stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ברור
הערות שוליים

↑  פרופ' משה ברור באתר פרס ישראל
↑  אלי אלון, "מר גאוגרפיה" משה ברור בן 100, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בנובמבר 2019
↑  משה ברור, סיפורו של אטלס, אופקים בגאוגרפיה 51, 1999, עמ' 119–32‏, JSTOR 23704594
↑  גבריאל בירנבאום, ריאיון עם פרופ' משה ברור, נבדק ב-2022-11-06 (תזמון 29:00), ערוץ האקדמיה ללשון, 20 באוקטובר 2015.
↑  ניר חסון, לשכת רה"מ: הצעת כץ למחוק שמות יישובים בלועזית - לא ריאלית, באתר הארץ, 5 ביולי 2011
↑  איתי בלומנטל, "אבי האטלס" פרופ' משה ברור הלך לעולמו בגיל 101, באתר ynet, 28 בדצמבר 2020
↑  הגיאוגרף משה ברור, עורך האטלסים, הלך לעולמו בגיל 101, באתר מעריב אונליין, 28 בדצמבר 2020
↑   משה גלעד, לא קוראים את המפה: האם השמועות על מותו של האטלס היו מוגזמות?, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2017
↑  אטלס המזרח התיכון: פיסי, כלכלי ומדיני עם סקירה גיאוגרפית / ערוך בידי משה ברור ויהודה קרמון, באתר הספריה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301563405171  BIBSYS: 90834246  BNE: XX1022625  BnF: cb12168243m (data)  CiNii: DA03308170  GND: 170736628  ISNI: 0000 0000 8176 140X  LCCN: n82067347  NTA: 070043051  RERO: 02-A003039760  SUDOC: 030220467  VIAF: 110345041   WorldCat (עם VIAF): 110345041 
משה ברור בשנות ה-50
המפלגה הלאומית של ניו זילנד

| --- | --- |

 מדינה:  ניו זילנד 
 מנהיגים:  כריסטופר לקסון
 תקופת הפעילות:  1936–הווה (כ־88 שנים)
 אידאולוגיות:  שמרנות   ליברליזם קלאסי
 מטה:  תורנדון קוואי 262, ולינגטון
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד הדמוקרטיה הבין-לאומי 
 צבעים רשמיים:  כחול
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט של ניו זילנד:  33 / 120
 https://www.national.org.nz/
 
המפלגה הלאומית של ניו זילנד (באנגלית: New Zealand National Party, במאורית: Rōpū Nāhinara) היא מפלגת מרכז-ימין בניו זילנד ואחת משתי המפלגות הגדולות בפוליטיקה של ניו זילנד. המפלגה נוסדה ב-1936 כמיזוג של "המפלגה המאוחדת" ו"המפלגה הרפורמיסטית" ובכך היא המפלגה השנייה בוותיקותה שפעילה נכון ל-2023 בניו זילנד.
בשנים 2017–2023, ישבה המפלגה הלאומית באופוזיציה.
קווי מדיניות

על פי אתר המפלגה, "המפלגה הלאומית שואפת לביטחונה, שגשוגה והצלחתה של ניו זילנד שבה נוצרות הזדמנויות לכל הניו זילנדים להגשים את מטרותיהם האישיות ואת חלומותיהם".
החל מ-2007 מקדמת המפלגה הלאומית קווי מדיניות של הורדת נטל המס, הפחתת תשלומי הרווחה, קידום כלכלת השוק, החזרה או שמירה על מדיניות הביטחון המסורתית באמצעות בריתות עם מדינות המערב וקידומו של קנה מידה אחיד של אזרחות לכל הניו זילנדים ("חוק אחד לכולם" - One law for all). מסמכי המדיניות של המפלגה כוללים מחויבויות להכפלת הצמיחה הכלכלית של ניו זילנד, מתן תשלומי רווחה רק לאלה "שבאמת זקוקים להם" והסדר "מהיר, מלא וסופי של התביעות על פי הסכם ואיטנגי ההיסטורי".
המפלגה הלאומית שואפת להשאיר בניו זילנד את אזרחיה בעלי המיומנויות המקצועיות ולמשוך את אזרחיה המתגוררים מעבר לים לשוב הביתה. המפלגה מציעה לשפר את מערכת האבחון המקצועי של המהגרים ולהפוך את שירותי ההגירה ליעילים יותר ברמה בינלאומית ולהחזיר את האמון בהם.
בסיס התמיכה

המפלגה הלאומית החלה את דרכה כשבסיס התמיכה בה הגיע הן מהמגזר העירוני והן מהמגזר הכפרי. מאז ומתמיד היא פנתה הן למעמדות הכפריים והן למצביעי המעמד הבינוני העליון.
מבנה ארגוני

