stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורבת טורה
הצעת זיהוי לחורבת טורה > המבצרים החשמונאים

על פי המקורות ידוע ששמעון הכהן הגדול ששלט לאחר הקמת ממלכת החשמונאים, ביצר את הממלכה, כולל ירושלים, תל חדיד ולכן הגיוני להסיק הקמת מבצר חשמונאי על הדרך העולה מהשפלה לירושלים. הממצאים שנתגלו המעידים שהמקום הוא מבצר חשמונאי מחזקים טענה זו. מעבר לכך ידוע גם מהמקורות שמבצרי המדבר הם המוזכרים ביותר, בעוד שמבצר טור שמעון נשאר בין המבצרים היותר אנונימיים במקורות. דוגמה לכך היא הדרישה לשליטה בארץ של הורקנוס וארסיטובלוס מאימם. היא מעבירה לידיהם את השליטה על מבצרי הארץ היחסית אנונימיים מלבד שלושה מבצרים שנשארים שלה: אלכסנדריון, הורקניה ומכוור. מבצרים ששמם מוכר מהמקורות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  בועז זיסו, המצודה ההלניסטית בחורבת טורה שבהרי ירושלים וזיהוי טור שמעון, קתדרה: לתולדות ארץ-ישראל וישובה 112, 2004, עמ' 5–18
1 2  הורשיו קיצ'נר, קלוד קונדר, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל, לונדון, 1883
כניסה למאגר מים חשמונאי בחורבת טורה
קולומבריום בחורבת טורה
חיים יהושע גולדברג

חיים יהושע גולדברג
חיים יהושע ואסתר איטה גולדברג
חיים יהושע גולדברג (1839, ירושלים – י"ג בטבת תרע"ז, ינואר 1917, תל אביב) (נקרא גם חיים בֶּקֶר) היה סוחר, מראשוני המלונאים בארץ ישראל, פעיל ציבור, מראשוני המתיישבים האשכנזים ביפו במחצית השנייה של המאה ה-19 ומראשי הקהילה היהודית בה.
ביוגרפיה

חיים יהושע גולדברג נולד בירושלים להוריו, פסח ורחל, בשנת 1839. אמו נפטרה כאשר היה בן 8 ימים, ואביו גידל אותו. הוא למד בישיבת "עץ חיים", ובגיל 18 שודך לאסתר איטה - בת יעקב הכהן ומנוחה גיטל טרופ מגרודנה . בסביבות שנת 1859 עברו ליפו, בעקבות ההזדמנות להקים שם מלון אורחים ומאפייה. ככל הנראה, הכינוי "בֶּקֶר" דבק בו בעקבות פעילותה של מאפייה זו (ביידיש, "בעקער" הוא אופה).
ביפו

ליפו הגיע גולדברג בסביבות שנת 1859, עת היו בעיר רק יהודים אשכנזים מעטים, כמעט כולם נקראו בשם חיים (חיים גדליה, חיים פינסקר, חיים פייפר, חיים שמרלינג, חיים שרצר). הוא צבר מעמד בקהילה היהודית שהתפתחה בעיר ורקם קשים מסועפים הן עם התושבים היהודים, הן עם פקידות הברון והן עם השלטון הטורקי.
בעקבות קשרים אלו, אותם ניצל לצורך פעילותו הציבורית והעסקית, נכרכו בשמו מחמאות על פעלתנות ותושייה, בפרט בהקשר של הסיוע הרב שנתן לתושבים היהודים. כך, למשל, מתועד כי סייע לשרה איטה פלמן, כאשר נקלעה לקשיים כלכליים, לקבל הלוואה מן הברון רוטשילד. יחיאל מיכל פוחצ'בסקי התרשם אף הוא מפעלתנותו של גולדברג, ותיאר כיצד הוא "היה מתרוצץ ברחוב ותרבושו האדום נאחז בקצה גבחתו, מצחו המגולה מזיע וטיפין טיפין נושרים ארצה והוא מדבר לנפשו". דוד יודילוביץ מתאר בזכרונותיו כיצד לא הורשו העולים לזכרון יעקב לרדת בנמלי הארץ, וכיצד הוא קיווה שגולדברג יסייע לו בכך; בתוך כך, הוא מתאר את גולדברג כ"איש נכבד ונשוא-פנים, יוצא ונכנס אצל הפמליה של מעלה, 'נושאי-הבצע' [הכוונה לפקידים הטורקים]".
מן העבר השני, נקשרו בשמו גם דברי גנאי על סכומים שנטל לעצמו ממי שנדרשו לעזרתו. לא ידוע אם יש אמת בדיווחים על סכומים שלקח לעצמו, ובכל מקרה - כפי שהעיד ישראל בלקינד - גולדברג הפך, בסופו של דבר, "לעני גדול ומת עני, בלי לעזוב כלום ליורשיו".
ביפו > המכולת

