stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספיידרמן 2
הערות שוליים

1 2  Archie Thomas, ‏Spider-Man 2 Budget, באתר London Guardian, ‏30 באפריל 2002
↑  Awards for Spider-Man 2, באתר IMDb
1 2 3 4 5 6 7 8  Making the Amazing, ‏DVD הסרט (2004)
1 2 3 4  Greg Dean Schmitz, ‏Greg's Preview – Spider-Man 2, באתר Yahoo!‎
↑  Spider-Man sequel set for 2004, באתר BBC, ‏8 במאי 2002
↑  Jeff Vandermeer, ‏Read Michael Chabon's Script for Spider-Man 2, באתר io9, ‏14 באפריל 2008
1 2 3  Stella Papamichael, ‏Sam Raimi, באתר BBC, ‏9 ביולי 2004
↑  Patrick Sauriol, ‏SCOOP: SPIDER-MAN 2 reshoots this week?‎, באתר Mania Movies, ‏28 בדצמבר 2003
↑  Archie Thomas,‏ Anatomy of a blockbuster, באתר עיתון הגארדיאן, 11 ביוני 2004
↑  Arachnophilia at Box Office as Spidey Sets Record, באתר IMDb
↑  Comic Book Adaptation
↑  רוג'ר איברט, ספיידרמן 2, באתר הכותב, 30 ביוני 2004 (באנגלית)
↑  Daily Poll - Who was the most formidable villain from the Spider-Man films? (Suggested by "twilson-34")‎, באתר IMDb
↑  Mark Caro,‏ Movie review: 'Spider-Man 2'‎, באתר metromix chicago,‏ 28 ביוני 2004
↑  Mano a mano
↑  Richard George,‏ Spider-Man in Film Volume One, באתר IGN,‏ 19 באפריל 2007
| סדרת סרטי הקולנוע של "ספיידרמן" |
| --- | --- | --- |
| סרטי סם ריימי | ספיידרמן‏ ‏(2002) • ספיידרמן 2 (2004) • ספיידרמן 3 (2007) |  |
| סרטי מארק ווב | ספיידרמן המופלא (2012) • ספיידרמן המופלא 2 (2014) |  |
| סרטי ג'ון וואטס | ספיידרמן: השיבה הביתה‎‏ ‏(2017) • ספיידרמן: רחוק מהבית (2019) • ספיידרמן: אין דרך הביתה (2021) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4788030-2  LCCN: n2004029439  MusicBrainz work: 07b5ef75-03a1-4adf-a68c-f478959a4a4e  VIAF: 183215167   WorldCat (עם VIAF): 183215167 
הסצנה בה פארקר מוותר על זהותו כספיידרמן מציינת מחווה לפאנל הסיפור "לא עוד ספיידרמן" מהחוברת הקלאסית Amazing Spider-Man #50 מיולי 1967.
עטיפת המשחק "ספיידרמן 2" לפלייסטיישן 2
רוני צוקרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1981 (בת 44 בערך) לוחמי הגטאות, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   חיל האוויר הישראלי
 תקופת הפעילות:  1999–2007 (כ־8 שנים)
 דרגה:    רב-סרן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה
 
רוני צוקרמן (נולדה ב-1981) היא טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

רוני צוקרמן נולדה וגדלה בקיבוץ לוחמי הגטאות. אביה שמעון, מהנדס חשמל ואמה מתי, דוקטור להנדסה גנטית. צוקרמן היא נכדתם של צביה לובטקין ויצחק צוקרמן, שהיו בין מנהיגי מרד גטו ורשה במלחמת העולם השנייה ובין 34 הלוחמים ששרדו. סביה היו ממייסדי הקיבוץ, שהוקם על ידי פרטיזנים יהודים לשעבר ב-1949 לזכר לוחמי הגיטאות.
בילדותה חיה מספר שנים בסן דייגו, ארצות הברית. בתיכון למדה צוקרמן במגמה הריאלית בבית הספר "סולם צור" שבגשר הזיו, בית ספר אזורי בגליל המערבי. בתיכון נבחרה להשתתף במשלחת חילופי תלמידים לברלין.
רקע

