stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירי מגנוס
ביוגרפיה > בתיאטרון הרפרטוארי

מגנוס ביימה שני מחזות בלבד בתיאטראות הממוסדים בישראל. המחזה הראשון שלה אנדרוקלס והאריה, קיבל ביקורות שליליות ומגנוס הסתכסכה עם הנהלת התיאטרון - שמה הושמט מכרזת ההצגה, ומכתב ההתנצלות על שגיאה זו לא נשלח אליה ישירות כי אם לבעלה. בנוסף, גילתה מגנוס כי הוכנסו שינויים במחזה מבלי לקבל את אישורה לכך, ולאחר שהתלוננה בפני מנכ"ל התיאטרון ישעיהו וינברג הובטח לה כי השינויים יתוקנו, אך מבלי שהתאפשר לה להיות שותפה לחזרות.
בשנת 1968 זכתה במלגה לבמאים צעירים מטעם איגוד התיאטרון הבין לאומי (ITI) ויצאה בשליחות משרד התרבות להשתלמויות בלונדון אצל הבמאי פיטר ברוק, ובמסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית, ולאחר מכן בפריז כאסיסטנטית בהפקה של אז'ן יונסקו, אחד מאבות תיאטרון האבסורד. כששבה לישראל ב-1969 עשתה ניסיון נוסף להעלות מחזה בתיאטרון הרפרטוארי וביימה את "משהו לא נורמלי" של עמוס קינן, אותו הכירה במהלך שהותה בלונדון. גם מחזה זה קיבל ביקורות שליליות בעיתונות, ובסוף אותה שנה ירד מהבמות עם סגירת תיאטרון האוהל, שפעל בחסות ההסתדרות וסבל מקשיים תקציביים.
לאחר האכזבות שנחלה במסגרת התיאטרון הממוסד החליטה מגנוס להקים בשנת 1972 תיאטרון עצמאי, תיאטרון ארנון, שבמסגרתו העלתה את המחזה "אני שאיש לא מכיר", מחזמר אמריקני שעסק בפנתרים השחורים בארצות הברית, ובגרסתו העברית של דן בן אמוץ התמקד בסיפורם של הפנתרים השחורים בשכונת מוסררה בירושלים. מחזה זה זיכה את מגנוס בפרס כינור דוד.
ביוגרפיה > לאחר הקריירה בתיאטרון

בשנות השבעים עסקה מגנוס בהוראה בבצלאל, המדרשה לאמנות ושנקר, לצד ריכוז חוגי דרמה לנוער בתל אביב. בשנות השמונים התמחתה בהפקת אירועים סביבתיים על פי מודל הפסיון של ימי הביניים, שבו עובר הקהל בין כמה מוקדי אירועים באותו המתחם. בין היתר הפיקה את אירועי כרמי תימן (1979), חגיגות היובל ליריד המזרח (1982), פסטיבל טבריה (1986), מופע הפולקלור "שבע כלות בשער" (1980) ושורה של אירועים בחסות מועצת רמת השרון (1984–1989).
יחסיה עם יונה וולך

מגנוס הייתה אחת מחברותיה הקרובות של המשוררת יונה וולך. השתיים הכירו בתיאטרון "כיכר" שייסדה מגנוס ב-1978, ולדבריה של מגנוס השיר "תותים" של וולך נכתב בניסיון להרשים אותה.
וולך ומגנוס שיתפו פעולה בכתיבת שירים עבור אופרת הרוק "אור זרוע" המתבססת על ספרו של יעקב הורוביץ בעל אותו השם. וולך הייתה אמורה לגלם במחזה את הדמות הראשית, אך נפטרה בטרם הושלם המחזה ומגנוס נאלצה לגנוז אותו.
עבודותיה

למה יו יו (1965) – תוכנית מס' 7 של להקת גייסות השריון
כנר על הטנק (1966) – תוכנית מס' 8 של להקת גייסות השריון
אנדרוקלוס והאריה (1966) – הצגה לילדים בתיאטרון לילדים ולנוער בכיכובו של אברהם מור
שישה ימים בטנק (1967) – תוכנית מס' 9 של להקת גייסות השריון ששילבה מלל וזמר עם קטעי פנטומימה.
האוטובוס (1968) – תוכנית מס' 11 של להקת גייסות השריון, מבוססת על אוטובוס שנבנה במיוחד להפקה שהיה אמור לשמש הן כבמה ניידת מתפרקת והן כרכב להסעות הלהקה.
משהו לא נורמלי (1969) – הפקה סאטירית סביב דמותו של דני האדום, בהשראת מהפכת הסטודנטים בצרפת
אני שאיש לא מכיר (1972) – גרסה עברית של דן בן אמוץ למחזמר אמריקני, בהשתתפות גבי שושן ונועם קניאל.
האני באני (1978) – מופע המשלב מחול ותיאטרון בהשתתפות רקדני להקת בת שבע והזמרת דפנה ארמוני
מכתבים לוודי אלן (1986) – הפקה בניו יורק של אופרת רוק מאת יעל שטרן אודוויר, יוצאת להקת גייסות השריון
חיים אישיים