ביחד עם חיים פינסקר, פתח גולדברג מכולת בלבו של השוק (ככל הנראה, בשנת 1877) והיא הפכה להיות למקום מפגש עסיסי ויכנאי לאנשי העיר. בראשית שנת 1897 נרצח פינסקר, ובעקבות זאת סגר גולדברג את המכולת.
ביפו > תפקידים ציבוריים

ביפו שימש גולדברג במספר תפקידים ציבוריים. ייסד את חברת ביקור חולים והיה מנהלה וגבאי חברה קדישא, ואף היה מוכתר העדה היהודית שם; אזכורים מפורשים להיותו מוכתר יפו מתייחסים לשנים 1901-1888, וייתכן ששימש כמוכתר כבר משנת תרמ"ג. בתפקידו זה, ייצג את יהודי העיר בפני השלטונות וגבה מן התושבים היהודים מיסים שהועברו לשלטון הטורקי. לפחות במקום אחד הוא מופיע כ"מוכתר יפו והמושבות", ולכן ייתכן וייצג גם יהודי מושבות אחרות, אולי את המושבות הסמוכות ליפו - פתח תקווה וראשון לציון, כפי שמצוין מפורשות בזכרונותיה של בתו. גולדברג ניצל את קשריו הטובים עם פקידי השלטון הטורקי על מנת להסדיר במושבות את האפשרות לבנות בתים.
כאשר לקח על עצמו הברון רוטשילד את הטיפול במושבות הארצישראליות, התמנה גולדברג לאחראי מטעם פקידי הברון על הסדרת העניינים בנמל יפו ובמכס. יחיאל מיכל פוחצ'בסקי מתאר אותו בזכרונותיו כ"המורשה לענייני הברון בכל הנוגע לחוף ולמכס" ואהרן אייזנברג מתאר אותו כ"שתדלן ומורשה מצד פקידות הברון אצל הממשלה". ייתכן אף שהיה אמון על העברת כספי הברון למושבות. כמוכתר יפו, אף קיבל את פניו של הברון רוטשילד בעת ביקורו בארץ בשנת 1899.
ביפו > סירסור בנמל יפו

