stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשטר הישן
משפט > בתי משפט עליונים

הגופים הבאים היו הפרלמנט העליון(אנ') (cours souveraines) – בתי דין עליונים, שהחלטותיהם ניתנות לביטול רק בידי "המלך במועצתו" (ראו בסעיף על המנהל בהמשך):
פרלמנטים (Parlements) – בסופו של דבר התגבשו 14 כאלה:
פריז (Paris)
לנגדוק (טולוז, Toulouse)
פרובאנס (אקס, Aix)
פרנש־קונטה (בזאנסון, Bezançon)
אקיטן (בורדו, Bordeaux)
בורגון (דיז'ון, Dijon)
פלנדריה (דואה(אנ'), Douai)
דופינה (גרנובל, Grenoble)
טרואה-אוושה (מץ, Metz)
לורן (נאנסי, Nancy)
נאווארה (פו, Pau)
ברטאן (רן, Rennes; לזמן קצר גם בנאנט, Nantes)
נורמנדי (רואן, Rouen)
(בין 1523 ל־1771) דומב (אנ')(טרוויו(אנ'), Trévoux). היה גם פרלמנט בסבויה (שאמברי, Chambéry) בין 1537 ל־1559. במקור, הפרלמנטים היו מוסדות שיפוטיים גרידא (בתי דין לערעורים על בתי דין אזרחיים וכנסייתיים נמוכים), אך החלו לאמץ בהדרגה סמכויות חקיקה מוגבלות. הפרלמנט החשוב ביותר – הן מבחינת שטח השיפוט (שהקיף את רוב צפון ומרכז צרפת) והן מבחינת היוקרה – היה הפרלמנט של פריז, ששימש גם בית דין של דרג ראשון לאצילי הממלכה(אנ') (peers of the realm) ולענייני מלוכה(אנ').
מועצות סוברניות (Conseils souverains) – אלזס (קולמר, Colmar), רוסיון (פרפיניאן, Perpignan), ארטואה (שהיה conseil provincial, אראס) וכן, בין 1553 ל־1559, קורסיקה (בסטיה, Bastia); בעבר נכללו פלנדריה, נאווארה ולורן (שהוסבו לפרלמנטים). ה־מועצות הסוברניות היו פרלמנטים אזוריים בשטחים שנכבשו לא מזמן.
בתי המשפט לענייני כספים (אנ') (Chambre des comptes) – בפריז, דיז'ון, בלואה, גרנובל, נאנט. בתי המשפט לעניינים כספיים פיקחו על הוצאות כספי הציבור, על שמירת נכסי הכתר (ה־domaine royal), ועל סוגיות משפטיות הקשורות לאזורים אלו.
בתי משפט לערעורים בענייני כספיים (Cours des aides) – בפריז, קלרמון, בורדו, מונטובן(אנ'). בתי משפט לערעורים בענייני כספיים פיקחו על עניינים ב־pays d'élections, ולעיתים קרובות עסקו במיסים על יין, בירה, סבון, שמן, מתכות וכו'.
בתי המשפט לענייני כספים בשילוב עם בתי המשפט לערעורים בענייני כספיים (Chambre des comptes בשילוב עם Cours des aides) – אקס-אן-פרובאנס, בר-לה-דוק, דול, מונפלייה, נאנסי, פו, רואן.
בתי המשפט לענייני מטבע (אנ') (Cours des monnaies) – בפריז; בנוסף, בליון (1704–1771), ואחרי 1766 בתי המשפט לענייני מטבע של בר-לה-דוק וננסי. גופים אלה פיקחו על ניהול הכסף, המטבעות והמתכות היקרות.
המועצה הגדולה (אנ') (Grand Conseil) – נוסדה ב־1497 כדי לפקח על עניינים הנוגעים להטבות כנסייתיות (ecclesiastical benefices); לעיתים פנה המלך להמועצה הגדולה בעניינים שנחשבו רגישים מדי עבור הפרלמנט.
בראש מערכת המשפט בצרפת עמד השנסלייה של צרפת (אנ') (קנצלר, Chancellor of France).
מנהל

אחד העקרונות המבוססים של המלוכה הצרפתית היה שהמלך אינו יכול לפעול ללא עצת מועצתו, והביטוי "המלך במועצתו" ("le roi en son conseil") ביטא את ההיבט הזה. המנהל של המדינה הצרפתית בראשית העת החדשה עבר התפתחות ארוכה, כאשר בהדרגה הוחלף מנגנון פיאודלי-קליינטליסטי במנגנון מנהלי אמיתי, שהתבסס על אצולה ותיקה, אצולה חדשה של קנצלרים ( אצולת הגלימה, בצרפתית: "noblesse de robe") ואנשי מקצוע מנהליים.
מנהל > מועצת המלך (Conseil du Roi)