מגנוס מתגוררת בירושלים. הייתה נשואה למהנדס יוחנן מגנוס, ואם לשלושה - מעצבות הפנים טלי גולדפלד ומיכל ארז, ואראל.
הערות שוליים

↑  מירי מגנוס, באתר שרים במדים
1 2  שמוליק טסלר, שירים במדים סיפורן של הלהקות הצבאיות, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2007, עמ' 182-184
↑  מערכת חיפוש אנשי במה, באתר www30.tau.ac.il
1 2 3  ראיון עם מירי מגנוס משנת 2013 בערוץ 10, נבדק ב-2022-04-29
↑  גליון #1519 – 12 באוקטובר 1966 | ארכיון העולם הזה, באתר thisworld.online
↑  צלילים צה"ליים |
↑  ארכיון יד יערי: צוותא לתרבות מתקדמת. אבן גבירול 30, תל אביב. לוח תכנית ההופעות 1-9.12.1972, באתר www.infocenters.co.il
↑  משהו אנושי – מופע סטודיו של "בת שבע 2", באתר ארכיון להקת בת שבע
↑  הבית ברחוב ארנון, באתר בניין ודיור, ‏2011-01-16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012579268005171
מפרץ איזמיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  איזמיר 
 מיקום:  מזרח הים האגאי, חופי טורקיה
 סוג:  מפרץ
 מידות
 שטח:  כ-960.4 קמ"ר
 אורך מרבי:  64 ק"מ
 רוחב מרבי:  32 ק"מ
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Gediz River, River Meles 
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה טורקיה
 אורך קו החוף:  464 ק"מ
 ערים:  איזמיר
 איים:  אוזונדה
 קואורדינטות:  38°29′00″N 26°49′00″E﻿ / ﻿38.483333333333°N 26.816666666667°E﻿ / 38.483333333333; 26.816666666667
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהמפרץ(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורהמפרץ(למפת הים האגאי (מחוז) רגילה) איזמיר דניזלי מניסה בודרום פטהייה סומה קיטהיה הים התיכון מרכז אנטוליה י. מרמרה יוון הים האגאי הים התיכוןהמפרץ(למפת הים האגאי (מחוז) מוגדלת) איזמיר דניזלי מניסה בודרום פטהייה סומה קיטהיה הים התיכון מרכז אנטוליה י. מרמרה יוון הים האגאי הים התיכוןהמפרץ
 
מפרץ איזמיר (בטורקית: İzmir Körfez), שכונה בעבר מפרץ סמירנה, הוא מפרץ בים האגאי. אורכו של המפרץ הוא כ-64 קילומטרים ורוחבו הוא כ-32 קילומטרים. העיר איזמיר, עיר נמל חשובה בטורקיה, שוכנת על חופי המפרץ.
גאוגרפיה

שטח הפנים של המפרץ הוא כ-960.4 קמ"ר ואורכו של קו החוף, הוא 464 קילומטרים. האי אוזונדה הממוקם במפרץ איזמיר הוא האי הרביעי בגודלו בטורקיה. שבעה עשר נהרות נשפכים אל המפרץ.
מרינת לבנט היא המרינה היחידה הממוקמת במפרץ.
החוף הצפוני-מזרחי של המפרץ הוא בית הגידול של כלב ים נזירי מצוי.
היסטוריה

ידוע כי היישובים הראשונים סביב המפרץ היו בתקופה הנאוליתית. היישוב הידוע ביותר הוא סמירנה, שהוקם בערך ב-3300 לפנה"ס. טימור לנג, שהגיע לאיזמיר לאחר קרב אנקרה, תפס את טירת נמל איזמיר וסביבתה בדצמבר 1402 והורה להשמיד את הטירה. במהלך מלחמת העולם הראשונה התרחשו קרבות ימיים במפרץ במרץ 1915 ובמאי 1916.
כלכלה

נמל איזמיר הוא נמל מטען ונוסעים הממוקם ממזרח למפרץ. זהו הנמל השביעי בגודלו בטורקיה מבחינת נפח המכולה והשלוש עשרה מבחינת נפח המטען.
במפרץ יש תשעה רציפי מעבורות נוסעים פעילים.
ספינות טרופות

