התחנה המרכזית החדשה של תל אביב
היסטוריה

ב-1953 עיריית תל אביב הכירה בצורך לחפש מיקום לתחנה מרכזית נוספת בנוסף לתחנה המרכזית הישנה שנחנכה עשור קודם, משום ששנים ספורות לאחר חניכתה היא הייתה קטנה וצפופה מדי אשר הביאה למצב שהתחנה זלגה לרחובות הסמוכים שכללו תנועה רבה של אוטובוסים שנאלצו לעבור דרך תנועה ערה של הולכי רגל. דבר אשר סיכן את הולכי הרגל מזיהום האוטובוסים ומסכנת דריסה. בנוסף לקשיי התמרון של האוטובוסים בין ההמונים.
לשם כך העירייה הקימה את ועדת פרי, שהחליטה להקמת שתי תחנות מרכזיות. אחת שתרכז את קווי הדרום ותישאר במיקומה הנוכחי בשכונת נווה שאנן, והשנייה תוקם בצמוד לתחנת רכבת תל אביב מרכז שתרכז את קווי הצפון.
אריה פילץ יזם אשר בבעלותו קרקעות רבות בתל אביב, הציע ב-1964 שטח שהיה שייך לתחום שיפוטה של עיריית יפו ושימש פרדסים של ערבים מקומיים, אשר ננטשו לאחר מלחמת העצמאות. ואותם רכש פילץ ללא שהיה להם כל שימוש. על שטח זה הוקמה התחנה המרכזית החדשה.
בתכנון התחנה עסק האדריכל רם כרמי אשר לו היו כמה שיתופי פעולה עם פילץ, יחד עם האדריכלים צבי קומט ויעל רוטשילד. תכנון התחנה נבע מדרישותיו של פילץ למכור שטחי מסחר נוספים. הבנייה החלה ב-14 בדצמבר 1967, ומומנה ממכירתן של שבע מאות וחמישים חנויות בתחנה העתידה לקום לציבור הרחב, שקיווה למסחר פורח, בדומה לזה שהיה בתחנה המרכזית הישנה. עד שנת 1976 נבנה שלד הבניין תוך משא ומתן עם תושבי הסביבה שטענו (כפי שאכן התברר לימים) כי התחנה המרכזית תוריד משמעותית את ערך דירותיהם, אלא שאז הופסקה הבנייה באותה השנה לפני סיומה כאשר רק שלד הבניין בנוי, וזאת בשל קשיים כלכליים של הקבלנים.
הבנייה חודשה רק ב-1983, עם רכישת הפרויקט על ידי הקבלן מרדכי יונה (באמצעות חברת חפציבה שבשליטתו) בשותפות עם הקואופרטיבים אגד ודן. יונה המשיך בבניית התחנה, ואת התכנון הפקיד בידיהם של האדריכלית יעל רוטשילד, והאדריכל מוטי בודק (שתכנן את מתחם קואופרטיב דן).
ב-17 באוגוסט 1993 נפתחה התחנה לקהל. באותו יום התנהלו הפגנות של תושבי נווה שאנן, שכונת שפירא ושכונת התקווה נגד הפתיחה.
במקור, נבנתה התחנה עם שישה מפלסים פתוחים לציבור - קומות 1–6. הקומה השביעית שימשה בתור קומת הגג של התחנה וחניון לאוטובוסים, ולכן לא הייתה פתוחה לציבור. מטרת התכנון הייתה שהקווים הבינעירוניים יצאו מקומה 6 והעירוניים מקומה 1. כך שבמעבר בין הקווים העירוניים לבינעירוניים הנוסעים יעברו דרך 4 קומות של מסחר.
לאחר שהתברר שבקומות 1 ו-2 שורר זיהום אוויר כבד מאוד בשל חוסר באוורור, ב-2 ביוני 2002 נפתחה קומה 7 לציבור בתור אולם נוסעים, ובשל פתיחת קומה זו כאולם נוסעים מאז אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 אין גישה לקומה 2, והיא וקומה 1 נטושות כליל.
המבנה נועד להיות גם מרכז קניות ענק, מעבר לתפקודו התחבורתי. מספר שנים לאחר פתיחת התחנה נעשה ניסיון למתג את מרכז הקניות שלה בשם "קניון תל אביב", ונעשו ניסיונות שונים לשפר את חזות המבנה ולהפכו למסביר פנים יותר למבקרים, בעיקר על ידי שילוט הכוונה מסיבי. אולם הניסיונות לא הביאו לשינוי של ממש באופי המבנה המגושם וברמת השירותים שהוא מציע, והמיתוג החדש לא הביא לשיפור משמעותי[דרוש מקור].
בדצמבר 2009 הודיעה חברת נצבא על מימוש אופציה שניתנה לה לרכישת 48% ממניות התחנה המרכזית החדשה בתל אביב. נצבא רכשה את החובות של התחנה המרכזית לבנק דיסקונט בסך 193 מיליון שקל במחיר של 138 מיליון שקל, כלומר במחיר של כ-71 אגורות לכל שקל של חוב. בראשית שנת 2011 ניתן צו להקפאת הליכים זמנית בעניין התחנה המרכזית החדשה, ומונה לה נאמן זמני. במאי 2015 זכתה נצבא במכרז לרכישת נכסי התחנה המרכזית החדשה, תמורת 320 מיליון ש"ח. באוגוסט 2017 קבע שופט בית המשפט המחוזי בנימין ארנון כי קובי מימון הביא בכוונה לקריסתה של התחנה המרכזית כדי שתהיה חדלת פירעון ויהיה ניתן להשתלט עליה.
עם השנים מעמדה של התחנה המרכזית כמרכז תחבורתי הלך ודעך. וב-2024, רק כ-6,000 אנשים ביום חול ממוצע עלו על אוטובוס מהתחנה עצמה. כאשר רוב התנועה לתחבורה ציבורית בינעירונית עבר לתחנות הרכבת, וכן למקומות כמו מסוף 2000, ותחנות האוטובוס בדרך מנחם בגין.