אדם אשר סייע בהורדת הנוסעים לחוף כונה סרסור, וגולדברג נחשב למפורסם מבין הסרסורים של נמל יפו. פעילותו זו נעשתה בשירות הברון רוטשילד, כפי שמשתמע מדבריה של חנה רם, שכתבה כי "הבארון רוטשילד נחלץ לעזרת העולים ביפו באמצעות חיים בקר (גולדברג), שדאג בעיקר להורדת עולים מן האוניות אל החוף". בתוך כך, היה מנצל את קשריו עם פקידי הממשל הטורקי להשגת אשרות כניסה לעולים הבלתי-לגאליים. כך, למשל, מתאר יחיאל מיכל פוחצ'בסקי כיצד הצליח דווקא גולדברג לסייע לו ולנוסעים איתו לרדת בנמל יפו:
"בעוד רגעים מספר עלה שליח מיוחד מאת חיים בקר [...] ופתקא בידו, שנשלח בייחוד כדי להוריד אותנו מהאניה. ואות ניתן על ידו לאחד הספנים המיוחדים שנגש אלינו בקידה, כאדם מן היישוב, שאל בנימוס למספרנו ולמספר חבילותינו, קרא לאנשים, מסר להם הכל בסדר ופקד להורידם לאיזה סירת משא, ואותנו הורידו לתוך סירה אחרת, מיוחדת לנוסעים, מרופדת בבד צבעוני כיאות לבני-חורין.
בהקשר זה, נטען כי גולדברג שיתף פעולה עם הפקידים הטורקים, אשר רצו לגבות סכומים לא מבוטלים מן היורדים לחוף. כך נכתב, למשל, בדיווח של קרל פון קוויאטקובסקי, קונסול אוסטריה בירושלים:
בשעה שהיהודים שלנו יורדים לחוף מתעללים בהם אנשי המשטרה, אף כי בדרכוניהם אשרה בת תוקף. היהודי העוסק בהורדה לחוף (המכונה בקר), סוחט מהם סכומי כסף ניכרים, שאחר כך הוא מחלקם באחווה עם הפקידים הטורקים.
גם דוד יודילוביץ רומז לכך, ובזכרונותיו מהורדת העולים לחוף בימי העלייה הראשונה כותב כי "חיים בקר לא נח ולא שקט, וקנה לו ידידים, אבל היה צריך לתת להם הרבה כבוד וגם 'להוציא הוצאות'".
ביפו > המלון

גולדברג נענה להצעתה של חברת הנסיעות "קוק" לפתוח ביפו מלון אורחים קטן ומאפיה שתספק לחם לאוניות העוגנות שם בנמל - וזאת, תמורת עזרה מן החברה. גולדברג הקים המלון ביפו, ורק לאחר שנוכח שהעסק שהקים אכן משתלם - הביא לשם את אשתו ובנו הבכור (משה). עדות מפורטת וציורית על המלון מופיעה בזכרונותיו של יחיאל מיכל פוחצ'בסקי, וכך הוא כותב:
מלונו של חיים בקר היה בית עתיק-יומן, זה נשאר לפלטה מימי הרעש שהיה כארבעים שנה לפני בואי, ושהחריב כמעט את כל יפו. הבית היה בעל שתי קומות. בדיוטה התחתונה נמצא בית-הבד לשמן שומשומין, והמניע היחידי של כל המנגנון היה - גמל. הריח המיוחד של בית-חרושת מעין זה היה ממלא את כל האוויר מסביב ובייחוד את הקומה העליונה, שם היה המלון המאסף אל תוכו את כל העולים לארץ.ע[י]קר המלון שימש הגג השטוח רחב-הידים, והיה כעין המשך לסיפון האניה, בהבדל זה שהוא חסר תנועה. [...] לנו, בתור יוצא מן הכלל, הקצו חדר בפנים הבית, שכל רהיטיו היו - שולחן עץ לבן ארוך ואילו כיסאות, והמותר מחצלות, המשמשות בעת ובעונה אחת במקום מיטות, ספות, דרגשים ועוד מיני רהיטים."
כאשר סייע להורדת אנשים לחוף, היה מציע למגיעים את שירותיו להביאם היישר למלונו. מדובר היה בפרקטיקה מקובלת בקרב בעלי מלונות ואכסניות פשוטות, אשר משכו יהודים ללון אצלם, משכנעים אותם להעדיף "מלון יהודי".
המלון ובני הזוג גולדברג (בקר) מוזכרים בספרה של שולמית לפיד, גיא אוני, כמו גם בסרטו של דן וולמן שהופק בעקבות ספר זה.
לא ידוע היכן בדיוק שכן המלון ועד מתי פעל.
ביפו > מסחר

גולדברג שלח את בנו הבכור, משה, לוינה, לקבל את הנציגות הארצישראלית של חברת "טירינג" לבדים ובגדים, וייסד בענף זה בתי מסחר גדולים ביפו ובירושלים, אשר פעלו עד מלחמת העולם הראשונה. בבתי המסחר של גולדברג התמחו כמה מוותיקי המסחר בענף זה בארץ, למשל עבד אצלו בצעירותו אליהו אהרון כהנא, שלימים הפך לסוחר עצמאי.
אחרית חייו ומשפחתו