במפרץ איזמיר ישנן מספר רב של ספינות טרופות. בעומק של 16.4 מטר מטירת סנקאקבורנו, ישנן תאונות של שתי ספינות, אחת מהן אורכה 118 מטר והשנייה אורכה 86 מטר, שהתנגשו זו בזו בשנת 1957. ישנה ספינה טרופה נוספת הממוקמת מול גוזלבאצה בעומק של 42 מטר, שהתגלתה בתחילת שנת 2017, ונחשבת לספינת משא באורך 78 מטר שטבעה בסוף המאה ה-19. עוד נאמר כי אחת מכל ארבע ספינות טרופות הוטבעו במפרץ במהלך מלחמת העולם הראשונה. עשרות ספינות טרופות מחוץ לטירת סנקאקבורנו הוצאו מהים בשנת 1967 ובשנים שלאחר מכן.
זיהום

בתקופה בה 200,000 איש חיו סביב המפרץ, הזרמת שפכים למפרץ לא גרמה לבעיות ברורות. עם זאת, כאשר האוכולוסיה עלתה ל-500,000 תושבים והתעשייה התפתחה המפרץ החל להזדה יותר ויותר. בתקופה זו ניכר הזיהום והאנשים כבר לא יכלו לשחות במפרץ. כשהאוכלוסייה עלתה ל-1.7 מיליון בשנות ה-90, רמת הזיהום עלתה רבות ונמצאו עקבות מתכות כבדות בדגים. בשנת 1992, מערכת הטיפול והביוב, המכונה פרויקט התעלה הגדולה, החלה להיבנות על ידי İZSU. המערכת, שהושקה באוקטובר 2002, מנעה הזרמת מי שפכים למפרץ. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נצפה כי הזיהום במפרץ הוסר והחיים הימיים חזרו לקדמותם.
הערות שוליים

1 2 3 4  Tekeli, İlhan. "İzmirlilerin Denizle İlişkisini Güçlendirmekte Uygulanacak Tasarım Stratejisi" (בטורקית). academia.edu. אורכב מ-המקור ב-26 ביולי 2019. נבדק ב-27 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Güçlüsoy, Harun (במרץ 2016). "İzmir Körfezi'nin Deniz ve Kıyı Koruma Alanları". נבדק ב-29 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "İzmir Körfezi'ni Coğrafi Bilgi Sistemi ile Tanımak". Dağarcık Türkiye. 22 במרץ 2015. אורכב מ-המקור ב-2019-09-10. נבדק ב-29 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Körfezde 4 düşman batığı var". Yeni Asır. 24 בספטמבר 2015. נבדק ב-28 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Yük İstatistikleri". Deniz Ticareti Genel Müdürlüğü. אורכב מ-המקור ב-7 במאי 2018. נבדק ב-6 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Konteyner İstatistikleri". Deniz Ticareti Genel Müdürlüğü. אורכב מ-המקור ב-7 במאי 2018. נבדק ב-6 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "5 milyarlık dev projede ilk adım". Yeni Asır. 20 בספטמבר 2012. נבדק ב-31 במאי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "İzmir Körfezi'nde batık gemi buldular". Hürriyet. 3 ביוני 2017. נבדק ב-28 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ürük, Yaşar. "Martı Sevdalısı Bergama Vapuru'nun 50. Yaşına Merhaba". izmirkitap.com. אורכב מ-המקור ב-25 ביולי 2019. נבדק ב-27 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "İzmir Körfezi'nin kurtuluşu olan Büyük Kanal Projesi yüzde yüze ulaştı". Arkitera. 23 בספטמבר 2002. נבדק ב-28 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "İzmir Körfezi yeniden canlandı". Posta. 17 בפברואר 2013. נבדק ב-28 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Körfezde Oşinografik İzleme". İZSU. נבדק ב-28 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534641105171  LCCN: sh93005535  VIAF: 243891146   WorldCat (עם VIAF): 243891146 
מפת המפרץ מאת פירי ראיס
מערכת האיכות הרוסית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 משרד אחראי:  משרד המסחר והתעשייה
 תאריך הקמה:  30 באפריל 2015 
 ראש:  מקסים פרוטאסוב
 מטה מרכזי:  מוסקבה 
 תקציב:  250 מיליון רובל (2017) ~400 מיליון רובל (2019)
 https://roskachestvo.gov.ru
 