אף על פי שנשים שירתו כטייסות במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 וכמה שנים לאחר מכן, צבא ההגנה לישראל שלל עד 1995 מנשים את האפשרות להיות טייסות.
ב-8 בנובמבר 1995 הוגשה עתירתה של אליס מילר לבג"ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים. בג"ץ קיבל את העתירה והורה לצה"ל להשוות את זכויותיהן של נשים לאלו של גברים.
בעקבות העתירה נפתחו בפני נשים הכשרות שונות שהיו עד אז סגורות בפניהן, בהן קורס טיס, קורסים שונים בחיל התותחנים, מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי ומשמר הגבול. התיקון לחוק שירות ביטחון, מינואר 2000, השלים את פסיקת בג"ץ בעגנו את זכותה של חיילת להתנדב למקצועות לחימה, שנקבעו על ידי שר הביטחון. בשנת 2000 נוסף לחוק שירות ביטחון סעיף 16א, שאותו יזמה ח"כ נעמי חזן בעקבות פרשת אליס מילר, והוא קובע את העיקרון לפיו לכל אישה יש זכות שווה לזכותו של גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ומאופיו של התפקיד. בדצמבר 1998 סיימה אשה ראשונה את הקורס - שרי רהט מרעננה, נווטת קרב, והוצבה כנווטת F16 בטייסת 109.
שירותה הצבאי

רוני צוקרמן סיימה קורס טיס בהצטיינות ב-2001 והייתה האישה הרביעית שסיימה קורס טיס וטייסת הקרב הראשונה בצה"ל. היא שובצה בטייסת F16 בבסיס רמת דוד. בהמשך שירותה חזרה לבית הספר לטיסה כמדריכת טיס וכמפקדת. היא השתתפה בתקיפות אוויריות גם מעבר לקווי האויב ונלחמה במלחמת לבנון השנייה. השתחררה מצה"ל בשנת 2007 והמשיכה לטוס בשירות מילואים.
ראש ממשלת ישראל אהוד ברק הזכיר את רוני צוקרמן בנאום אישי לאו"ם ביום השואה, תוך יצירת קשר בין גורל משפחתו שלו, סבה וסבתה של צוקרמן, לבין צוקרמן עצמה כטייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורה מהצבא

לאחר שחרורה למדה צוקרמן הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב. כיום היא סמנכ"לית הנדסה, תפעול ורכש בחברת אנרגיה.
צוקרמן נשואה לבן זוגה, אותו הכירה בקורס טיס, ואם לשלושה ילדים.
ביוני 2018 קיבלה אות כבוד של המרכז הבינתחומי הרצליה.
ראו גם

יעל רום
תמר אריאל
אליס מילר
שרי רהט
אור בן יהודה
שירות נשים בצה"ל
הערות שוליים

↑  עליזה ארבלי, טייסת הקרב הראשונה קיבלה אתמול כנפי טיס, באתר הארץ, 29 ביוני 2001
1 2 3  אביב מלחי‏, סג"ם רוני, טייסת קרב, באתר וואלה, 28 ביוני 2001
↑  נאוה צוריאל, רוני סופר-קרב, באתר nrg
↑  Female IAF pilots cleared to fly while pregnant
↑  רוני צוקרמן- טייסת הקרב הראשונה, באתר www.paradive.co.il
1 2 3 4  Major (Res) Roni Zuckerman
↑  עדי רובינשטיין, "עובדה" וקוץ בה: אילנה דיין בדרך להפוך לאמנון לוי? - מאמר על הסרט על רוני צוקרמן, באתר www.israelhayom.co.il, ‏11 באפריל 2018
↑  JewishPost.com - UN Marks Int�l Day of Commemoration of the Victims of the Holocaust Statement, www.jewishpost.com
↑  נועה שבתאי בן שני, ‏קוד צוקרמן, באתר ‏מאקו‏, 4 באפריל 2018
חמש חיילות שסיימו את קורס טיס 163 של חיל האוויר הישראלי
מגדלי השעון העות'מאניים בישראל

הסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני שיזם את הקמת מגדלי השעון ברחבי האימפריה העות'מאנית
מגדלי שעון עות'מאניים נבנו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במספר מקומות בארץ ישראל, לציון 25 שנה לשלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. ההערכה היא שנבנו שבעה מגדלי שעון בארץ ישראל. שישה מהם קיימים עד היום.
רקע

ב-1900 חל יום השנה ה-25 לשלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני על האימפריה העות'מאנית. כדי לציין אירוע זה הורה הסולטאן על הקמת כ-100 מגדלי שעון ברחבי האימפריה שיסמלו את כניסתה לעידן המודרני. המגדלים הוקמו במרכזן של ערים משמעותיות עבור האימפריה, ובדרך כלל סמוך למוסדות שלטון או על גבי מבנים היסטוריים. רבים ממגדלים אלו נהרסו עם השנים עקב מלחמות ופגעי טבע, ורוב המגדלים שקיימים כיום נמצאים בטורקיה.
מגדל השעון העות'מאני בטריפולי, לבנון
מגדל השעון העות'מאני באיסטנבול כחלק מארמון דולמאבהצ'ה, טורקיה
מגדל השעון העות'מאני בבית החולים "אפטל" באיסטנבול, טורקיה
מגדל השעון העות'מאני באיזמיר, טורקיה
מגדל השעון העות'מאני באיזמיט, טורקיה
הנצחה