בימי שלטונם של שארל השמיני ולואי השנים-עשר, נשלטה מועצת המלך על ידי כעשרים משפחות אצולה או משפחות עשירות. בתקופת פרנסואה הראשון עלה מספר היועצים לכ-70 (אם כי האצולה הוותיקה הייתה אז חשובה יותר, באופן יחסי, מאשר במאה הקודמת). התפקידים החשובים ביותר בחצר המלך היו אלה של "קציני הכתר הגדולים של צרפת"(אנ') (Great Officers of the Crown of France), שבראשם עמד הקונסטאבל (אנ') (Connétable) עד שבוטל בשנת 1627 והשנסלייה (אנ').
המנהל המלכותי בתקופת הרנסאנס התחלק בין מועצה קטנה (ה"מוסתרת / סודית " ואחר כך "העליונה") בת שישה או פחות חברים (שלושה בשנת 1535, ארבעה בשנת 1554) שטיפלה בענייני מדינה חשובים, לבין מועצה גדולה יותר לענייני משפט או כספים. לעיתים מתחו ביקורת על פרנסואה הראשון שהוא נשען יתר על המידה על מספר מצומצם של יועצים, ואילו אנרי השני, קתרין דה מדיצ'י ובניהם מצאו עצמם תכופות מתקשים לתמרן בין משפחות גיז ומונמורנסי היריבות בתוך המועצה.
עם הזמן, מנגנון קבלת ההחלטות של המועצה התפצל למספר מועצות מלכותיות. תת-המועצות הללו נהוג לחלק באופן כללי ל"מועצות ממשלתיות", "מועצות כספיות" ו"מועצות שיפוטיות ומנהליות". בשמותיהן וחלוקתן של המאה ה-17 וה-18, היו תתי-המועצות כדלקמן:
מנהל > מועצת המלך (Conseil du Roi) > מועצות ממשלתיות (Governmental councils)

המועצה העליונה (צר') Conseil d'en haut (עסקה בעניינים החשובים ביותר של המדינה) – הורכבה מן המלך, יורש העצר (ה"דופן"), המפקח העליון על האוצר הצרפתי (שר האוצר הצרפתי), ומזכיר המדינה האחראי על ענייני החוץ.
המועצה לענייני פנים(צר') Conseil des dépêches ("מועצת האיגרות" או "מועצת ההודעות", שעסקה בהודעות ודיווחים מנהליים מהמחוזות) – הורכבה מן המלך, השנסלייה, מזכירי המדינה, המפקח העליון על האוצר הצרפתי, ויועצים נוספים בהתאם לנושאים שעל הפרק.
Conseil de Conscience (צר') - מועצה האחראית על מינוי בישופים ואבות מנזרים.
מנהל > מועצת המלך (Conseil du Roi) > מועצות כספיות (Financial councils)

מועצת האוצר המלכותית Conseil royal des finances – הורכבה מן המלך, ראש מועצת האוצר (משרת כבוד), השנסלייה, המפקח העליון על האוצר הצרפתי ושני יועציו, וכן אינטנדנטי הכספים.
מועצת המסחר המלכותית Conseil royal de commerce
מנהל > מועצת המלך (Conseil du Roi) > מועצות שיפוטיות ומנהליות (Judicial and administrative councils)

מועצת המדינה והאוצר (Conseil d'État et des Finances) או מועצת הכספים הרגילה (Conseil ordinaire des Finances) – לקראת סוף המאה ה-17 עברו רוב תפקידיה למוסדות שהמשיכו בשלושת הגופים שלהלן:
מועצת המדינה (Conseil d'État), המועצה הפרטית (Conseil privé) (אנ') או מועצת הצדדים (Conseil des parties) - הוקמה רשמית בשנת 1557, הגדולה מבין המועצות המלכותיות, הורכבה מן השנסלייה, הדוכסים בעלי התואר(אנ') (peerage), השרים ומזכירי המדינה, המפקח העליון על האוצר הצרפתי, 30 חברי מועצת המדינה(אנ'), 80 maître des requêtes(אנ') (אדוני הבקשות) וכן אינטנדנטי הכספים.
ההנהלה הגדולה של האוצר (Grande Direction des Finances) – ועדה רגילה של המועצה המלכותית עם סמכויות לגבי ערעורים בנושאי כספים, בראשה עומד השנסלייה של צרפת.
ההנהלה הקטנה של האוצר (Petite Direction des Finances) – ועדה רגילה לענייני אוצר, במסגרת מועצת האוצר המלכותית, בראשה עומד ראש מועצת האוצר המלכותית.
בנוסף למוסדות המנהליים המוזכרים לעיל, הוקף המלך גם בפמליה אישית וחצר רחבת היקף (משפחה מלכותית, משרתים, שומרים, קציני כבוד), אשר רוכזו תחת השם "בית המלך"(אנ').
עם מותו של לואי הארבעה-עשר, נטש העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן כמה מהמבנים המנהליים האמורים, ובמיוחד את "מזכירי המדינה", שהוחלפו במועצות. שיטת שלטון זו, שנקראה הפוליסינודיה (אנ'), התקיימה בשנים 1715 עד 1718.
דת