לוגו תו האיכות
מלכ"ר "מערכת האיכות הרוסית" (ברוסית: «Росси́йская систе́ма ка́чества», בראשי תיבות: Роска́чество) היא מערכת פיקוח לאומית על איכות, העוסקת במחקרים עצמאיים על איכות הסחורות על מדפי החנויות הרוסיות ומעניקה "סימן האיכות" למוצרים הרוסיים הטובים ביותר, מאז 2015.
הארגון הוקם על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית והוא ממומן מהתקציב הפדרלי. מטרתו לקדם מוצרים מקומיים בשוק המקומי והחוץ ולהגביר את האמון בו. לשם כך, המערכת מבצעת מחקר על מוצרי צריכה ומפרסמת את תוצאותיו בפורטל האינטרנט שלה. סחורות איכותיות מתוצרת רוסית מקבלות מהמערכת את סימן האיכות הרוסי.
תוצאות הבדיקה מסתמכות על בדיקות באמצעות גופים ממלכתיים (כמו שירותי המס והמכס, רוסאקרדיטציה, רוסדראבנאדזור, רוספוטרבנאדזור, רוססלחוזנאדזור (שירות הפיקוח על החקלאות) וסוכנות התקן רוססטנדרט). ההנחה היא כי יצרני טובין איכותיים פחות ייבדקו על ידי רשויות הרגולציה, ויצרני טובין עם הפרות חוזרות ייבדקו לעיתים קרובות יותר.
היסטוריה

הארגון הוקם כעמותה אוטונומית ללא כוונת רווח בשם "מערכת איכות רוסית" בהוראת ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 30 באפריל 2015 לצורך מחקר עצמאי של איכות הסחורות על מדפי החנויות הרוסיות והנפקת מיטב המוצרים הרוסים עם סימן תו האיכות הרוסי.
במרץ 2019 הופיע מידע כי הארגון מתכנן להשיק יישומון לטלפונים החכמים איתו ניתן יהיה לקבל מידע על יינות.
שיתוף פעולה בינלאומי

מאז תחילת 2016, המערכת היא נציגת רוסיה באיגוד הבינלאומי לבדיקת צרכנים ומחקר איכות מוצרים (ICRT). זה איפשר להציג מוצרים רוסיים במחקר בינלאומי, כמו גם להעביר לצרכנים הרוסים את תוצאות הבדיקה העולמית של סוגים שונים של מוצרים.
ארגונים דומים במדינות אחרות: Stiftung Warentest (גרמניה), Which? (בריטניה), Que Choisir (צרפת), Consumer Reports (ארצות הברית), Choice (אוסטרליה) ואחרים.
הערות שוליים

↑  "Максим Протасов: россиянам нужно бояться не ГМО и нитратов, а тёплой рыбы". רי"א נובוסטי. 2017-05-31. נבדק ב-2018-05-13.
↑   מערכת האיכות הרוסית, סרטון  באתר יוטיוב
↑  הוענק סימן תו האיכות הממשלתי הראשון / קומרסנט, 16 בדצמבר 2015
↑  "«Роскачество — это вызов поработать на общество»". Коммерсантъ FM. 2015-06-04. נבדק ב-2018-05-13.
↑  "О Роскачестве". Роскачество (ברוסית). נבדק ב-2019-11-23.
↑  "Роскачество запустит мобильное приложение с информацией о российских винах".
↑  "Международная ассоциация потребительских испытаний и исследований качества товаров (ICRT)" (באנגלית). international-testing.org. אורכב מ-המקור ב-2017-04-02. נבדק ב-2017-03-13.
מקס הרץ פאשא

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1856 אוטלקה, בחבל פרטיום, בממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית, כיום גרניצ'ר  (מחוז ארד), ברומניה 
 פטירה:  5 במאי 1919 (בגיל 62) ציריך, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1877)  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1880
 תחום יצירה:  אדריכלות, תולדות האמנות 
 זרם באמנות:  אדריכלות קופטית, אדריכלות אסלאמית 
 
מקס הרץ ביי, במדי שרד מצריים; בסביבות שנת 1910
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מקס הרץ פאשא (בהונגרית: Herz Miksa; הרץ מיקשה, בגרמנית: Max Herz;‏ 19 במאי 1856 – 5 במאי 1919) היה אדריכל יהודי-הונגרי ומוזיאולוג מצרי, יליד דרום-מזרח טרנסילבניה, כיום אזור שהוא חלק מרומניה.
הצטיין בשימור מונומנטים של האדריכלות האסלאמית במצרים ובניהול המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר.
רקע: משפחתו ולימודיו