חיים יהושע גולדברג נפטר בי"ג בטבת תרע"ז ונטמן בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב. הקדימה אותו במותה רעייתו, שנפטרה ב-5 באוגוסט 1912, וטמונה אף היא בבית העלמין טרומפלדור.
לבני הזוג חיים יהושע ואסתר איטה גולדברג נולדו 7 ילדים - 2 בנים ו-5 בנות - ובסך הכל היו להם 38 נכדים, ביניהם משה כרמי, מראשוני קיבוץ עין חרוד, ואלכסנדר רובוביץ, שנרצח בנערותו על ידי אנשי צבא בריטים, עת פעל במסגרת מחתרת הלח"י.
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "חיים יהושע גולדברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 361
ינון, יעקב. סביב כיכר השעון: לסייר ביפו עם יד יצחק בן-צבי (ע' 112-108). ירושלים: יד יצחק בן-צבי.
הערות שוליים

1 2 3  תדהר, דוד, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, תל אביב: ספרית ראשונים, 1947, עמ' 361
↑  אצל תדהר מופיע כי אביה של אסתר איטה היה החייט הראשון של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל", אך לא נמצאו לכך כל סימוכין.
1 2  אהרונסון, רן (עריכה, מבוא והערות), בנתיב הביל"ויים: זכרונות ישראל בלקינד, תל אביב: משרד הבטחון, 1983, עמ' 66-65
↑  גרייבסקי, פנחס בן צבי, בנות ציון וירושלים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2000, עמ' 167
↑  יערי, אברהם, זכרונות ארץ ישראל, גבעתיים: מסדה, 1974, עמ' 597
1 2  יערי, אברהם, זכרונות ארץ ישראל, גבעתיים: מסדה, 1974, עמ' 528
1 2 3  ינון, יעקב, סביב כיכר השעון: לסייר ביפו עם יד בן-צבי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2001, עמ' 108
↑  בהודעת הפטירה על חיים פינסקר, בפברואר 1897, נכתב כי הוא היה חנווני כעשרים שנה. ראו הערת שוליים נפרדת.
↑  שבא, שלמה, הו עיר, הו אם, יפו: החברה האמריקאית־ישראלית למו״לות, 1977, עמ' 71
1 2 3  יהב, דן, תל־אביב־יפו: עיר החלומות: שכיות חמדה בעיר, אזור: צ'ריקובר, 2005, עמ' 377
↑  (לא מצוין), חדשות בישראל (26 בפברואר), העברי, 1897, עמ' 1
↑  רם, חנה, היישוב היהודי ביפו: מקהילה ספרדית למרכז ציוני: 1939-1839, ירושלים: כרמל, 1996, עמ' 105
↑  חברת ביקור חולים נוסדה ביפו בסביבות אוגוסט 1889, בעקבות התפשטות "מחלת הדינגה" (ככל הנראה, הכוונה לקדחת דנגי) ובעקבות הפסקת הגעתו של הרופא, ד"ר מזי"א, ליפו, וסגירת בית המרקחת שפעל שם על ידי הרוקח מאיר אלחמיסטר. ראו דיווח בחבצלת מיום 24.1.1890.
↑  חיים יהושע גאלדבערג, יפו (14 בפברואר), חבצלת, 1890, עמ' 130
↑  (מחברים מרובים), שופר של צדקה (11 בדצמבר), חבצלת, 1896, עמ' 92
↑  חיים בעקער, מודעה ואזהרה (5 באוקטובר), הצבי, 1888, עמ' 6
1 2  ישראל דוב פרומקין, ברוך הבא (29 בינואר), חבצלת, 1899, עמ' 129
1 2  ישראל דוב פרומקין, יפו (5 בפברואר), חבצלת, 1899, עמ' 138
↑  העניג, א., יפו (22 בינואר), הצפירה, 1890, עמ' 37
↑  ישראל דוב פרומקין, מודעה רבה (2 באפריל), חבצלת, 1901, עמ' 168
1 2  יערי, אברהם, זכרונות ארץ ישראל, גבעתיים: מסדה, 1974, עמ' 645
↑  אליאב, מרדכי, ספר העלייה הראשונה (כרך 2), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1981, עמ' 214 (הערת שוליים 6)
↑  אבנר, המחלקת ביפו (26 בפברואר), הצבי, 1900
1 2  עדות מרים רובוביץ, בתו של חיים יהושע גולדברג, מאי 1970.
1 2 3  יערי, אברהם, זכרונות ארץ ישראל, גבעתיים: מסדה, 1974, עמ' 586-583
↑  רם, חנה, היישוב היהודי ביפו: מקהילה ספרדית למרכז ציוני: (1939-1839), ירושלים: כרמל, 1996, עמ' 94
↑  אליאב, מרדכי, בחסות ממלכת אוסטריה : מבחר תעודות מארכיון הקונסוליה האוסטרית בירושלים 1917-1849, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1985, עמ' 249
↑  על פי מקורות אחרים - למשל, תדהר - גולדברג פתח את המלון רק לאחר שסגר את המכולת בעקבות רציחת שותפו, חיים פינסקר. עם זאת, פינסקר נרצח בשנת 1897 ועדויות על פעילותו של המלון קיימות כבר מראשית שנות ה-80 של המאה ה-80.
↑  אולי הכוונה לרעידת האדמה בצפת (1837).
↑  ינון, יעקב, סביב כיכר השעון: לסייר ביפו עם יד יצחק בן-צבי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2001, עמ' 127
↑  תדהר, דוד, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, תל אביב: ספרית ראשונים, 1974, עמ' 1903-1902
↑  נאור, מרדכי, תל אביב בראשיתה: 1909–1934, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1983, עמ' 12
↑  אזור א, שורה ג - א, מקום 4.
↑  אזור א, שורה יט, מקום 54.
קרוליין ג'קסון