המפלגה הלאומית מתאפיינת במבנה ארגוני אזורי. למפלגה יש באופן מסורתי ארגון ביזורי, שנועד לאפשר מערכת יחסים בין ציבור הבוחרים לבין חמשת אזורי המפלגה. עם זאת, לאור תוצאות הבחירות של 2002, בחינה מחודשת של מבנה המפלגה הובילה להחלטות להחלשת המבנה האזורי וליישום מבנה ריכוזי יותר כדי להתאים את המבנה הארגוני של המפלגה לשיטת הבחירות היחסית המעורבת החדשה.
מבנה ארגוני > Young Nats

ארגון הנוער של המפלגה הלאומית, שמטרתו לגייס ולחנך צעירים בעקרונות ובערכים של המפלגה. הארגון עוסק בקידום מעורבות צעירים בפוליטיקה, ארגון אירועים, סדנאות והכשרות למנהיגות. חברי Young Nats יכולים להיות חברים במפלגה הלאומית ולהשפיע על קביעת המדיניות ולתמוך בקמפיינים פוליטיים.
מבנה ארגוני > Bluegreens

זרם במפלגה הלאומית שמוקדש לקידום עקרונות סביבה ובריאות בתוך מסגרת הימין הפוליטי. חברי Bluegreens מאמינים שהגנה על הסביבה יכולה להתבצע לצד צמיחה כלכלית. הם עוסקים בנושאים כמו שמירה על משאבי הטבע, קיימות ופיתוח בר קיימא, תוך שילוב רעיונות כלכליים שמזוהים עם המפלגה הלאומית.
מבנה ארגוני > Blue Liberals

זרם במפלגה הלאומית, המתמקד בעקרונות הליברליים של חירות אישית, שוק חופשי וממשלה קטנה. חברי Blue Liberals שואפים לקדם מדיניות שתומכת ביזמות, חינוך עצמאי, והפחתת רגולציה על עסקים. הם מעודדים פתיחות פוליטית ודיאלוג עם זרמים ליברליים אחרים במדינה.
היסטוריה > הקמה

המפלגה הלאומית של ניו זילנד הוקמה במאי 1936, אך שורשיה מגיעים לזמנים מוקדמים יותר. המפלגה הוקמה כתוצאה ממיזוג בין "המפלגה המאוחדת" (United Party), שעד 1927 הייתה ידועה בשם "המפלגה הליברלית" (למעט תקופה קצרה בין השנים 1925–1927 בהם היא נשאה את השם "המפלגה הלאומית"), לבין "המפלגה הרפורמיסטית" (Reform Party). בסיס התמיכה העיקרי של המפלגה המאוחדת היה במגזר העירוני, במיוחד המגזר העסקי והמעמד הבינוני, בעוד שבסיס התמיכה של המפלגה הרפורמיסטית היה בעיקר במגזר החקלאי, שאוכלוסייתו הייתה אז מרכיב משמעותי באוכלוסיית ניו זילנד.
מבחינה היסטורית, היו שתי המפלגות הללו יריבות לאורך שנים רבות, אך בין השנים 1931 – 1935, התבססה ממשלת ניו זילנד על קואליציה של שתיהן. הקואליציה הלכה למערכת הבחירות של 1935 תחת השם "פדרציה פוליטית לאומית" (National Political Federation), שם שאומץ כדי להצביע על ייצוג של ניו זילנדים מכל הרקעים, בניגוד למצב הקודם בו המפלגה המאוחדת ייצגה עירוניים והמפלגה הרפורמיסטית ייצגה חקלאים. בכל אופן, עקב השפעות השפל הגדול ובשל התפיסה שהממשלה טיפלה אז במשבר בצורה גרועה, נחלה הפדרציה תבוסה בבחירות מידי מפלגת הלייבור של ניו זילנד ובעקבות מפלה זו הואץ תהליך האיחוד בין שתי המפלגות. בהשוואה ל-53 המושבים שגרפה מפלגת הלייבור בבחירות אלו, קיבלה הפדרציה 19 מושבים בלבד.
מתוך תקווה להוות משקל נגד לעלייתה של הלייבור, החליטו שתי המפלגות להתאחד למפלגה אחת. מפלגה זו המפלגה הלאומית של ניו זילנד, נוסדה בפגישה שהתקיימה בולינגטון ב-13 וב-14 במאי 1936. החברים לשעבר של שתי המפלגות היוו את מאגר החברים של המפלגה החדשה. מנהיגה האחרון של המפלגה המאוחדת, ג'ורג' פורבס, שהיה ראש ממשלת ניו זילנד בין השנים 1930 – 1935, פתח את הכינוס. הוא כיהן כמנהיג האופוזיציה עד נובמבר אותה שנה ואז נבחר אדם המילטון כמנהיג המפלגה הראשון. המילטון הנהיג את המפלגה הלאומית למערכת הבחירות הראשונה שלה ב-1938. הוא זכה בתפקיד זה בעיקר עקב הפשרה בין פורבס לבין מנהיג המפלגה הרפורמיסטית לשעבר, גורדון קואטס, שכן אף אחד מהשניים לא היה מוכן לשרת בכפוף לחברו. למרות זאת, המילטון כשל בעמידתו מול מנהיגה הפופולרי של הלייבור, ראש הממשלה, מייקל ג'וזף סאבג'. בשל כך, עקב התפיסה שהוא המשיך לפעול יותר מדי תחת השפעתו של קואטס ובשל התמיכה הבלתי מספקת שהוא קיבל מעמיתיו למפלגה, נכשל המילטון במניעת הבחירה מחדש של הלייבור לממשלה ב-1938. ב-1940 הוחלף המילטון בסידני הולנד. בבחירות הכלליות של 1943 קטן הרוב של מפלגת הלייבור, אך היא הצליחה להחזיק בשלטון. בבחירות של 1946 כשלה שוב המפלגה הלאומית בניסיונה להביס את הלייבור, אך בבחירות של 1949, 13 שנים לאחר ייסוד המפלגה, ניצחה המפלגה הלאומית סוף סוף והולנד נבחר להיות ראש הממשלה.
היסטוריה > ממשלת המפלגה הלאומית הראשונה