מקס הרץ נולד ב-1856 למשפחה יהודית מרובת ילדים בכפר אוטלאקה (Ottlaka), אז בממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו הכפר גרניצ'ר (Grăniceri), במחוז ארד שברומניה. אביו היה חקלאי. אמו הייתה בת למשפחה בשם רוזנפלד ונפטרה כשמקס היה ילד. אחרי מותה בשנת 1868 עבר האב עם ילדיו לגור בעיר טימישוארה באזור באנאט שהיה גם הוא חלק ממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה. שם נרשם לבית הספר פרטי של ויזנר אך נאלץ זמנית להפסיק לימודיו בגלל קשייו הכלכליים של אביו, ששלחו לעבוד כחניך אצל סוחר בעיר. הרץ חזר ללימודיו וסיים בשנת 1874 את שנות התיכון בבית ספר חדש שנפתח באותן השנים. מקס הרץ למד אדריכלות בבודפשט באוניברסיטה הטכנית ע"ש המלך יוזף עד שנת 1877 והמשיך את לימודיו בפקולטה לאדריכלות בווינה, אותה סיים בשנת 1880.
חייו ופעילותו במצרים

בשנת 1881, בהיותו גיל 25, ביקר לראשונה במצרים ושימש כבן-לוויה ומורה פרטי לילדי בעל בית המלון הוטל דו ניל (Hôtel du Nil). הוא הועסק על ידי משפחה זו עוד באיטליה שם בילה את זמנו הפנוי בחקר המונומנטים האדריכליים האיטלקיים.
בשנת 1882 צורף מקס הרץ כאדריכל לצוות המשרד לענייני הווקף, רכש שם את בקיאותו באמנות המוסלמית וקנה לעצמו שם בתחום האדריכלות האסלאמית.
בשנת 1888 התקבל כחבר בוועד לשימור מורשת האמנות הערבית (Comité de Conservation des Monuments de l'Art Arabe) בניהולו של יוליוס פרנץ פאשא (שהיה האדריכל הראשי של הח'דיו תאופיק פאשא), וכעבור שנתיים מונה לתפקיד האדריכל ראשי ומנהל בפועל של הוועד.
בשנת 1892 נשלח מקס הרץ בתוקף מעמדו לארצות הברית כאחראי על הביתן המצרי בתערוכה העולמית בשיקגו המשחזר רחוב שלם בקהיר ("A Cairo street").
מקס הרץ נדרש לפקח על קיטלוג הפריטים של המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר, ובשנת 1903 מוסד זה נפתח מחדש בהנהגתו בבּאבּ אל-חאלק.
בזמנו הפנוי הירבה לבקר בשטחי יוון שהיו עדיין בשליטה טורקית, בטורקיה עצמה, בבולגריה, בסרביה, בצרפת, בגרמניה, בבריטניה ובאיטליה.
בשנת 1895 קיבל מיורשו של תאופיק פאשא, החדיו עבאס חלמי השני, שלמד בווינה והיה למעריץ של התרבות האוסטרית), את התואר ביי וב-1910 הועלה למעמד הרם של פאשא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הודח הח'דיו עבאס השני, ומצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה. אזרחי אוסטרו-הונגריה נחשבו בעיני השלטונות בקהיר לנתינים של מעצמה אויבת. כנתין זר גם מקס הרץ, למרות זכויותיו בחיי החברה והתרבות המצרית, נאלץ להתפטר מכל תפקידיו ולעזוב את מצרים.
מקס הרץ פאשא נשא לאשה את פרלה קולורני, בת למשפחה יהודית ממילאנו ולזוג נולדו 3 בנות - פאני, לימים נשואה סרני, טרי, ילידת קהיר ונשואה למריו דה בנדטי, אוולין שחיה בניו יורק, ובן בשם גזא, שנפטר בדמי ימיו בשנת 1913 ונקבר במילאנו.
משנת 1890 היה מקס הרץ חבר בוועד הבינלאומי של המונומנטים מצרפת - המחלקה המזרחית, והחל משנת 1891 היה אחד מחמישים החברים במכון המצרי (Institut Égyptien) בקהיר.
בשנת 1895 קיבל אות צלב האביר מהקיסר של אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף.
מקס הרץ נפטר בציריך ב-5 במאי 1919 ונקבר בקבר שעיצב לעצמו מראש בבית עלמין יהודי במילאנו.
מפעלו האדריכלי