קרוליין ג'קסון (באנגלית: Caroline Jackson; נולדה ב-31 באוקטובר 1946) היא אשת ציבור בריטית.
חייה

ג'קסון נולדה בעיירה פנזאנס שבמחוז קורנוול בבריטניה וסיימה בה את לימודיה התיכוניים. לאחר מכן היא למדה לימודים קלאסיים והיסטוריה והשלימה דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בנושא פוליטיקה של המאה ה-19. ג'קסון הייתה עמיתת מחקר בקולג' סנט יוז ובשנת 1984 נבחרה לראשונה לפרלמנט האירופי, בו כיהנה עד שנת 2009.
בפרלמנט האירופי כיהנה ג'קסון מטעם המפלגה השמרנית, תחילה כנציגת צפון וילשייר ובאת' (1984 – 1994) ולאחר מכן כנציגת מחוז דרום-מערב אנגליה. עד ל-1999 היא שימשה כרכזת המפלגה השמרנית בוועדה לאיכות הסביבה וריכזה את פעילות הוועדה בנושא מדיניות לחיסול פסולת ובנושאי צרכנות. כמו כן עסקה בנושא השימוש בבעלי חיים לצורכי ניסויים. בשנים 1999 – 2004 הייתה ג'קסון יו"ר הוועדה לנושאי איכות הסביבה, צרכנות ובריאות הציבור, בה פעלו כשישים חברים.
במהלך כהונת הפרלמנט האירופי בין השנים 2004 - 2009 קידמה ג'קסון דרכים לאכיפת החוקים של הפרלמנט האירופי במסגרת המדינות החברות באיחוד האירופי. בשנת 2006 היא נבחרה לדווחית הפרלמנט והוטל עליה ניסוח תוכנית הפעולה לחיסול פסולת. בשנת 2009 בחרה שלא להתמודד לכהונה נוספת. לצד פעילותה הפרלמנטרית מונתה ג'קסון למנהלת המכון האירופאי למדיניות סביבתית, הפועל בלונדון ובבריסל, וכן לחברת חבר הנאמנים של הקרן לאנרגיה וחברת מועצת הצרכנות הבריטית.
ג'קסון נשואה לרוברט ג'קסון, בעבר חבר הפרלמנט האירופי.
ג'ים רודס