במרכז מערכת הבחירות של 1949 עמדה הסיסמה: "בעלות פרטית על אמצעי הייצור ההפצה והמסחר". עם הקמתה, הוכיחה ממשלת הולנד את עצמה כממשלה שמרנית, אך המשיכה ליישם את מדיניות מדינת הרווחה של ממשלת הלייבור שקדמה לה, אף על פי שהמפלגה הלאומית זכתה ושמרה על מוניטין של מי שפעלה לטובת החקלאים ואנשי העסקים יותר מאשר עשתה מפלגת הלייבור.
ב-1951 פרץ סכסוך העבודה בנמלים, שארך 151 ימים. ממשלת המפלגה הלאומית נכנסה לסכסוך זה כשהיא נאבקת באיגודים המקצועיים של עובדי הנמלים. הולנד ניצל גם את ההזדמנות כדי להכריז על בחירות בזק באותה שנה. מסע התעמולה שלו במערכת בחירות זו היה על בסיס אנטי-קומוניסטי שניצל את חוסר ההחלטיות לכאורה של האופוזיציה בהנהגת הלייבור ולאחר מערכת הבחירות הגדילה המפלגה הלאומית את מספר מושביה בפרלמנט ל-54 מתוך 80.
בבחירות של 1954, נבחרה ממשלת המפלגה הלאומית הראשונה לקדנציה שלישית, אף על פי שאיבדה כמה ממושביה בפרלמנט. לקראת סוף קדנציה זו, התדרדרה בריאותו של הולנד והוא פרש ממנהיגות המפלגה זמן קצר לפני הבחירות של 1957. קית' הוליאוק, שהיה סגנו במשך תקופה ארוכה, מילא את מקומו. עם זאת, להוליאוק לא היה זמן רב לקבע את תדמיתו בציבור כראש הממשלה ובבחירות שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפסיד ללייבור בהנהגת וולטר נאש.
היסטוריה > ממשלת המפלגה הלאומית השנייה

ממשלת נאש איבדה את האהדה הציבורית כלפיה בשל טיפולה הגרוע בכלכלה ורבים בציבור ראו את התקציב שהיא הגישה ב-1958, שנודע מאז בכינוי "התקציב השחור", כתקציב קמצני. לאחר קדנציה אחת בלבד בתפקיד, נחלה הלייבור תבוסה מידי המפלגה הלאומית בהנהגתו של הוליאוק בבחירות של 1960.
ממשלת הוליאוק כיהנה במשך 12 שנים והמפלגה הלאומית הצליחה להיבחר מחדש בשלוש מערכות בחירות (1963, 1966 ו-1969). עם זאת, בתקופה זו עלה כוחה של "מפלגת האשראי החברתי", שערערה את מאזן הכוחות בפרלמנט בין המפלגה הלאומית לבין הלייבור ובבחירות של 1966 היא הצליחה לזכות במושבים בפרלמנט שהיו קודם לכן של המפלגה הלאומית. הוליאוק פרש מראשות הממשלה וממנהיגות המפלגה בראשית 1972 והוחלף בג'ק מרשל.
מרשל ירש מנהיג מנוסה במהלך שנת בחירות הוא לא הספיק לייצב את מעמדו בזמן. בנוסף, היה עליו להתמודד כנגד מנהיגה הכריזמטי והפופולרי של מפלגת הלייבור, נורמן קירק ובבחירות 1972 הוא הובס על ידו.
היסטוריה > ממשלת המפלגה הלאומית השלישית