ב-3 במאי 2004 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולים בשם "מגדלי שעון עות'מאניים בישראל" וכל אחד מהבולים במחיר נקוב 1.30 ש"ח. הסדרה כוללת את המגדלים, בצפת, ירושלים, עכו, חיפה ויפו. למרות שיש שבעה מגדלים בארץ כללה הסדרה בולים של חמישה מגדלים לאחר שהוחרגו המגדל בנצרת (בטענה שייתכן ואינו שייך לקבוצה הספציפית) והמגדל בשכם (בטענה שהוא בשטחי הרשות הפלסטינית).
לקריאה נוספת

יהודה לבנוני, למי צלצלו השעונים, הוצאה עצמית, 2003
אבנר וישניצר, היו זמנים - על שעונים ואנשים בשלהי התקופה העוסמאנית, הוצאת מגנס, 2022
רות קרק, מגדלי השעון בארץ ישראל, עתמול, עמודים 27–88 (1997)
הערות שוליים

1 2  מגדל השעון בירושלים, באתר "אהבת ירושלים" של רפי כפיר
↑  דוד תדהר (עורך), "משה (מוריס) שינברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 421
↑  מגדל השעון ביפו, באתר "יפו העתיקה"
↑  מגדל השעון בעכו, באתר "עכו העתיקה"
↑  עדי חשמונאי, הביג בן של צפת מתעורר לחיים, באתר "מקור ראשון", 11 במאי 2009
↑  חזי כרמל, בשכם יש חדש, מעריב, 28 ביוני 1968
↑  עלון מגדלי שעון עותמאניים בישראל, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  סדרת מגדלי השעון העות'מאניים בישראל, באתר "התאחדות בולאי ישראל"
הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית

הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית היא תופעה של בניה בלתי חוקית המתבצעת על ידי בדואים בפזורה הבדואית שבנגב, בעיקר באזור הסייג. נכון ל-2021, על פי הערכות שונות, בניה זו מתפרשת על פני שטח של כ-600,000 דונם בהם כ-2,000 מקבצי בנייה הכוללים בסך הכל כ-86,000 מבנים שנבנו באופן לא מוסדר וללא היתר בניה.
במשך עשרות שנים פועלת מדינת ישראל לפתרון הסוגיה באמצעות הסדרת ההתיישבות הבדואית בערים ויישובים כפריים חוקיים. פתרונות אלו זוכים להצלחה חלקית בלבד.
תופעת הבניה הבלתי חוקית שזורה בסוגיות נוספות הנוגעות למגזר הבדואי שבפזורה: תביעות הבעלות של הבדואים על קרקעות בנגב גורמות לחסמים בפיתוח והתיישבות בחלקים נרחבים באזור הסייג והנגב הצפוני בכלל, ומתמרצות בדואים המתגוררים בפזורה שלא לעבור ליישובים. המחסור בשירותים חברתיים שונים יוצר חיי עוני ומחסור עבור חלקים גדולים באוכלוסייה שבפזורה. האנרכיה השוררת בפזורה והליקויים באכיפה ובמשילות של מדינת ישראל מביאים עימם תרבות פשיעה ושליטה של ארגוני פשע. תופעת הפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל ואחוז הפריון הגבוה במגזר הבדואי מעצימים את התופעה.
רקע > הבדואים בנגב בשלטון העות'מאני והבריטי