המונרכיה הצרפתית הייתה קשורה בלי הפרד לכנסייה הקתולית (הביטוי המקובל היה: la France est la fille aînée de l'église, או "צרפת היא הבת הבכורה של הכנסייה"), והוגים צרפתים בתקופת הרנסאנס, שדגלו בתפיסה של זכותם האלוהית של מלכים והכוח המקודש (אנ'), הבהירו קשרים אלה באופן גלוי. אנרי הרביעי הצליח לעלות לכס המלוכה רק לאחר שוויתר על הפרוטסטנטיות. העוצמה הסמלית של המלך הקתולי בלטה בטקס הכתרתו (במהלכו נמשח בשמן מבורך בריימס), והייתה תפיסה עממית שלפיה המלך מסוגל לרפא מחלת סקרופולה (אנ') באמצעות מגע ידו (כשמלווה באמירה: "המלך נוגע בך, אך אלוהים מרפא אותך" – the king touches you, but God heals you).
בשנת 1500 היו לצרפת 14 ארכיבישופים (אוש, אמברן (אנ'), אקס-אן-פרובאנס, ארל, בורדו, בורז', ויין, טולוז, טור, ליון, נרבון, סנס (אנ'), רואן וריימס) ו-100 בישופים. עד המאה ה-18 התרחבו הארכיבישופים והבישופים לסך של 139 (רשימת הדיוקסיות של צרפת בתקופת המשטר הישן(אנ')). הדרגים הגבוהים בכנסייה הצרפתית הורכבו ברובם מאצולה ותיקה, הן ממשפחות פרובינציאליות והן ממשפחות החצר המלכותית, ורבות מהמשרות הפכו בפועל לנכסים תורשתיים, כאשר חלק מהממונים אחזו בכמה תפקידים במקביל. בנוסף לאחוזות שהחזיקו חברי הכנסייה כסניורים, הכנסייה החזיקה גם באדמות בפני עצמה, ואף הפעילה סמכות שיפוטית בתחומים אלה.
בתחילת המאה ה-16 הכמורה החילונית (אנ') (עוזרים לכמרים (אנ'), ויקארים, קנונים ועוד) מנתה כ-100,000 אנשים בצרפת.
דת > סמכויות זמניות נוספות של הכנסייה

בכל הנוגע לכוחן החילוני, מילאה הכנסייה תפקיד פוליטי כמעמד העליון באספת המעמדות ובאספות המעמדות המחוזיות ובכנסים מחוזיים או בסינודים שכונסו על ידי המלך בכדי לדון בסוגיות דתיות. הכנסייה גם תבעה זכות לשפוט פשעים מסוימים, בעיקר כפירה, אם כי מלחמות הדת העבירו את הפשע הזה לתחומם של בתי המשפט והפרלמנט המלכותיים. לבסוף, אבות מנזר, קרדינלים וכמרים בכירים (אנ') אחרים הועסקו לעיתים קרובות על ידי המלכים כשגרירים, חברי מועצות (כגון רישלייה ומאזארן) ובתפקידים מנהליים אחרים.
הפקולטה לתאולוגיה של פריז ניהלה מועצת צנזורה (אנ'), שבדקה את האדיקות הדתית של הפרסומים. מלחמות הדת העבירו את השליטה בצנזורה לפרלמנט ובמאה ה-17 לצנזורה המלכותית, למרות שהכנסייה שמרה על זכות עתירה.
הכנסייה הייתה ספקית עיקרית של בתי ספר (גם בתי ספר יסודיים וגם "קולז'ים") ובתי חולים (אנ') ("hôtel-Dieu", מסדר האחיות של הצדקה) וחלשה על מתן סיוע לעניים בצרפת שלפני המהפכה.
דת > הסדר הפרגמטי של בורז' (Pragmatic Sanction of Bourges)(אנ')

הסדר זה משנת 1438 (בוטל על ידי לואי האחד עשר אך הוחזר על כנו על ידי אספת המעמדות של טור בשנת 1484(צר')) העביר את הזכות לבחור בישופים ואבות המנזר לבתי המועצה והמנזרים של צרפת, ובכך שללה מהאפיפיור את השליטה האפקטיבית על הכנסייה הצרפתית ואפשרה את תחילתה של כנסייה גליקנית (אנ'). עם זאת, בשנת 1515 חתם פרנסואה הראשון על הסכם חדש עם האפיפיור לאו העשירי, הקרוי הקונקורדט של בולוניה (אנ'), שהעניק למלך את הזכות להציע מועמדים ולאפיפיור את זכות ההסמכה. ההסכם עורר את זעמם של הגאליקנים אך נתן למלך שליטה על משרות כנסייתיות חשובות שנועדו להיטיב עם האצילים.
למרות שהכנסייה הייתה פטורה ממס הקרקע, היא נדרשה לשלם למלוכה מס שנקרא "מתנה בחינם" או "המתנה החופשית" (אנ') (Don gratuit), שאותה גבתה מבעלי התפקידים שלה, בשווי אחת חלקי 20 משווי המשרה. בתורה, הכנסייה גבתה מעשר כספים חובה מחברי הקהילה שלה, שנקרא dîme.
דת > בעידן הקונטרה-רפורמציה