שנתיים לאחר מכן העבירה המפלגה את מרשל מתפקידו כמנהיג הסיעה הפרלמנטרית והחליפה אותו ברוברט מולדון, שקודם לכן כיהן כשר האוצר. בעקבות כך התחוללה תחרות עזה בין מולדון לבין קירק. בעודו מכהן כראש הממשלה חלה קירק ומת ב-1974. יורשו, ביל רולינג, לא היה הדמות המתאימה להתמודד מול מולדון ובבחירות של 1975 שבה המפלגה הלאומית בהנהגתו של מולדון לאחוז שוב בהגה השלטון.
ממשלת מולדון, שהעדיפה מדיניות של מעורבות ציבורית בכלכלה, עוררה דעות מעורבות בקרב תומכי כלכלת השוק בחוגי המפלגה. יוזמתו של ביל בירץ', "לחשוב בגדול" (Think Big), שנועדה כדי להשקיע כספי ציבור במיזמי אספקת אנרגיה, עמדה בניגוד לעמדות המפלגה בתקופה זו. סגנון מנהיגותו האוטוקרטי של מולדון נהיה בהדרגה בלתי פופולרי הן בציבור הכללי והן במפלגה עצמה ויחד עם מורת הרוח בנוגע למדיניות הכללית, נעשה ניסיון להחלפת מנהיג המפלגה ב-1980. השרים שעמדו מאחורי ניסיון זה היו דרק קוויגלי, ג'ים מק'לאי וג'ים בולגר. הם קראו תיגר על מנהיגותו של מולדון ושאפו להחליפו בסגנו, בריאן טלבויס. בכל אופן, תוכנית זו לא צלחה כתוצאה מאי רצונו של טלבויס ומולדון המשיך להנהיג את המפלגה.
תחת מנהיגותו של מולודן, ניצחה המפלגה הלאומית בשלוש מערכות בחירות רצופות ב-1975, ב-1978 וב-1981. עם זאת, גדל חוסר שביעות הרצון של הציבור וסגנון המנהיגות הלוחמני והשתלטני של מולדון נעשה פחות ופחות מושך. הן בבחירות של 1978 והן באלה של 1981, גרפה המפלגה הלאומית רק מעט יותר קולות בהשוואה לאלה של הלייבור, אך בבחירות בשיטה הרובנית, שהייתה נהוגה אז, היא הצליחה לשמור על רוב של מושבים בפרלמנט.
המחלוקות בשורות המפלגה המשיכו להתגבר, כשחברי הפרלמנט המורדים, מרילין וורינג ומייק מינוג, גרמו לדאגה מיוחדת בהנהגת המפלגה ואיימו על הרוב הדחוק של המפלגה בפרלמנט. ב-1984, כאשר סירבה וורינג לתמוך במדיניותו של מולדון בנוגע לביקוריהן של ספינות מונעות באנרגיה גרעינית או חמושות בנשק גרעיני בנמלי ניו זילנד, הכריז מולדון על בחירות בזק. על גבי מסך הטלוויזיה הכריז מולדון על עריכתן של הבחירות כשהוא נראה שתוי והיו כאלה שהאמינו שמאוחר יותר הוא התחרט על החלטתו לפנות לציבור הבוחרים. בבחירות אלו הובסה המפלגה הלאומית על ידי הלייבור בהנהגתו של דייוויד לאני.
היסטוריה > באופוזיציה (2008-1999)