עד סוף המאה ה-19 היו הבדואים המתגוררים כיום בנגב נוודים באזור שבין סיני, הגליל וערב הסעודית. בתוך השבטים הבדואים היה מנגנון פנימי של שלטון ומשפט מסורתי. לכל שבט הייתה טריטוריה שבה הוא נדד ממקום למקום, כאשר גודלה של הטריטוריה השתנה מקילומטרים בודדים עד לאלפי קילומטרים, הכל לפי כוחו של השבט ותוצאות המלחמות בין השבטים. השלטון העות'מאני נמנע מלהתערב בחיי הבדואים ובדרכים שהיו נהוגות בקרבם לפתרון סכסוכים.
ב-1896 החל השלטון העות'מאני להתערב בסכסוכים בין השבטים, ובתוך כך סימן את הגבולות בין טריטוריות השליטה של שבטי הבדואים. הבדואים החלו לשלם מיסים והשלטון פעל לאכיפת החוק בקרב האוכלוסייה. אף על פי שהשלטון העות'מאני נהג ביד קשה עם הבדואים, הם הרוויחו משלטון החוק ביטחון, יציבות ווודאות. לצד זאת הלאימו הטורקים את משאבי המים, שהיו העילה הנפוצה ביותר לסכסוך בין שבטים, והקימו את העיר באר שבע. כתוצאה מיציבות זו, עברו הבדואים ממצב של נוודות לשלב הנוודות למחצה, הכולל בין השאר בניית בתי אבן ועיבוד שטחים חקלאיים.
עם ריבוי ענפי החקלאות וסחר הקרקעות לעומת ענף המרעה, הלך והצטמצם האופי הנוודי של הבדואים בנגב. אדמות הנגב זכו בתחילת המאה ה-20 לעניין רב מצידם של פלאחים ערבים מאזור חברון ועזה, ובהמשך גם לעניין מצידם של יהודים ציונים, התעניינות שהעלתה את ערך הקרקע והפכה את הסחר בקרקעות למקצוע רווחי. גם השלטון המנדטורי תרם לביסוסם של הבדואים באדמות הנגב בכך שסייע בחפירת בארות בתחומי השבטים, וכן ביצירת מקומות עבודה בסלילת כבישים.
בעקבות הקידמה והסדר החדש, התנתקו הבדואים בהדרגה מתפיסת הטריטוריה השבטית והחלו להתייחס לקרקע במושגים של בעלות פרטית. אמנם, למרות תחושת השייכות שלהם כלפי הקרקעות – לא נרשמו המקרקעין בנגב על שמם של הבדואים בטאבו, והקרקעות נותרו רשומות כאדמות מוואת – קרקע באזור לא מיושב ששייכת למדינה. המרשם היחיד שהתבצע ביחס לקרקעות בנגב הוא מרשם עסקאות מכירת קרקע מבדואים לגופים ציונים בתקופת המנדט הבריטי. מרשם זה נועד להוכחת קיומה של העסקה בלבד, ולא שימש כראיה לבעלות המוכר על הקרקע.
רקע > במלחמת השחרור ולאחריה

רוב הבדואים לא נטלו כל חלק במלחמת העצמאות. ההערכות הן כי ערב הקמת המדינה חיו בנגב בין 55,000 ל-80,000 בדואים. באופן חריג ממדיניות שיבת הפליטים של ישראל, אישר ראש הממשלה דוד בן-גוריון לכ-10,000 בדואים ”הידידותיים למדינת ישראל” שגורשו במהלך המלחמה לשוב להתגורר בנגב במקום ייעודי: אזור הסייג – שטח של כ-1.1 מיליון דונם בין באר שבע, דימונה וערד בו רוכזה כל האוכלוסייה הבדואית בתקופת הממשל הצבאי.
על פי נתונים רשמיים שונים, בין השנים 1951–1954 התגוררו בנגב בין 11,000 ל-13,000 בדואים בלבד. התיישבותם של הבדואים באזור הסייג לא הוסדרה ביישובים חוקיים, ומדינת ישראל ראתה בהתיישבות הבדואים באופן כזה מצב זמני שיש להסדירו בפתרון קבע. אמנם, ניסיונות ההסדרה לאורך השנים נחלו הצלחה חלקית בלבד, ולמעשה חלה עלייה מתמדת במספר המבנים הבלתי חוקיים של בדואים בנגב, ובעיקר באזור הסייג. בנייה בלתי חוקית זו נקראת הפזורה הבדואית.
היקף הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית > אופי הבניה

בשנים הראשונות נבנו המבנים באופן סמוי מן העין, תוך הסתרתם באמצעות צריפים ואוהלים, על מנת להתחמק מאכיפה. אמנם מתחילת המאה ה-21, עם שינוי מדיניות האכיפה כלפי מבנים בלתי חוקיים בפזורה, צומצם החשש מהריסה וכיום נבנים באופן גלוי מבנים גדולים. הבנייה כוללת מבני מגורים, חנויות, תחנות דלק ועוד. רוב הבניה הבלתי חוקית היא על אדמות מדינה, בין השאר על שטחי אימונים, שמורות טבע ותחומי כבישים, ולעיתים הבניה הבלתי חוקית פולשת לקרקע פרטית.
היקף הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית > מספר המבנים הבלתי חוקיים

בשנת 1945 היו בנגב 290 מבנים בלתי חוקיים. מספר המבנים הלא חוקיים הלך וגדל עם השנים וגם קצב הבנייה גדל, כאשר שיא הגידול בבניה היה בשנים 2001–2004. במניין המבנים קיימות שיטות ספירה שונות: הספירה הרשמית של רשויות אכיפת החוק מונה כל מבנה שדורש היתר בניה לפי חוק התכנון והבניה, לרבות גדר קלה, סוללות עפר, יריעות צל וכדומה. לעומת זאת, עמותת רגבים ביצעה מחקר על פי צילומי אוויר ובחנה רק מבנים משמעותיים כגון מבני אבן ועץ, סככות קבע, יציקות בטון וכדומה.
| שנה | 1945 | 1956 | 1966 | 1973 | 1994 | 2000 | 2004 | 2005 | 2007 | 2008 | 2010 | 2015 | 2017 | 2018 | 2021 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספירה לפי הגדרות החוק | 290 | 955 | 1,000 | 3,000 | 12,000 | 24,000 | 42,000 |  | 50,000 | 55,000 |  |  |  |  |  |
| ספירה לפי מבנים משמעותיים |  |  |  |  |  |  |  | 33,783 |  |  | 48,478 | 65,911 | 77,429 | 80,282 | 86,056 |
היקף הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית > מספר התושבים בפזורה הבדואית