במסגרת הקונטרה-רפורמציה, הכנסייה הצרפתית יצרה מסדרים דתיים רבים, דוגמת מסדר הישועים, ושיפרה באופן ניכר את רמתם של הכמרים המקומיים; העשורים הראשונים של המאה ה-17 עמדו בסימן פרסום המוני של כתבים דתיים והתעוררות דתית גדולה, כפי שבאו לידי ביטוי בדמויות כמו פרנציסקוס מסאל וונסן דה פול . על אף שצו נאנט משנת 1598 התיר את קיומן של קהילות פרוטסטנטיות בממלכה (שהוגדרו כ"מדינה בתוך מדינה"), במהלך שמונים השנים שלאחר מכן הופחתו אט-אט זכויות ההוגנוטים, עד שבשנת 1685 ביטל לואי הארבעה-עשר את הצו (אנ'), מה שהוביל להגירה המונית של ההוגנוטים למדינות אחרות. גם פרקטיקות דתיות שהתקרבו יתר על המידה לפרוטסטנטיות (כמו ינסניזם) או נטו אל המיסטיקה (כמו קויטיזם) דוכאו בחומרה, וכך גם תופעות של ליברטיניזם או אתאיזם גלוי.
דת > הכמורה הסדירה (Regular Clergy)

אנשי הכמורה הסדירה(אנ') (הנמנים עם מסדרים דתיים קתוליים) בצרפת נאמדו בעשרות אלפים במאה ה-16. חלק מהמסדרים, כגון הבנדיקטינים, פעלו בעיקר באזורים כפריים; אחרים, כמו הדומיניקנים (שכונו גם "יעקובינים") והפרנציסקנים (שכונו גם "cordeliers"), פעלו בערים.
דת > הכנסייה במאה ה-18

אף על פי שהכנסייה הותקפה על ידי פילוסופי הנאורות במאה ה-18, ושיעור המצטרפים למסדרים הנזיריים ולכמורה ירד אחרי 1750, נתונים מלמדים כי החברה הצרפתית בכללותה נותרה קתולית באורח עמוק (שיעור ההיעדרות מטקסי הדת לא עלה על 1% באמצע המאה). בסמוך למהפכה, החזיקה הכנסייה בבעלותה למעלה מ-7% מאדמות הממלכה (הנתונים המדויקים שנויים במחלוקת), והכנסותיה השנתיות הגיעו ל-150 מיליון לירות (אנ').
דת > גליקניזם (Gallicanism)

לואי הארבעה־עשר תמך בכנסייה הגליקנית כדי להעניק לממשל תפקיד רחב יותר מאשר לאפיפיור בבחירת בישופים ובהפקת רווחים ממשרות בישופות פנויות. לא התקיימה אינקוויזיציה בצרפת, וגזרות האפיפיור קיבלו תוקף רק לאחר אישור הממשלה. לואי נמנע מיצירת קרע ורצה להגדיל את הכוח המלכותי על הכנסייה הצרפתית אך לא ביקש להיפרד מרומא. גם האפיפיור הכיר בכך שה"מלך הנוצרי ביותר" (le roi très chrétien) היה בן־ברית רב־עוצמה שלא ניתן להרחיקו.
דת > מנזרים

עד המהפכה הצרפתית, הקהילה הנזירית היוותה מרכיב מרכזי בחיי הכלכלה, החברה והדת של יישובים רבים תחת המשטר הישן. מסיום מלחמות הדת ועד המהפכה הצרפתית, מנזר מנא (אנ'), מנזר קלוני מימי 1107, שלט בעמק סיול(אנ') שבצפון־מערב דיוקסיית קלרמון. הנזירים היו בעלי קרקעות נרחבות וטיפחו מערכת קשרים מגוונת ומורכבת עם שכניהם. הם החזיקו בזכויות סניוריאליות, סיפקו עבודה לעניים באזורים הכפריים והיו במגע יומיומי עם נוטריונים ציבוריים, סוחרים ומנתחים. אף שלא ניהלו ישירות את חיי הדת של המאמינים – תפקיד שמילאו כמרי הקהילות – הנזירים היו כוח מניע חשוב בעידוד כמרי קהילה, במתן צדקה ושירותים חברתיים ובהתערבות כמתווכים.
דת > קונבנטים (Convents / מנזרי נשים)