לאחר התבוסה בבחירות ועד 2001 המשיכה שיפלי להנהיג את המפלגה הלאומית ואז הוחלפה בביל אינגליש. עם זאת, לא הצליח אינגליש לרשום לזכותו הישגים במאבקו כנגד קלארק ובבחירות של 2002 נחלה המפלגה הלאומית את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיה כשלזכותה נרשמו 27 מושבים בלבד מתוך 120 מושבים בפרלמנט. רבים קיוו שאינגליש יצליח בשיקומה של המפלגה, אך שנה לאחר מכן הסתמן בסקרים שמצבה של המפלגה השתפר רק במעט בהשוואה למצבה בבחירות. באוקטובר 2003 התפטר אינגליש ובמקומו נבחר דון בראש, הנגיד לשעבר של הריזרב בנק של ניו זילנד שהצטרף לשורות המפלגה בבחירות של 2002.
תחת מנהיגותו של בראש השתפר מצב התמיכה הציבורית במפלגה הלאומית. אך בעיקר השיגה זאת המפלגה באמצעות החזרת התמיכה מהבוחרים שהצביעו למפלגות המרכז-ימין בבחירות 2002. מסע התעמולה של המפלגה הלאומית בנוגע ליחסים הבין-גזעיים, בנוסף לטענותיה בנוגע להעדפה שניתנה למאורים ולהתנגדותה למדיניות ממשלת הלייבור במהלך המחלוקת עם המאורים על הבעלות על מימי החופים, עוררו מחלוקת ציבורית קשה. מחלוקות קשות על הדרישה לקיצוצים במיסוי לקראת הבחירות של 2005, יחד עם איחוד בסיס התמיכה במחנה המרכז-ימין, תרמו ככל הנראה לעליה בכוחה של המפלגה הלאומית שזכתה ב-48 מתוך 121 מושבים בפרלמנט. אף על פי כן, המפלגה נותרה השנייה בגודלה, אחרי הלייבור שזכתה ב-50 מושבים והיו לה מספר אפשרויות להרכבת ממשלה. בסופו של דבר הרכיבה מפלגת הלייבור ממשלת קואליציה והמפלגה הלאומית נותרה באופוזיציה.
לאחר בחירות 2005 ספגה מנהיגותו של דון בראש ביקורת מצדה של התקשורת והפרשנים הפוליטיים העלו אפשרות של עריכת בחירות למנהיגות המפלגה עוד לפני בחירות 2008. בנובמבר 2006 התפטר בראש, זמן קצר לפני שפורסם ספר שחשף מעשים בלתי כשרים שנעשו במסגרת מערכת הבחירות הקודמת. ימים ספורים לאחר מכן נבחר ג'ון קי להיות מנהיג המפלגה החדש. קי הצטייר כבעל תדמית נייטרלית יותר ואחד הנושאים שהיו בראש מעייניו היה היקף העוני בקרב ילדים.
היסטוריה > ממשלת המפלגה הלאומית החמישית

בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2008, זכתה המפלגה הלאומית בהנהגתו של קי ב-58 מושבים בפרלמנט. מפלגת הלייבור שממשלותיה כיהנו בשלוש קדנציות רצופות, הובסה בבחירות, וב-19 בנובמבר הושבעה הממשלה החדשה, ממשלת קואליציית מרכז-ימין בראשות המפלגה הלאומית יחד עם "מפלגת הצרכנים ומשלמי המיסים" (ACT), המפלגה המאורית ו"מפלגת העתיד המאוחד" (United Future Party).
לאחר הבחירות, החל קי לנהל שיחות עם נציגי המפלגה המאורית, על אף שעם המפלגות השותפות לקואליציה הוא הצליח להשיג רוב לממשלתו. נכון ל-2014 איישו מפלגות הקואליציה 64 מתוך 121 המושבים בפרלמנט.
בבחירות הכלליות של 2014 ניצחה המפלגה הלאומית בפעם השלישית ברציפות. היא גרפה 47.04% מכלל קולות הבוחרים ומספר נציגה בבית הנבחרים עמד על 60. היא חידשה את הסכמי התמיכה מבחוץ עם מפלגת ACT ועם מפלגת העתיד המאוחד. ממשלת המפלגה הלאומית הרחיבה את הגיל בו זכאים ילדים לביקורים חינם אצל רופא כללי ל-13 כחלק ממצע הבחירות שלהם באותה שנה, זאת בנוסף להארכת חופשת הלידה בשבועיים ל-16 שבועות. חברי הפרלמנט של המפלגה היו חלוקים בדעותיהם בסוגיית הנישואים החד-מיניים.
במהלך תקופות כהונתו השנייה והשלישית הוביל קי מערכות לתמיכה חזקה בהסכמי סחר חופשי כמו "השותפות הטרנס-פסיפית" (Trans-Pacific Partnership).
לאחר שכיהן כראש הממשלה במשך שמונה שנים, הודיע קי על התפטרות מתפקיד מנהיג המפלגה ב-5 בדצמבר 2016. שבוע לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה. סגנו של קי, ביל אינגליש נבחר באותו יום כמנהיג המפלגה החדש לאחר ששר הבריאות, ג'ונתן קולמן ושרת המשטרה, ג'ודית קולינס, הסירו את מועמדותם.
היסטוריה > באופוזיציה (2017 עד 2023)

בבחירות הכלליות של 2017 ירדה התמיכה במפלגה הלאומית ל-44.4% ומספר המושבים שלה בפרלמנט פחת בארבעה ל-56, אך היא עדיין נותרה המפלגה הגדולה ביותר. מפלגת "ניו זילנד תחילה", בהנהגתו של וינסטון פיטרס, היוותה את לשון המאזניים וחבר לקואליציה עם מפלגת הלייבור, שמצידה השיגה את תמיכת מפלגת הירוקים, ובכך תמו תשע שנות השלטון של המפלגה הלאומית.
אינגליש הודיע על כוונתו להמשיך לכהן כמנהיג המפלגה עד לבחירות הבאות, אך בסופו של דבר התפטר. ב-27 בפברואר 2018 הוחלף אינגליש על ידי סיימון ברידג'ס.
ביולי 2020 ברידג'ס התפטר ובמקומו מונתה ג'ודית קולינס למנהיגת המפלגה. בנובמבר 2021, קולינס התפטרה לאחר כישלון נוסף של המפלגה בבחירות הפרלמנטריות. במקומה מונה כריסטופר לקסון, שהוביל את המפלגה לניצחון בבחירות 2023 וחזרה לקואליציה לראשונה מזה 6 שנים.
הערות שוליים