למדינת ישראל אין דרך ממשית לדעת מה כמות התושבים בפזורה והיכן הם מתגוררים. בשל העובדה שהאוכלוסייה אינה מוסדרת ביישובים חוקיים, רשות האוכלוסין וההגירה לא מצליחה לעקוב באופן מלא אחר שינויי האוכלוסין. גם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מציינת כי הנתונים שהיא מציגה על האוכלוסייה הבדואית הם חלקיים בלבד. לפי מאגר מידע של אוניברסיטת בן-גוריון, נכון ליולי 2022 מתגוררים 84,723 תושבים בפזורה הבדואית, שהם כ-30% מכלל האוכלוסייה הבדואית בנגב.
כך למשל ב-2016 היו רשומים במועצה אזורית אל קסום 3,097 תושבים בפנקס הבוחרים, בעוד על פי נתוני המועצה מספר התושבים בה הוא כ-24,000. בשונה משאר האזרחים בישראל, בתעודת הזהות של תושבי הפזורה לא כתוב מה מקום המגורים שלהם, אלא לאיזה שבט הם משתייכים.
השלכות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לבניה הבלתי חוקית בפזורה השלכות אזרחיות וחברתיות רבות. ראשית, חוסר היכולת של המדינה להתמצא בכמות התושבים בפזורה ובמקום מגוריהם מקשה על סיפוק שירותים אזרחיים בסיסיים לתושבים וכן על אכיפת החוק בפזורה. כמו כן, הבניה הבלתי חוקית פוגעת ביכולת התכנון של מיזמי הסדרה ובניה של יישובים חוקיים.
היישובים בפזורה סובלים מהעדר תכנון ותוכנית מתאר. חוסר במוסדות חינוך לילדים ותרבות האנרכיה[דרושה הבהרה] מגבירים את העוני, האלימות והפשיעה בקרב הבדואים שבפזורה, תופעות שמשפיעות גם על שאר הבדואים בישראל ואף על מדינת ישראל כולה.
האנרכיה השוררת בפזורה גם היא מעודדת צמיחה של ארגוני פשיעה כמו גם הפרת חוק ספונטנית. בנוסף, השבטים בפזורה מנהלים רעיית צאן באופן לא מבוקר, הביוב אינו מוסדר ובמאות אתרים מושלכת פסולת באופן לא חוקי תוך פגיעה חמורה בצמחייה, שמורות הטבע, בעלי החיים שבמדבר ובאיזון האקולוגי.
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה

מדינת ישראל מחפשת מפעם לפעם פתרונות לסוגיית הבניה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית. הסוגיה כוללת מספר בעיות משנה:
פתרון משפטי לתביעות הבעלות.
פתרון של מגורים סדורים וברי קיימא לאוכלוסייה הבדואית.
פתרון לקשיים במשילות ובאכיפת החוק כנגד עברייני בניה.
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה > תביעות הבעלות