מקס הרץ עסק רבות בכתיבת מונוגרפיות על כמה מהבניינים האסלאמיים המפוארים של קהיר, בשימורם ובשיפוצם. היו לו פרויקטים גם בתחום האדריכלות הקופטית.
הוא הקפיד על השחזור המדויק של בניינים שעליהם מצא תיעוד מקורי.
מבין הבניינים ששוחזרו ושופצו על ידו יצוינו במיוחד:
מסגד סולטאן חסן - מהמאה ה-14
מסגד סולטאן קאלאון - מהמאה ה-13
מסגד אבו בכר מוזהיר בהארת ברגוואן ברובע גמלייה בקהיר - מהמאה התשיעית.
כמו כן - ניהל את עבודות ההרחבה (בשנים 1906–1911) של מסגד א-ריפעי - שבנייתו התחילה בשנת 1869 לפי התוכנית המקורית של האדריכל המצרי בן זמנו חוסיין פהמי פאשא שנפטר בשנת 1885
מקס הרץ השתתף גם בתכנון בניינים חדשים רבים, כמו למשל:
וילה זור'ב - ברובע אסמעיליה - שהפכה מאוחר יותר לבניין נציגות דנמרק בקהיר.
וילה סנט מוריס - ברובע אסמעיליה - לימים בניין נציגות צרפת
בניין הבנק "קרדי פונסייה" (Crédit Foncier), כיום בניין הבנק הערבי הבינלאומי (Arab International Bank). - שעוצב על ידי האדריכל קרלו פרנקוליני
עבודות קישוט של הארמון נסטור גינקליס - ברחוב ברכאת, בקסר אל-דובארה
כתביו:
קטלוג מקוצר של הפריטים המוצגים המוזיאון הלאומי של האמנות הערבית, קהיר 1895.
Catalogue sommaire des monuments exposés dans le Musée national de l'art arabe. Caire, 1895.
מונוגרפיה על המסגד סולטאן חסן בקהיר 1899-
online) Mosquée du Sultan Hassan au Caire)
מונוגרפיה על המסגד ריפעי בקהיר
(La mosquée El-Rifai au Caire (1906) (online
לקריאה נוספת

Istvan Ormos, “Preservation and Restoration: the Methods of Max Herz Pasha, Chief Architect of the Comité de Conservation des Monuments de l’Art Arabe, 1890-1914,” in Historians in Cairo, ed. Jill Edwards (Cairo, 2002).
המסגד סולטאן חסן בקהיר שנבנה במאה ה-14. העבודות לשימורו נוהלו על ידי מקס הרץ, אחרי שנת 1899
מעבר ליערעבות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פול סטיוארט
 איורים:  כריס רידל
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  דאבלדיי 
 תאריך הוצאה:  1998
 מספר עמודים:  219
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  2003
 תרגום:  דורית לנדס
 סדרה
 סדרת ספרים:  קורות קצעולם, סאגת טוויג
 ספר קודם:  התנגשות אוניות הרקיע 
 הספר הבא:  רודפתסערה
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-2-7459-0541-3
 הספרייה הלאומית:  002313769, 003619319
 
מעבר ליערעבות (באנגלית: Beyond the Deepwoods) הוא ספר פנטזיה לילדים, הראשון בסאגת טוויג, בסדרה "קורות קצעולם". הספר נכתב במקור באנגלית על ידי פול סטיוארט וכריס רידל ופורסם לראשונה בשנת 1998.
עלילה