↑  National's Vision For New Zealand
↑  Stephens, Gregory R. Electoral Reform and the Centralisation of the New Zealand National Party, MA thesis, Victoria University of Wellington
↑  "Bluegreens". bluegreens.org.nz. 2011. Retrieved 27 August 2011.
↑  "Blue Libs".
↑  "Official Count Results -- Overall Status". Electoral Commission. Retrieved 7 August 2013.
1 2  "Bill English staying on through 2020". Stuff.co.nz. 24 October 2017.
↑  "Election 2014: Nats' promises to you". New Zealand Herald. 2014-09-21.
↑  Plumb, Alison (2014). "How do MPs in Westminster democracies vote when unconstrained by party discipline? A comparison of free vote patterns on marriage equality legislation". Australian National University.
↑  "PM reinforces TPP benefits in New York". The Beehive. 20 September 2016.
↑  "New Zealand Prime Minister John Key announces resignation". Stuff.co.nz. 5 December 2016.
↑  "Live: Prime Minister John Key has resigned. What happens next?". Stuff.
↑  "The race for Prime Minister gets crowded – It's Bill English, Jonathan Coleman and now Judith Collins". The New Zealand Herald.
↑  "2017 General Election – Official Result". New Zealand Electoral Commission.
↑  "Bill English announces retirement from Parliament". Scoop News. 13 February 2018.
↑  Bracewell-Worrall, Anna (27 February 2018). "Live updates: National chooses Simon Bridges".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91033765  TePapa: 4802  VIAF: 151802132   WorldCat (עם VIAF): 151802132 
סידני הולנד, ראש ממשלת ניו זילנד הראשון מטעם המפלגה הלאומית
קית' הוליאוק, ראש ממשלת ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית בין השנים 1960–1972
סר רוברט מולדון, ראש ממשלת ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית בין השנים 1975–1984
ג'ים בולגר, ראש ממשלת ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית בין השנים 1990–1997
ג'ני שיפלי, ראש ממשלת ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית בין השנים 1997–1999
ג'ון קי, ראש ממשלת ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית בשנים 2008–2016
המהמר (אופרה)

המהמר (ברוסית: Игрок —"איגרוק") היא אופרה מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב לליברית שנכתבה על ידו בהתבסס על סיפורו של פיודור דוסטויבסקי בשם זה ("הקוביוסטוס").
מטבע רוסי לרגל 225 שנה להקמת הבולשוי
רקע

פרוקופייב החליט להפוך את סיפורו של דוסטויבסקי לאופרה בשנת 1914, בעידודו של המלחין אלברט קואוטס מתיאטרון מריאינסקי. פרוקופייב כתב את האופרה בין נובמבר 1915 וינואר 1917, ואולם בעקבות פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 האופרה לא הועלתה על הבמה עד שנת 1929, לאחר שעברה שינויים רבים בשנת 1927. האופרה הועלתה לראשונה בתיאטרון המלכותי דה לה מוניי (Théâtre Royal de la Monnaie) שבבריסל.
תפקידים

| תפקיד | קול | משתתפי הופעת הבכורה   בריסל, 29 באפריל 1929   מנצח: קורני דה תוראן |
| --- | --- | --- |
| אלכסיי, מורה | טנור | חוזה לנס |
| פולינה, בת חסותו של הגנרל | סופרן | לילי לובלן |
| הגנרל | בס | מילורד יובאנוביץ' |
| בלנש | מצו-סופרן | איוון אנדרי |
| המרקיז | טנור | ג'י רמבו |
| מר אסטליי, אנגלי | בריטון | אמיל קולון |
הברונית: 
| הברון | בס | ג'ורג' קלוזו |
| סבתא ("באבולנקה"), דודתו של הגנרל | מצו-סופרן | סימון באלאר |
| הנסיך נילסקי | טנור | ה. מרקוטי |
עלילת האופרה

עלילת האופרה מתרחשת ברולטנברג (Roulettenberg) עיירת ספא דמיונית באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
עלילת האופרה > מערכה ראשונה