כחלק מתהליך רישום המקרקעין בישראל, הוגשו על ידי בדואים כ-3,220 תביעות בעלות על קרקעות בנגב. השטחים שנתבעה כלפיהם בעלות היו בהיקף של 776,856 דונם, כ-3.5% משטח מדינת ישראל. רוב התביעות נגעו לשטחים שכבר הוחזקו על ידי התושבים הבדואים באזור הסייג.
בתחילה, הגיש מינהל מקרקעי ישראל הליכי תביעת־נגד (אנ') על הקרקעות הנתבעות. פסקי הדין שניתנו קבעו בעקביות מלאה כי הקרקעות בנגב הן אדמות מוואת, ולכן הן שייכות למדינה. למרות הניצחון המובטח בשדה המשפטי, במהלך שנות ה-70 השתנתה המדיניות: במקום הגשת תביעות־נגד על הקרקעות הנתבעות, הוחלט לקדם הליכי פשרה מול תובעי הבעלות על מנת להגיע להסדר מוסכם. אמנם, עד 2002 הושגו פשרות עבור 100,000 או 140,000 דונם בלבד, ולכן החליטה ממשלת ישראל ב-2003 לחדש את הליכי התביעות הנוגדות עבור הקרקעות. ואכן, עד שנת 2011 נרשמו על שם המדינה כ-90,000 דונם במסגרת תביעות נגד. במקביל נמשכו הליכי פשרה, וכלפי קרקעות רבות הושגה פשרה לאחר שנפתח כלפיהן הליך של תביעת־נגד מצד המדינה.
בשנת 2011 ביקשה הפרקליטות מבית המשפט להקפיא את הליכי התביעות הנוגדות, בתקווה שכך ייווצרו יחסי אמון עם תובעי הבעלות הבדואים ויושגו הסכמות. רשות מקרקעי ישראל התנגדה להקפאת ההליכים, בטענה כי היא תבלום את המשך רישום הקרקעות על שם המדינה, ובלימה כזו גורמת גם להאטה בשיווק קרקעות ולהתייקרות עלויות הבניה.
מהקמת המדינה הוסדרו כ-160,000 דונם עד 2017, בעוד כ-140,000 דונמים הוסדרו עד 2020 בדרך של הכרעה משפטית. סך הכל הוסדרו מעט יותר מ-300,000 דונמים, שהם כ-40% משטח תביעות הבעלות.
סוגיית תביעות הבעלות קשורה לתופעת הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית בכמה היבטים: ראשית, המדינה מתקשה לספק לתושבים תשתיות חיוניות (מים, חשמל, כבישים ועוד) בשטחי הפזורה בהם קיימות תביעות בעלות, שכן היא נאלצת להציב את התשתיות רק באישור תובעי הבעלות. שנית, הזיקה של תובעי הבעלות לקרקע מונעת מבדואים אחרים לעבור להתגורר בקרקע זו, ואף לאחר שהמדינה זוכה בהליך המשפטי ורושמת את הקרקע על שמה – יתר הבדואים נמנעים ממגורים בקרקע של הבדואי שתבע את הבעלות עליה, מחשש לסכסוך ולשפיכות דמים. בנוסף, התמריצים שמציעה המדינה במסגרת הליכי הפשרה הלכו וגדלו עם השנים, והם מוצעים כמענק חד פעמי לכל משפחה שתעבור לגור בערים וביישובים המוסדרים, כך שבדואים רבים בעלי תביעת בעלות העדיפו להמתין להזדמנות משתלמת שתיווצר עבורם כאשר ילדיהם יתבגרו ויהיו זכאים בעצמם למענק. עם זאת, יש טוענים שלמרות הקשר בין תביעות הבעלות להסדרת ההתיישבות הבדואית, יש לפתור כל סוגיה בנפרד מחברתה ולא ליצור תלות ביניהן.
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה > הסדרת ההתיישבות לאוכלוסייה הבדואית > הקמת ערים

ב-1962 התקבלה לראשונה הצעה בממשלה להקמת יישובי קבע לבדואים בנגב. בעשורים שלאחר מכן נבנו שבע עיירות בדואיות בנגב, שהיו אמורות להכיל את כל תושבי הפזורה. בתחילה הוקמה העיירה תל שבע ב-1967, לאחר מכן הוקמה העיר רהט ב-1971. בשנים 1979–1990 הוקמו עוד 5 עיירות: שגב שלום, חורה, ערערה בנגב, כסייפה ולקייה.
המדינה מעניקה תמריצים עבור מעבר של בדואים מהפזורה לערים. החל משנות ה-70 היה זכאי כל צעיר בדואי למגרש של 800 עד 1,000 מ"ר, ולסבסוד מרבי של עלויות פיתוח. עם השנים הלכו התמריצים וגדלו, כאשר החלק הגדל הוא הפיצוי על המבנים הלא חוקיים שנהרסים במעבר ליישוב המוסדר. נכון לשנת 2018, סכום הפיצוי עומד על כ-250,000 ש"ח, בנוסף לקבלת מגרש חינם ביישוב המוסדר.
כיום רוב הבדואים בנגב הם תושבי הערים. עם זאת, למרות התמריצים, מגרשים רבים בערים המוסדרות נותרו ללא ביקוש. רבים מתושבי הפזורה נמנעים מלעבור לערים מסיבות שונות: חלקם נרתעים מהחיים העירוניים ומעדיפים חיי כפר, חלקם נמנעים מלעבור בשל פער חברתי ותרבותי בינם לבין תושבי הערים הפלאחים – שהם בעלי מעמד כלכלי נמוך משל תובעי הבעלות שחיים בפזורה, וחלקם ממתינים להטבות נוספות בסל הפיצויים שיקבלו מהמדינה עבור המעבר לעיר. סיבה נוספת לכך שהערים לא מאוכלסות היא סוגיית תביעות הבעלות: כאמור, בשל חשש מסכסוך דמים נמנעים בדואים מלעבור לקרקע שיש כלפיה תביעת בעלות של בדואי אחר, זאת אפילו אם המדינה זכתה בהליך המשפטי והקרקע נרשמה כאדמות מדינה.
|  | תל שבע | רהט | שגב שלום | חורה | ערערה בנגב | כסייפה | לקייה | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שטח (בדונמים) | 9,400 | 33,490 | 13,520 | 8,740 | כ-14,000 | 13,600 | 6,860 | 99,610 |
| אוכלוסייה (נכון ל-2022) | 22,222 | 73,573 | 12,358 | 19,855 | 19,980 | 19,533 | 17,073 | 184,594 |
| צפיפות (מספר תושבים לקמ"ר) | 2,364 | 2,197 | 914 | 2,272 | 1,427 | 1,436 | 2,489 | 1,853 |
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה > הסדרת ההתיישבות לאוכלוסייה הבדואית > הקמת יישובים כפריים