קהילות הנזירות בצרפת ערב המהפכה מנתה בממוצע כ־25 חברות לכל קהילה, וגילן החציוני היה 48 שנים. נזירות הצטרפו למסדרים בגיל מאוחר יותר וחיו זמן רב יותר מאי־פעם. באופן כללי, הן החזיקו בהון מצומצם. שיעורי הגיוס למסדרים השתנו מאזור לאזור ובין אורחות החיים השונות של המנזרים (פעילים או מתבודדים, צנועים או עתירי משאבים, מעמד נמוך או מעמד בינוני). טבע הנזירות הגברית והנשית היה שונה מאוד זה מזה בצרפת הן לפני המהפכה והן במהלכה. מנזרי הנשים נטו להיות מבודדים יותר ולסבול מפיקוח רופף יותר מלמעלה, מה שהוביל למגוון רחב יותר של אורחות חיים מאשר במנזרי הגברים.
מבנה חברתי

הכוח הפוליטי היה מפוזר במידה ניכרת בין שכבות העילית. בתי המשפט המכונים פרלמנטים היו רבי-עוצמה, במיוחד הפרלמנט של צרפת (פריז). יחד עם זאת, המלך העסיק רק כ־10,000 פקידים בשירות המלכותי – מספר קטן במיוחד למדינה גדולה שבה מערכת הדרכים הייתה דלה והתקשורת הפנימית איטית מאוד. למעשה, נסיעה בדרך הים או בנתיבי נהר הייתה מהירה יותר.
המעמדות השונים של הממלכה (הכמורה, האצולה ופשוטי העם) התכנסו מדי פעם באספת המעמדות, אך בפועל, לאספת המעמדות לא היה כוח שכן היא יכלה לעתור למלך אך לא לחוקק חוקים בעצמה.
הכנסייה הקתולית שלטה בכ-40% מהעושר של המדינה, שהיה קשור בקרנות ארוכות טווח שניתן להוסיף עליהן אך לא לצמצמן. המלך, ולא האפיפיור, מינה בישופים, אך בדרך כלל נאלץ לנהל משא ומתן עם משפחות האצולה שהיו להן קשרים הדוקים עם מנזרים ומוסדות כנסייתיים מקומיים.
האצולה הייתה במקום השני מבחינת עושר, אך לא הייתה לה אחדות פנימית. לכל אציל היו אדמות משלו, רשת קשרים אזורית משלו וכוח צבאי משלו.
הערים נהנו ממעמד עצמאי ונשלטו במידה רבה על ידי סוחרים מובילים וגילדות. פריז הייתה העיר הגדולה ביותר, בפער ניכר, עם 220,000 תושבים בשנת 1547 והיסטוריה של גידול מתמיד. בליון וברואן התגוררו כל אחת כ־40,000 נפש, אך בליון פעל מרכז בנקאי רב-עוצמה והתקיימה בה תרבות תוססת. בורדו הייתה הבאה בתור, עם אוכלוסייה של 20,000 איש בלבד בשנת 1500.
בשנים האחרונות זכתה סוגיית תפקידן של הנשים לתשומת לב, בעיקר בכל הנוגע לאדיקותן הדתית.
מבנה חברתי > האיכרים

האיכרים היוו את הרוב הגדול של האוכלוסייה, ובמקרים רבים נהנו מזכויות מבוססות היטב שהרשויות נאלצו להתחשב בהן. בשנת 1484 חיו כ־97% מתוך 13 מיליון התושבים של צרפת בכפרים. בשנת 1700 התגוררו לפחות 80% מתוך 20 מיליון התושבים באזורי הכפר.
במאה ה־17, קיימו האיכרים קשרים עם הכלכלה השוק, סיפקו חלק ניכר מההשקעה ההונית ההכרחית לצמיחה חקלאית ועברו תדירות בין כפרים ועיירות. הניידות גאוגרפית (אנ'), שהייתה קשורה ישירות לשוק ולצורך בהון להשקעות, הייתה הנתיב העיקרי לניידות חברתית. אמנם גרעין החברה הצרפתית כלל גילדות עירוניות ופועלי כפרים, ובתוכו ניכרה לעיתים המשכיות חברתית וגאוגרפית מרשימה, אולם גם גרעין זה נזקק לתחלופה קבועה.
ההכרה בקיומן של שתי החברות הללו, המתח המתמיד ביניהן והניידות הגאוגרפית והחברתית הנרחבת הקשורה בכלכלה השוק – היו המפתח להתפתחות המבנה החברתי, הכלכלה ואפילו המערכת הפוליטית של צרפת בתקופת העת החדשה המוקדמת. אסכולת האנאל המעיטה בחשיבות כלכלת השוק ולא הצליחה להסביר את אופי ההשקעות ההוניות בכלכלה הכפרית, ובכך הפריזה בהערכתה את יציבות החברה.
תביעות האיכרים מילאו תפקיד מרכזי בעיצוב השלבים הראשונים של המהפכה הצרפתית בשנת 1789.
היסטוריונים חקרו היבטים רבים של חיי האיכרים בצרפת, ביניהם:
המאבק מול הטבע והחברה
חיים ומוות בכפר האיכרים
מחסור וחוסר ביטחון בחיים החקלאיים
מקור לכוח האיכר: קהילת הכפר
מחאות איכרים והתקוממויות עממיות
המהפכה האיכרית של 1789.
נפילה

