופת הממשל של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, מקלר תמך בתוקף בניו דיל, במיוחד בהקמת רשות עמק טנסי (TVA), כדי לספק בקרת שיטפונות ולייצר כוח הידרואלקטרי לחשמול כפרי בעמק טנסי. מקלר היה בעל ברית קרוב של הבוס הפוליטי הדמוקרטי של ממפיס א. ה. קראמפ.
קנת מקלר פעל רבות למען סחר חופשי; הוא תמך בביטול חוק המכסים סמוט-האולי לאחר 1930. למרות תמיכתו המוקדמת במדיניותו של פרנקלין ד. רוזוולט, מקלר הפך לשמרני יותר בעמדותיו הפוליטיות. הוא התנגד לכמה מהמינויים של הממשל. היה לו סכסוך ממושך עם מינוי של רוזוולט, דייוויד א. לילינטל שמונה לעמוד בראש ה-TVA.
כחבר בכיר בוועדת ההקצבות מקלר, שהיה תומך נלהב של זכויות קניין, אילץ בהצלחה את ה-TVA לשלם כראוי לבעלי קרקעות שרכושם נלקח על ידי ה-TVA למטרות כגון בניית סכרים והקמת אגמים או מאגרים. לפני האיומים של מקלר לעכב הקצאות פדרליות לרכישת אורניום בתחילת מלחמת העולם השנייה, ה-TVA נהג להציע לתת לבעלי הקרקע "גרושים על הדולר" עבור הנכסים שלהם. כראש ועדת ההקצבות, מקלר ידע על ההקצבות הנדרשות לפרויקט מנהטן לבניית פצצת אטום. לעיתים קרובות הוא נקרא "לשמור על הסוד" של פרויקט מנהטן על ידי ערבוב כספים עבור פרויקט הפצצות עם פרויקטים אחרים, או באמצעות מימון פרויקטים מלחמה מתוכננים בקפידה (סודיים). מכיוון שרשות עמק טנסי הייתה מרוכזת בטנסי, מדינת הולדתו, מקלר הגיב למה שלדעתו היה יחס קשוח של TVA לבוחריו כעלבון אישי של לילינטל.
לאיום של מקלר לעכב מימון לרכישות של אורניום היה משמעות עמוקה הרבה יותר. לילינטל גם היה קשור קשר הדוק לעבודתו של פרויקט מנהטן להעשרת אורניום אלקטרומגנטית, במקרה במתקן שנודע מאוחר יותר בשם Y-12.‏ העשרת האורניום ה"אלקטרומגנטית" של ארנסט לורנס ב-Oak Ridge תשתמש בסופו של דבר בחשמל שיצר ה-TVA כדי להעשיר את האורניום המשמש בפצצת האטום שהוטלה על הירושימה. באיומים לעכב מימון לרכישת אורניום, מקלר הוכיח ללילינטל שהפוליטיקאי, כחבר בדרגה וממלא מקום יו"ר ועדת ההקצאות, מחזיק בכוח. הוא אילץ את לילינטל לחייב את TVA לשלם שווי שוק הוגן עבור הקרקע שהיא ניכסה.
מקלר כיהן פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. החל משנת 1945, הוא היה הראשון שכיהן בתפקיד תחת שיטת הוותק שרווחה מאז שמירתו למפלגת הרוב. כשהארי טרומן הפך לנשיא באפריל 1945, עם מותו של רוזוולט, התפנה תפקיד סגן הנשיא (המנגנון למילוי משרות שהתפנו במהלך הכהונה טרם הוקם על ידי התיקון ה-25). בעקבות כך, מקלר הפך להיות הנשיא הקבוע של הסנאט של ארצות הברית.
כמו כן, מכיוון שהנשיא הזמני של הסנאט היה, לפני 1886, במקום השני בסדר הירושה הנשיאותי, לאחר סגן הנשיא בלבד, טרומן ראה במקלר את המחליף האפשרי שלו בתקופת המלחמה, וביקש ממקלר להשתתף בכל ישיבות הקבינט. בשנת 1947 הצליח טרומן ללחוץ על הקונגרס בהצלחה להעביר חוק ירושה נשיאותי חדש, שהחזיר הן את יושב ראש בית הנבחרים והן את הנשיא הזמני של הסנאט לסדר הירושה לפני מזכירי הממשלה. עד שהחוק נכנס לתוקף, מקלר כבר לא נותר בעמדת הנשיא הזמני, שכן הרפובליקנים השיגו את הרוב בקונגרס ה-80. טרומן הטיל וטו על חוק טאפט-הארטלי ב-1947 כדי להגביל איגודי עובדים, חוק שמקלר העדיף. טרומן בחר באלבן בארקלי מקנטקי כשותפו במרוץ בבחירות לנשיאות ב-1948. כאשר הדמוקרטים חזרו לשלוט בסנאט בעקבות הבחירות של 1948, מקלר הפך שוב לנשיא הזמני. הוא היה השני בסדר הירושה לנשיאות (לאחר יושב ראש בית הנבחרים) מ-3 בינואר 1949 ועד 20 בינואר 1949, אז נכנס אלבן בארקלי לתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית.
מקלר כיהן גם כיו"ר ועדת שירות המדינה, ועדת הדואר והדרכים, ובעיקר, ועדת ההקצבות החזקה בין השנים 1945–1947, ושוב בין השנים 1949–1953.