בעקבות חוסר ההצלחה החלקי, החליטה ממשלת ישראל בשנים 2003 על הקמת 8 יישובים בעלי אופי כפרי שיספקו מענה טוב יותר עבור צורכיהם של הבדואים. היישובים אוגדו תחת מועצה אזורית אבו בסמה. בהמשך נוספו עוד 3 יישובים למועצה. בשנת 2012 פוצלה מועצה אזורית אבו בסמה לשתי מועצות אזוריות: מועצה אזורית אל קסום ומועצה אזורית נווה מדבר.
את היישוב הכפרי תראבין א-צאנע הקימה המדינה באזור ריק מהתיישבות הפזורה. ואכן, היישוב נבנה באופן התואם את התוכניות וסופקו בו רוב התשתיות, כך שהמקום נעשה אטרקטיבי ומעבר שבט התראבין אליו היה אפקטיבי. אמנם, שאר היישובים הוקמו על בסיס שטח שכבר היה בנוי באופן בלתי חוקי בפזורה, והקמת היישובים הייתה למעשה הכרה בהם למפרע, תוך תיחום גבול סביב היישובים לשטח שתאושר בו בניה מתוכננת וסדורה. עם ההכרה ביישובים והקצאת השטחים לתכנון, החלו הבדואים שכבר ישבו במקום לבנות כמות גדולה של בתים ללא תכנון ואישורים, מתוך הבנה ששטח זה עתיד להיות מוסדר וערכו צפוי לעלות. בעקבות זאת, התשתיות ברוב היישובים הכפריים המוסדרים נותרו לקויות:
לא פותחו כבישים בתוך היישובים, הבתים אינם מחוברים לחשמל, נקודות מים הוצבו ברוב היישובים, אך מקצת התושבים בלבד יכולים להתחבר אליהן; רק באחד היישובים – היישוב תראבין א-צענא – יש תשתית ביוב, כנדרש. כל עוד התשתיות בחלק מן היישובים הבדואיים המוכרים אינן מפותחות ואינן מספקות רמת חיים ראויה לתושבים, יישובים אלה אינם יכולים לשמש מוקדי משיכה לאוכלוסייה הבדואית המתגוררת מחוץ להם ולקדם תהליכים להסדרת התיישבותה
בשל עתירות שהתקבלו בבג"ץ נאלצה מדינת ישראל להעניק לתושבי הפזורה שירותי חינוך, בריאות, רווחה ועוד. ומכיוון שהתשתיות ביישובים החוקיים נותרו לקויות בדיוק כמו ביישובים שבפזורה, התוצאה הייתה כי לא היה הבדל של ממש בין תנאי החיים ביישובים המוסדרים לבין תנאי החיים ביישובים הלא חוקיים, ולכן רוב תושבי הפזורה לא התכנסו ליישובים הכפריים המוכרים אלא בחרו להישאר לגור בפזורה ללא דרישות לתשלום ארנונה ודרישות בירוקרטיה נוספות.
רוב היישובים שהוסדרו הוקמו בין השאר על אדמות שיש כלפיהן תביעות בעלות. כאמור, כל זמן שתביעת הבעלות אינה מוסדרת לא ניתן לקבל היתר בניה בשטח הנתבע. לפיכך, התקשתה המדינה לפתח את היישובים, ובאופן אבסורדי הבנייה הבלתי חוקית התעצמה דווקא לאחר הכרה בהם. על פי מחקר של עמותת רגבים, בשנת 2005 היו ביישובים הכפריים של מועצה אזורית אבו בסמה 7,781 מבנים בלתי חוקיים, ועד שנת 2018 נוספו בשטחי היישובים יותר מ-10,000 מבנים בלתי חוקיים.
באוגוסט 2016 החליטה הממשלה על הקמת יישוב חדש שיסדיר את ההתיישבות בוואדי אל-נעם. תוכנית המתאר מתוכננת על שטח של 11,740 דונם.
באפריל 2022 החליטה ממשלת ישראל ה-36 על הקמת שלושה יישובים חדשים: עבדה, רכמה וח'שם זנה. בדומה לרוב היישובים הכפריים שהוקמו, גם הקמת יישובים אלו תסדיר בדיעבד שטחים בהם קיימת כבר בנייה בלתי חוקית.
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה > הצפיפות ביישובים הכפריים שהקימה המדינה