בשנת 1789 הופל המשטר הישן באלימות במהלך המהפכה הצרפתית. על אף שצרפת של 1785 התמודדה עם קשיים כלכליים שהתמקדו בעיקר בשאלת ההוגנות של מערכת המיסוי, היא עדיין נחשבה לאחת המדינות העשירות והחזקות ביותר באירופה. כמו כן, לעם הצרפתי היו באותה תקופה יותר חירויות פוליטיות ופחות עונשים שרירותיים בהשוואה לעמים אירופים אחרים.
עם זאת, לואי השישה־עשר, שריו ושכבת האצולה הצרפתית הרחבה הפכו לבלתי־אהודים במידה רבה, משום שהאיכרים – ובמידה מסוימת גם הבורגנות – נשאו בנטל מיסים כבדים והרסניים, שנגבו כדי לתמוך באריסטוקרטים עשירים ובאורחות חייהם המפוארים.
היסטוריונים מסבירים את ההתמוטטות הפתאומית של המשטר הישן כנובעת בין השאר מהנוקשות שלו. האצולה התמודדה עם שאיפותיהם העולות של סוחרים, בעלי מלאכה ואיכרים אמידים, שקשרו קשר עם איכרים ממורמרים, עובדים בשכר ואינטלקטואלים שהושפעו מרעיונות פילוסופי הנאורות. ככל שהתקדמה המהפכה, עבר הכוח מן המלוכה ומבעלי זכות־היתר מלידה אל גופים פוליטיים ייצוגיים יותר, כגון אסיפות מחוקקות. אלא שסכסוכים בין קבוצות רפובליקניות, שהיו בעבר בעלות ברית, יצרו מחלוקות קשות ושפיכות דמים.
מספר הולך וגדל של צרפתים הפנימו את רעיונות ה"שוויון" ו"חירות הפרט", כפי שהוצגו על ידי וולטר, דידרו, טורגו והוגים חברתיים נוספים מתקופת הנאורות. המהפכה האמריקנית הוכיחה שניתן ליישם בפועל את הרעיונות הנאורים בדבר ארגון הממשל. כמה דיפלומטים אמריקנים, כדוגמת בנג'מין פרנקלין ותומאס ג'פרסון, התגוררו בפריז והתרועעו באופן חופשי עם נציגי המעמד האינטלקטואלי הצרפתי שם. נוסף על כך, המגע בין המהפכנים האמריקנים לחיילים הצרפתים, שסייעו לצבא הקונטיננטלי בצפון אמריקה במלחמת העצמאות של ארצות הברית, תרם להפצת אידיאלים מהפכניים בצרפת.
לאחר זמן מה, החלו צרפתים רבים לתקוף את המחסור שלהם בדמוקרטיה, דרשו חופש דיבור, ערערו על הכנסייה הקתולית וגינו את זכויות היתר של האצולה.
המהפכה לא פרצה בעקבות אירוע יחיד, אלא עקב רצף של אירועים שביחד שינו באופן בלתי הפיך את ארגון הכוח הפוליטי, את טבע החברה ואת תחום חירויות הפרט.
נוסטלגיה

בעיני משקיפים מסוימים, החל המושג לציין תחושת נוסטלגיה מסוימת. לדוגמה, שארל-מוריס דה טליראן התפרסם באמירתו:
בצרפתית:
"Celui qui n'a pas vécu au dix-huitième siècle avant la Révolution ne connaît pas la douceur de vivre"
באנגלית:
"He who has not lived in the eighteenth century before the Revolution does not know the sweetness of living"
חיבה זו נבעה מתחושת הידרדרות בתחומי התרבות והערכים לאחר המהפכה, שבה איבדה האצולה חלק ניכר מכוחה הכלכלי והפוליטי לטובת מה שנתפס כבורגנות עשירה, גסה וחומרנית. מוטיב זה חוזר בספרות הצרפתית של המאה התשע־עשרה, כאשר אונורה דה בלזק וגוסטב פלובר ביקרו בחריפות את המידות של מעמדות העלית החדשים. בגישה זו, המשטר הישן ייצג עידן שאבד מן העולם – עידן של עידון וחן – בטרם הביאה המהפכה ושינוייה הנלווים מודרניות גולמית ולא ודאית.
ההיסטוריון אלכסיס דה טוקוויל ערער על נרטיב מכונן זה במחקרו הקלאסי"L'Ancien Régime et la Révolution" (אנ') ("המשטר הישן והמהפכה"), שבו הדגיש את רצף המוסדות בצרפת לפני ואחרי המהפכה.
עבדות באימפריה העות'מאנית