בעת שהותם במלון גראנד, נפגש אלכסיי, המורה הפרטי של ילדי הגנרל עם פאולינה, האומנת של הילדים. פאולינה חייבת כספים רבים למרקיז, ואלכסיי המאוהב בפאולינה משכן עבורה את תכשיטיה והימר בשמה בכספי המשכון, אך הפסיד בהימורים.
הגנרל מגיע עם בלאנש הצעירה, בה הוא מאוהב, וכן עם המרקיז ועם האנגלי, מר אסטליי. כאשר נשאל על הפסדיו אומר אלכסיי כי הפסיד את חסכונותיו. נאמר לו כי אדם עם הכנסה כה נמוכה אינו צריך להמר. אסטרלי מזמין את אלכסיי לשתות עמו תה. הגנרל מקבל טלגרמה מבבולנקה (מילולית "סבתו" אבל בעצם דודתו, וסבתה של פאולינה) אשר נמצאת במוסקבה. הגנרל מקווה כי בבולנקה תמות והוא יירש את כספה ויישא לאישה את בלאנש. פאולינה חשה תסכול בשל חובותיה למרקיז. פאולינה דורשת מאלכסיי שיפגין את אהבתו אליה, ויתחיל עם הברונית בגרמנית היושבת בפארק. אלכסיי עושה זאת ומכעיס את הברון.
עלילת האופרה > מערכה שנייה

בלובי המלון, הגנרל נוזף באלקסי על מעשיו, אולם אלקסיי אינו מתחרט, והגנרל מפטרו מתפקידו. מר אסטלי נכנס ומסביר לאלקסי את דאגתו של הגנרל: בלאנש ביקשה מהברונית הלוואה והדבר הכעיס את הברונית. אסטלי מסביר כי הגנרל אינו יכול להציע נישואים לבלאנש עד שהוא יקבל את חלקו בירושה מבאבולנקה. אלקסיי מגיע למסקנה שברגע שפאולינה תקבל את חלקה בירושה המרקיז ינסה לקשור עימה קשר רומנטי.
המרקיז מופיע, ומנסה לגרום לאלקסיי למתן את התנהגותו. אלקסיי משיב למרקיז בחוצפה, והמרקיז מעביר לו פתק מפאולינה בו היא מבקשת ממנו להתנהג כיאות. אלקסיי מאשים את המרקיז בכך שהוא גרם לפאולינה לכתוב את המכתב ועוזב בכעס. המרקיס מעדכן את הגנרל ואת בלאנש שאלקסיי עזב את המקום.
הגנרל סבור שבאבולנקה תמות באותו ערב אולם היא מגיעה למלון באותו רגע, בבריאות תקינה. היא פוגשת את אלקסיי ואת פאולינה בשמחה, אולם כאשר היא רואה את הגנרל היא מכריזה לכולם שהיא הבריאה ממחלתה ומתכוונת לנוח ולהמר בספא.
עלילת האופרה > מערכה שלישית

בקזינו מהמרת באבולנקה את כספה, ומפסידה אותו ברולטה תוך שהיא מתעלמת מכל בקשות להפסיק ולהמר. הגנרל רואה את אובדן סיכוייו להציע נישואים לבלאנש, ואף שוקל לקרוא למשטרה כאשר הוא רואה כמה כסף הפסידה באבולנקה, אולם המרקיז משכנע אותו שלא לעשות זאת. אלקסיי מגיע, והגנרל והמרקיז מבקשים ממנו שעצור את הפסדיה של באבולנקה. הנסיך נילסקי, המאוהב אף הוא בבלאנש, מגיע, וגורם לבאבולנקה הפסדים נוספים. 
הגנרל מתמוטט מרוב צער. בלאנש עוזבת עם נילסקי, ואלקסיי תוהה מה יקרה למשפחתה של פאולינה בשל הפסדיה של באבולנקה.
באבולנקה, לאחר שהפסידה את כל כספיה, רוצה לשוב למוסקבה.
עלילת האופרה > מערכה רביעית

בחדר המלון שלו פוגש אלקסיי בפאולינה. בידי פאולינה מכתב מהמרקיז בו המרקיז ממבקש ממנה לשלם לו את מלא חובותיה, אחרת יתבע אותה והיא תפסיד את ירושתה. אלקסיי מרוצה מכך שפאולינה מבקשת את עזרתו.
בהיותו בקזינו אלקסיי זוכה 20 פעמים ברצף, ולמעשה מרושש את הקזינו. אלקסיי שב לחדרו, שם מחכה לו פאולינה; הוא מציע לה את הכסף לשלם למרקיז, והיא מסרבת ושואלת אם הוא באמת אוהב אותה. אלקסיי שב ונותן לה כסף אולם היא זורקת את הכסף ויוצאת מהחדר.
אלקסיי נותר לבדו עם כספו.
סוויטה: ארבעה דיוקנאות מתוך המהמר, אופוס 49