רוב היישובים הכפריים הוקמו על שטחים נרחבים, וחלקם משתרעים על שטח גדול אף יותר משטחי העיירות הבדואיות. הצפיפות בכלל היישובים הכפריים נמוכה פי 23 מרמת הצפיפות הכללית בישראל. לפי בדיקה שערכה עמותת רגבים ב-2017, היו בתחומי היישובים כ-8,500 דונמים פנויים מהתיישבות שניתן לכנס אליהם תושבים מהפזורה.
|  | אבו קורינאת | אבו תלול | אום בטין | אל-סייד | ביר הדאג' | סעווה | דריג'את | מכחול | כוחלה | קסר א-סיר | תראבין א-צאנע | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שטח (בדונמים) | 8,500 | 11,700 | 7,100 | 3,200 | 6,750 | 11,400 | 14,800 | 14,800 | 14,800 | 4,900 | 1,500 | 69,850 |
| אוכלוסייה (נכון ל-2021) | 2,081 | 2,330 | 4,705 | 6,288 | 6,167 | 2,149 | 1,308 | 1,126 | 455 | 2,731 | 1,239 | 30,579 |
| צפיפות (מספר תושבים לקמ"ר) | 245 | 199 | 663 | 1,965 | 914 | 189 | 195 | 195 | 195 | 578 | 826 | 438 |
המדיניות של ישראל כלפי הבניה בפזורה > אכיפה

פעולות אכיפה כנגד בנייה בלתי חוקית בישראל מתבצעות על ידי מגוון גורמי אכיפה מכוחם של חוק התכנון והבנייה, חוק המקרקעין, חוק מקרקעי ציבור וחוקים נוספים. הגופים האמונים על אכיפה בפועל הם: מערך הפיקוח ברשות מקרקעי ישראל שתפקידו למנוע פלישה לאדמות מדינה, ועדות של הרשויות המקומיות והאזוריות שתפקידן לאכוף את דיני התכנון והבניה, והסיירת הירוקה שתפקידה לפקח על הבניה בשטחים הפתוחים. גורמים אלו מקבלים אבטחה מיחידת יואב – יחידה ייעודית במחוז דרום של משטרת ישראל. המחלקה להנחיית תובעים מוסמכי היועץ המשפטי לממשלה בפרקליטות המדינה מטפלת בתיקים הפליליים כנגד עברייני הבנייה. כל גורמי האכיפה פועלים בהתאם לסדר עדיפויות שמקדם את תוכניות ההסדרה. תיאום בין הגורמים השונים והתוויית מדיניות אכיפה נעשים באמצעות מנהלת תיאום פעילות אכיפה דיני מקרקעין (מתפ"א) במשטרת ישראל.
בשנים 1998–2001 הממשלה החליטה על הפסקת פעולות האכיפה כלפי בניה בלתי חוקית בפזורה הבדואית. לאחר מכן חודשה האכיפה מעט. על פי נתונים שמסרה מתפ"א, בשנים 2012–2017 עלה מספר הריסות המבנים הבלתי חוקיים בנגב, ובשנים 2018–2019 ירד באופן משמעות מספר המבנים שנהרסו על ידי הרשויות, ולעומת זאת עלה מספר הבתים שנהרסו באופן עצמי. סך הכל עלה מספר המבנים הבלתי חוקיים שנהרסו מ-369 מבנים בשנת 2012 ל-2,241 מבנים בשנת 2019.
לפי מתפ"א, נתונים אלו מלמדים כי אכיפה מצד הרשויות מובילה להרתעה ולאכיפה עצמית של עברייני הבניה, שמעדיפים שהריסת המבנים תתבצע על ידם ולא בידי הרשויות. עם זאת, מספר המבנים שנבנו בשנים אלו עדיין עולה על מספר המבנים שנהרסו. פעולות האכיפה של הרשויות מתמקדות דווקא בתחומי היישובים החוקיים ובבנייה חדשה בפזורה הבדואית, ולא במקבצים הקיימים משכבר בפזורה הבדואית. התוצאה היא שפעולות האכיפה בולמות רק באופן חלקי את התרחבות הפזורה הבדואית, ואינן נוגעות בבניה הבלתי חוקית שכבר קיימת.
בינואר 2023 קיבלה ממשלת ישראל החלטה להשתמש במערכת של רפא"ל הכוללת לוויינים, מצלמות ושומרים, כדי למנוע פלישות לקרקעות.