עות'מאנים עם עבדים אירופאים מתוארים בתחריט משנת 1608 בתיאורו של סלומון שוויגר על מסעו ב-1578 באימפריה העות'מאנית
העבדות באימפריה העות'מאנית הייתה מוסד מרכזי וחלק משמעותי מכלכלת האימפריה העות'מאנית ומהמסורת החברתית שלה. המקורות העיקריים של עבדים היו מלחמות ומסעות שעבוד מאורגנים פוליטית בקווקז, מזרח אירופה, דרום אירופה, דרום מזרח אירופה ואפריקה. במאה ה-16 וה-17 כחמישית מאוכלוסיית קונסטנטינופול (איסטנבול של היום), המרכז המנהלי והפוליטי של האימפריה העות'מאנית, היו עבדים ושפחות. נתונים סטטיסטיים בין מ-1453 עד 1700 מצביעים על כך שיבוא עבדים נוסף אל איסטנבול מהים השחור הסתכם בשנים אלה בסביבות 2.5 מיליון בני אדם.
חבר במעמד העבדים העות'מאני, המכונה בטורקית קול, היה יכול להגיע למעמד גבוה. חלק מהתפקידים המוכרים יותר ששעבדים מילאו היו יניצ'רים (יחידות העילית בצבא האימפריה העות'מאנית), שומרים בהרמון, וסריסים, והם תפקדו למעשה כשומרים ומפקחים על שפחות משועבדות. עם זאת, נשים מילאו והחזיקו בתפקידים החשובים ביותר במוסד ההרמון.
אחוז גדול מהפקידים בממשלה העות'מאנית נקנו כעבדים, הם היו חלק בלתי נפרד מהצלחתה של האימפריה העות'מאנית מהמאות ה-14 עד ה-19. פקידים משועבדים רבים בעצמם היו הבעלים של עבדים רבים, אם כי הסולטאן עצמו היה בעל העבדים הגדול ביותר. העות'מאנים יצרו מנהלים בעלי ידע מורכב בממשל ונאמנות קנאית. על ידי גידול והכשרה מיוחדת של עבדים כפקידים בבתי ספר בארמון כגון אנדרון, שם לימדו אותם לשרת את הסולטאן והכשירו אותם במקצועות שונים,
בעקבות התנועה לביטול העבדות החלו מעצמות מערביות ללחוץ על עות'מאנים ועל מדינות אחרות לבטל את העבדות, כולל איסור על סחר ימי בעבדים. גם לאחר מספר צעדים לאיסור עבדות בסוף המאה ה-19, העבדות באימפריה העות'מאנית נמשכה ברובו אל תחילת המאה ה-20.
עבדות עות'מאנית מוקדמת

באמצע המאה ה-14, הסולטאן מוראד הראשון בנה צבא של עבדים, המכונה Kapıkulu. הכוח החדש התבסס על זכותו של הסולטאן לחמישית משלל המלחמה, שהוא פירש כדבר הכולל שבויים שנלקחו בקרב. השבויים הוכשרו בשירותו האישי של הסולטאן. דוושירמה הייתה שיטת גיוס לצבא שבה נוצרים שחיו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית היו מחויבים לספק מס קבוע של נערים צעירים ששועבדו והפכו לעבדים של הסולטאנים העות'מאניים. הדבר נחשב צורה של עבדות מכיוון שלסולטאנים היה כוח מוחלט עליהם. עם זאת, כ"משרת" או "קול" של הסולטאן, היה להם מעמד גבוה בחברה העות'מאנית בגלל ההכשרה והידע שלהם. הם יכלו להפוך לקצינים הגבוהים ביותר של המדינה ולחלק מהאליטה הצבאית, ורוב המתגייסים זכו לפריבילגיות ותוגמלו. אף שהצטוו לנתק כל קשר עם משפחותיהם, כמה מהם הצליחו לחלק הטבות למשפחותיהם. הורים נוצרים היו עשויים להפציר, או אפילו לשחד, פקידים לקחת את בניהם לתפקיד זה. ואכן, מוסלמים בוסנים ואלבנים ביקשו להיכלל במערכת והצליחו בכך.
עבדים נסחרו בשווקים מיוחדים שנקראו "אסיר" (Esir) או "ישיר" (Yesir) ששכנו ברוב העיירות והערים, במרכז האימפריה העות'מאנית. מסופר שבשנות ה-60 של המאה ה-15 הסולטאן מהמט השני המכונה "הכובש" הקים את שוק העבדים העות'מאני הראשון בקונסטנטינופול, כנראה במקום שבו עמד שוק העבדים הביזנטי לשעבר. לפי ניקולס דה ניקולאי (אנ'), היו במקום עבדים מכל הגילים ומשני המינים, ורובם הוצגו עירומים – במיוחד ילדים ונשים צעירות – כדי שהקונים יוכלו לבדוק אותם ביסודיות.
עבדות עות'מאנית במרכז ומזרח אירופה