הספר מספר את סיפורו של טוויג ורג'יניקס, ילד שגודל על ידי טרולי יער. כבר מילדותו הוא מרגיש שאינו שייך, והדבר גם נראה לעין - בשונה מטרולי יער הוא גבוה ורזה. באחד הימים כשאביו של טוויג, טום-טום, מחליט לקחת אותו למקום העבודה שלו (כריתת אלונידם), הם פוגשים בפיראט רקיע. כשפיראט הרקיע רואה את טוויג הוא מציע לו לעבוד בספינת הרקיע שלו. טום-טום מסרב מיד להצעה, אך כשהם חוזרים הביתה הם מחליטים שטוויג יצטרך להתרחק מהכפר שלהם לזמן מה, כי הם חוששים שפיראט הרקיע יבוא לקחת את טוויג בכח. טוויג יוצא לכיוון בית דודתו. לפני הליכתו, מספרת לו אימו שהיא אינה אמו האמיתית, ושהיא וטום-טום מצאו אותו יום אחד בכפר והחליטו לאמץ אותו. כמו כן היא מזהירה אותו שלא ירד מהשביל. כשטוויג הולך ביער הוא בטעות יורד מהשביל והולך לאיבוד. הספר עוקב אחר מסעו ביערעבות המסוכן, ומפגשיו הרבים עם יצורים מסוכנים השוכנים ביער עבות, כמו קרפד האלי, מוצצרקב ותולעת מרחפת. הוא צופה בבקיעתה של ציפורסעד, שמחויבת לשמור עליו. הוא מגיע אל כפר טבחנים ומושבת גיילגובלינים, אבל לכל מקום שהוא הולך הוא כל הזמן מרגיש שהוא לא מתאים עד שהוא לבסוף פוגש פיראטי רקיע שנלכדו בסערה. הוא מגלה שהקפטן הוא למעשה אביו, ורוצה להישאר איתם, אך הם משאירים אותו מאחור. לקראת סוף הספר, טוויג הולך באדמותסוף - צוק ענק ששוכנות בו רוחות. הוא פוגש שם את הגלואמגלוזר - יצור אגדי ששוחרר בטעות על ידי אביו שנים לפני כן. הגלואמגלוזר גורם לו לקפוץ מהקצה, אך ציפורסעד תופס אותו ומשליך אותו על הספינה של אביו. כשהוא מתאושש, אביו מגלה שהוא אכן בנו, וטוויג מצטרף לצוות.
| קורות קצעולם |
| --- | --- | --- |
| ספרים ראשיים | מעבר ליערעבות • רודפתסערה • חצות מעל סנקטפראקס • קללת הגלואמגלוזר • אחרון פיראטי הרקיע • ווקס • קרחופשי • אבירי החורף • התנגשות ספינות הרקיע • המגילות האבודות • בני האלמוות |  |
| ספרים משניים | זאב העננים • נווט האבן • מפות קצעולם |  |
| סופרים | פול סטיוארט • כריס רידל |  |
מירי ליטווק

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בת 64 בערך) רוסיה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, סורבון 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2006) 
 www.mirielitvak.com
 
מירי ליטווק (נולדה ב-1960) היא סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

ליטווק נולדה ברוסיה ועלתה לישראל בשנת 1975. למדה לתואר ראשון בחוג לאומנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב ולתואר שני באוניברסיטת סורבון שבפריז. כתבה ארבעה ספרי פרוזה, תרגמה פרוזה ושירה מרוסית ומצרפתית. סיפוריה ותרגומיה פורסמו גם בכתבי העת עיתון 77, אפיריון, "קשת החדשה", "הליקון" וכחלק מאנתולוגיה בספר "הסוד".
זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים על שם לוי אשכול לשנת תשס"ו 2006.
ספרי פרוזה שכתבה

רוסיות ישנות עירומות: סיפורים. תל אביב, ספרית פועלים, תשנ"ו 1999
שמש מאחורי הגב. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2001.
געגועים לחושך. בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005.
אוניֶגין שאהב את סבתא קלרה, הוצאת כרמל, ירושלים, 2016.
ספריה שתורגמו לשפות זרות

Любовь Онегина к бабушке Кларе, Литрес, Москва
ספרי פרוזה שתרגמה

יבגני זאמיאטין: אנחנו, רומן, הוצאת בבל.
אנטון צ'כוב: שד היער מחזה, התיאטרון הקאמרי.
אונורה דה בלזק: הסכנות שבהתנהגות נלוזה, הוצאת נהר ספרים.
ספרי שירה שתרגמה

בוריס פסטרנק: מבחר משירתו. הוצאת גוונים.
אנה אחמטובה: מבחר משירתה. הוצאת גוונים.
מארינה צווטאייבה: מבחר משירתה. הוצאת גוונים.
אלכסנדר בלוק: מבחר משירתה. הוצאת גוונים.
סיפרי ביוגרפיה שכתבה - בהוצאת מירי ליטווק - סופרת זיכרונות

סיפור חיים - סיפור המדינה סיפורה של אהובה יעקבי.
לפתוח את היד, את הלב ואת הדלת - סיפורה של רגינה שגיב.
מהחידקל עד הכנרת, סיפורה של תרצה שמש.
קודם הגג – סיפורו של יעקב מרדכי פרלמן ובני משפחתו.
נערת הכפר – סיפור חייה של גניה בקמן דורף.
ספרי תדמית - בהוצאת מירי ליטווק - סופרת זיכרונות

אגרובנק, חולון - התחדשות עירונית - סיפורו של פרויקט
בהוצאות אחרות

החייל היהודי מוורשה, סיפורו של אליעזר ברונשטיין.
זהות בדויה, סיפורה של מרילה (מאשה) מור.
אמא את בליבי תמיד, סיפורה של פנינה-פאני מרקו.
ימין משה, אפריקה והעולם כולו, סיפורו של שמעון צפניה.
רציתי לומר: סליחה שנולדתי, סיפורה של שושנה חודיק.
באור ובסתר, סיפורו של ישראל שיל"ת.
העוז והענווה, סיפורם של אליעזר ורות בר יהודה.
רשימת הספרים מתעדכנת באתר המיועד לנושא
מכינה קדם-צבאית עצם