פרוקופייב השתמש בלחן האופרה ליצירת סימפוניה קונצרטית בשנת 1931.
אברהם אלשטיין

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1907 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  22 במרץ 1963 (בגיל 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, יידיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
אברהם (אייב) אלשטיין (באנגלית: Abe Ellstein, נולד ונפטר בניו יורק, 7 ביולי 1907 – 22 במרץ 1963) היה מלחין, מעבד ומנצח יהודי-אמריקאי, שעסק בתחום תיאטרון היידיש ובתחום החזנות בארצות הברית, בתקופת השיא של תיאטרון היידיש בארצות הברית.
תיאטרון יידיש

אלשטיין נולד וגדל בלואר איסט סייד, למד מוזיקה בבית הספר למוזיקה במנהטן (Third Street Music School Settlement). בהמשך קיבל מלגה לבית הספר ג'וליארד שם למד 4 שנים. בין השנים 1916–1920 היה חבר במקהלת הילדים של המטרופוליטן אופרה. את דרכו כמלחין לתיאטרון החל במוזיקה שכתב למחזה "מאבק" (געראנגעל) והועלה על ידי הלהקה הווילנאית. זה היה הראשון מבין 33 מחזות ביידיש להם כתב מוזיקה. יחד עם אלכסנדר אולשנצקי שלום סקונדה ויוסף רומשינסקי היה מבכירי המלחינים למוזיקת תיאטרון יידיש בשדרה השנייה. אלשטיין הלחין אופרטות ומחזות זמר רבים, וגם את פסקול הסרט "אידל מיטן פידל" שהיה אחד הלהיטים הגדולים של התקופה. אלשטיין הועסק כמלחין הבית בכמה תיאטראות, ועבד עם גדולי התיאטרון היידי של התקופה, בין היתר כתב מוזיקה עבור מולי פיקון.
מוזיקה קלאסית

כמו מלחינים אחרים בתיאטרון היידי, שאף אלשטיין להיות מוכר כמלחין של מוזיקה קלאסית "רצינית". בין יצירותיו ניתן למצוא 2 אורטוריות, "אודה למלך המלכים" ששר יאן פירס ושודרה ברשת CBS, ו"גאולה" המבוסס על סיפור החנוכה. עוד מיצירותיו: "הנגב" קונצ'רטו לפסנתר, סוויטה לפסנתר, ו"הפטרה", יצירה לכינור ופסנתר. בשנת 1958 הלחין אלשטיין אופרה בת מערכה אחת "הגנב והתליין", ללברית של מורטון ויז'נגרד. האופרה צולמה לטלוויזיה ושודרה ברשת ABC, ואף הוקרנה בפסטיבל זלצבורג. אלשטיין זכה במלגה מטעם קרן פורד על מנת שילחין אופרה חדשה באורך מלא, בעבורה כתב את האופרה "הגולם" המבוסס על סיפור הגולם מפראג. האופרה הוצגה באופרה של ניו יורק סיטי.
חזנות

אלשטיין, כשאר מלחיני התיאטרון היידי באותה תקופה, עסק אף בתחום החזנות. אלשטיין ליווה חזנים בפסנתר ובאורגן ועיבד יצירות לתזמורת ולמקהלה. עבד עם גדולי החזנים באותה תקופה בארצות הברית, ביניהם החזן יוסף רוזנבלט אותו ליווה במסעות הקונצרטים שלו ברחבי העולם, החזנים מרדכי הרשמן, לייבלה וולדמן, משפחת מלבסקי, משה גנטשוף, דוד קוסביצקי, יאן פירס ומוישה אוישר, איתו שיתף פעולה גם בתחום התיאטרון והקולנוע. אלשטיין אף הלחין יצירות חזנות, אם לתיאטרון ואם לשימוש ליטורגי.
יחסי סין–צ'כיה

| יחסי סין–צ'כיה |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: צ'כיה


סין: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 78,867
אוכלוסייה
1,418,507,662: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,545: 30,910
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה

יחסי סין–צ'כיה הם יחסים בינלאומיים בין סין לצ'כיה. הרפובליקה הסינית וצ'כוסלובקיה כוננו יחסים רשמיים ב-1919 וב-6 באוקטובר 1949 כוננו יחסים דיפלומטיים בין צ'כוסלובקיה לסין. בשנת 1993 הוקמה צ'כיה וירשה את אמנת צ'כוסלובקיה. היחסים, המסחר והתיירות בין סין לצ'כיה השתפרו במהירות מאז שנות התשעים; ובעשור השני של המאה ה-21 נערכו הסכמים לשיפור כלכלי יסודי יותר. לאחרונה היחסים התדרדרו בגלל פוליטיקאים בכירים מצ'כיה שביקרו בטאיוואן.