במסגרת הדוושירמה, שפירושו "גיוס", "מס דם" או "גביית ילדים", נלקחו נערים נוצרים צעירים מהבלקן ומאנטוליה מבתיהם וממשפחותיהם, הומרו בכפייה לאסלאם, וגויסו לענף המפורסם ביותר של הארגון. Kapıkulu, היניצ'רים, מעמד חייל מיוחד של הצבא העות'מאני שהפך לפלג חשוב בפלישות העות'מאניות לאירופה. רוב המפקדים הצבאיים של הכוחות העות'מאניים, המנהלים האימפריאליים ושליטי האימפריה בפועל, כמו סוקולו מחמד פאשה, גויסו בדרך זו.
שיטת הגולאם או הקול, שבה הוכשרו עבדים כסוכנים וחיילים של הסולטאן, התרחבה באופן חסר תקדים תחת הסולטנות הריכוזיות הצבאיות הטיפוסיות של הממלוכים של מצרים והעות'מאנים, בתקופה של המאות ה-13 עד ה-16. עם עליית מדינתם הריכוזית, הסולטאנים העות'מאניים נצרכו לגברים רבים עבור הגולאם שלהם מכיוון שהמלחמה לא הביאה עבדים בכמות מספקת, הם נאלצו לנקוט בשיטה של דוושירמה, היטל של נערים מקרב הנתינים הנוצרים שלהם, הריאיה. העות'מאנים לא התייחסו לדוושירמה כאל שעבוד, אלא כאל אחד השירותים יוצאי הדופן שהטילה המדינה ב"שעת חירום". הנערים הועסקו תחילה כפועלים במספר עבודות ציבוריות (עבודות בנייה, עבודות הובלה וכו') בבירה ובגליפולי לפני שהפכו ליאניסים. בתקופה הקלאסית שבין 1300–1600, גדל מספרם ניכר של הקאפי-קולו של הסולטאן, שגויס מנערי הדוושירמה וכן מקרב שבויי מלחמה ועבדים שנרכשו עבור הסולטן: 15–20 אלף תחת מחמד השני (1451–1481), 60 אלף בשנת 1568 וכ-100 אלף בשנת 1609.
כרוניקה הוטרית מדווחת כי בשנת 1605, במהלך מלחמת טורקיה הארוכה, הצבא הטורקי העות'מאני ובני בריתם הטטרים, חטפו כ-240 הוטרים מבתיהם בהונגריה עילית ומכרו אותם לעבדות עות'מאנית. רבים עבדו בארמון או עבור הסולטאן באופן אישי.
למעמד השליט היו מעט עבדים ביתיים יחסית לשימוש הצבאי בהם. על בסיס רשימת אחוזות השייכות לבני המעמד השליט שנשמרו בעיר הטורקית אדירנה בין השנים 1545–1659, נאספו הנתונים הבאים: מתוך 93 אחוזות, ל-41 היו עבדים. סך כל העבדים באחוזות היה 140; 54 נשים ו-86 גברים. 134 מהם נשאו שמות מוסלמיים, 5 לא הוגדרו ואחת הייתה נוצרייה. נראה שחלק מהעבדים הללו הועסקו בחוות המעמד השליט, אשר בגלל השימוש הרב בעבדים לוחמים ובשל יכולת הרכישה הגבוהה שלו, היווה את הקבוצה המרכזית שהחזיקה בחיים את שוק העבדים באימפריה העות'מאנית.
עבדות כפרית הייתה במידה רבה תופעה אנדמית לאזור הקווקז, אשר עברה לאנטוליה ולרומליה לאחר ההגירה הצ'רקסית ב-1864. סכסוכים צצו לעיתים קרובות בתוך קהילת המהגרים והממסד העות'מאני התערב לצד העבדים בזמנים שונים.
המדינה הטטרית חאנות קרים המשיכה לקיים סחר עבדים מסיבי עם האימפריה העות'מאנית והמזרח התיכון עד תחילת המאה ה-18. הטטרים של קרים שיעבדו איכרים סלאבים מזרחיים בסדרה של פשיטות עבדים המכונה "קציר הערבות". חבר העמים הפולני-ליטאי ורוסיה סבל מסדרה של פלישות טטריות, שמטרתן הייתה לבזוז וללכוד עבדים. השפות הסלאביות אף פיתחו כינוי לעבדות העות'מאנית (jasyr, מבוסס על מילה טורקית וערבית ללָכוּד – esir או asir, בדומה למילה העברית אסיר).  עד המאה ה-18 אזור הגבול מדרום-מזרח היה במצב של לוחמה קבועה למחצה.
על פי הערכות, עד 75% מאוכלוסיית קרים הייתה מורכבת מעבדים או עבדים משוחררים. הסופר והנוסע העות'מאני מהמאה ה-17, אווליה צ'לבי, העריך שהיו כ-400,000 עבדים בחצי האי קרים, אך רק 187,000 מוסלמים חופשיים. ההיסטוריון הפולני בוהדן ברנובסקי הניח שבמאה ה-17 חבר העמים הפולני-ליטאי (פולין, אוקראינה ובלארוס של היום) איבד בממוצע 20,000 אנשים בשנה ועד מיליון איש בכל השנים ביחד מ-1500 עד 1644.