בית המדרש של המכינה בעת בנייתו במושב נווה
מצפה
רמון
מצפה
רמון
מכינת עֹצֶם (מכינת עצמונה) היא מכינה קדם-צבאית דתית-לאומית ישראלית שהוקמה בשנת ה'תשנ"ב (1991) ביישוב עצמונה שבגוש קטיף.
בעקבות תוכנית ההתנתקות המכינה עברה למושב יתד, ולאחר כמה שנים עברה למקומה הנוכחי במושב נווה ששוכן בחבל שלום בדרום.
היסטוריה

את המכינה הקים הרב רפי פרץ בשנת ה'תשנ"ב (1991) ביישוב בני עצמון (עצמונה) שבגוש קטיף. במסגרות המכינה לומדים כ-300 תלמידים.
בכ"ד באדר ה'תשס"ב (7 במרץ 2002), במהלך האינתיפאדה השנייה, חדר מחבל ליישוב ורצח חמישה מתלמידי המכינה בעת שיעור לילי.
בשנת ה'תשס"ה (2005) החל תהליך הפינוי מגוש קטיף אשר בו שכנה המכינה. בהתנתקות לא התעמתו חניכי המכינה עם החיילים שבאו לפנותם, אלא התחבקו, שרו, ובכו עמם. לאחר הפינוי, עברה המכינה באופן זמני לבסיס צבאי ליד צומת ראם, לאחר מכן היא שכנה במושב יתד ובאפריל 2011 עברה המכינה למשכנה הקבוע במושב נווה שבחולות חלוצה בדרום המועצה האזורית אשכול.
בראש המכינה עמד מיום הקמתה הרב רפי פרץ. בשנים 2010–2016, שבהן שימש הרב הראשי לצה"ל, מילא את התפקיד הרב חיים ברוך. כאשר פרש מצה"ל שב הרב פרץ לעמוד בראש המכינה. כאשר מונה בפברואר 2019 ליו"ר הבית היהודי החליפו בתפקיד בנו, הרב רעי פרץ.
הערות שוליים

↑  אטילה שומפלבי ושמעון איפרגן, 5 צעירים נהרגו בפיגוע בעצמונה, באתר ynet, 8 במרץ 2002.
↑  איה בן עמוס, עצמונה, עצמונה: התושבים התפנו בשירה מבית הכנסת, באתר ynet, 21 באוגוסט 2005
↑  יקי אדמקר‏, הרב הצבאי הראשי לשעבר רפי פרץ נבחר ליו"ר מפלגת הבית היהודי, באתר וואלה, 3 בפברואר 2019
↑  עטרה גרמן, ‏בנו של הרב רפי פרץ יחליף אותו בראשות המכינה, באתר "סרוגים", 5 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298337505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסגד נוטרדאם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הלנה צ'ודינובה 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  פריז 
 תקופת התרחשות:  2048 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2005 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-5-699-11167-1, 978-2-917617-02-1
 
מסגד נוטרדאם (ברוסית: Мечеть Парижской Богоматери) הוא רומן עתידנתי-פוליטי שזכה להצלחה רבה ברוסיה ופורסם גם בצרפת ב-2009. הספר שנכתב בידי הסופרת הצרפתית הלנה צ'ודינובה, עוסק באסלאמיזציה של צרפת בשנת 2048.
רקע

הספר הוא פרי יצירתה של הסופרת הלנה צ'ודינובה, בתו של הגאולוג ופלנטאולוג פיטר צ'ודינוב, אשר כתבה מספר ספרים ביניהם ספר ילדים על ההיסטוריה של אנגליה וטרילוגיה בדיונית במוטיב מלחמת האזרחים הרוסית.
הרומן הדיסטופי, "המסגד של נוטרדאם בפריז", עורר התעניינות ציבורית רבה.[דרוש מקור] הרומן יצא לאור בסרביה, טורקיה, צרפת, פולין ובולגריה והוא תורגם לאנגלית ונורווגית. ב-2005 קיבל את פרס הרוסי "בסטקון".[דרוש מקור] הרומן היה מוקד לביקורת על ידי מוסלמים ותנועת המרכז-שמאל בצרפת.
הספר נכתב במקור ברוסית והוא נאסר לפרסום במדינות רבות, ביניהן מדינות דמוקרטיות.