ג'יימס אלן רודס (באנגלית: James Allen Rhodes;‏ 13 בספטמבר 1909 –  4 במרץ 2001) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-61 וה-63 בשנים 1963–1971, ובשנים 1975–1983. הוא אחד משבעת המושלים היחידים בכל מדינות ארצות הברית שכיהן ארבע תקופות כהונה מלאות של ארבע שנים כל אחד, ו-5,840 הימים בהם הוא כיהן כמושל מציבות אותו במקום הרביעי באורך הכהונה מבין כל מושלי המדינות לדורותיהם.
ראשית חייו

ג'ים רודס נולד בכפר קולטון שבמחוז ג'קסון, אוהיו, כבנם של ג'יימס וסוזאן האו רודס, שהיו ממוצא ולשי. לימים העיר רודס שהסיבה שהוא ומשפחתו היו רפובליקנים הייתה הכבוד שרחש אביו, מפקח במכרה, למנהיג העובדים הרפובליקני ג'ון לואיס (אנ'). כאשר היה רודס בן תשע נפטר אביו והמשפחה עברה לספרינגפילד, אוהיו, שם הוא סיים את בית הספר התיכון, בו הוא היה חבר בנבחרת הפוטבול של בית הספר. בהמשך עברה המשפחה שוב, הפעם לקולומבוס, זאת על רקע זכייתו של רודס במלגת כדורסל צנועה באוניברסיטת המדינה של אוהיו. אף על פי שרודס נשר מהלימודים לאחר זמן לא רב, הוא תואר ברשומות האוניברסיטה כבוגר שלה. לאחר שנשר מהלימודים, פתח רודס בית עסק שנקרא "המקום של ג'ים" (Jim's Place) בעברו השני של הרחוב מול האוניברסיטה. בית עסק זה תואר כמקום בו ניתן היה לרכוש כל דבר, החל מסופגניות והמבורגרים, ועד סרטים פורנוגרפיים מחתרתיים, ושליחת טופסי לוטו.
ראש עיריית קולומבוס

ב-1934 החל רודס לעשות שימוש במעמדו כאיש עסקים מקומי כדי להתקדם במערכת הפוליטית של קולומבוס, והיה לחבר מועצת הרובע, חבר במועצת החינוך העירונית, מבקר העירייה, ובסופו של דבר כיהן בשנים 1944–1952 כראש עיריית קולומבוס. באותה תקופה הוא נשא לאישה את הלן רולינס. תקופת כהונתו של רודס כראש העיר עמדה בסימן של שני השגים, כשהראשון היה שכנוע 67 אחוזים מקהל המצביעים בעיר לאשר בפעם הראשונה גביית מס הכנסה עירוני, והשני היה השימוש המוצלח שלו ב"דיפלומטיית המים" לסיפוח מספר רב ככל האפשר של פרברים לתחום העירוני של קולומבוס. כאשר נבנו והתפתחו פרברים סביב לעיר, היה להם צורך לגישה לתשתיות מים, שהיו תחת השליטה הבלעדית של מערכת המים העירונית. רודס הבהיר לקהילות הללו, שאם הם מעוניינים לקבל מים, עליהם להתמזג עם העיר קולומבוס. כתוצאה מכך, כיום קולומבוס היא העיר ששטחה הוא הגדול ביותר מבין ערי אוהיו.
מושל אוהיו

כשהוא מכוון מטרה לתפקיד המושל, נבחר רודס ב-1952 כמבקר המדינה של אוהיו והחל לכהן בתפקיד בראשית 1953. ב-1954 התמודד רודס מול המושל הפופולרי המכהן, הדמוקרט פרנק לאושי, ונוצח כאשר קיבל 46 אחוזים מקולות הבוחרים מול 54 אחוזי הקולות שהצביעו עבור לואשי. ב-1962 הוא התמודד פעם נוספת על משרת המושל, הפעם נגד הדמוקרט המכהן מייקל די סאלה. מסע הבחירת של רודס התמקד ב"משרות וקדמה", ובנאומיו הוא חזר שוב ושוב על טענתו שגידול במשרות יוביל לירידה בשיעורי הפשיעה, הגירושין ומחלות הנפש. רודס גם הפך את הגידול במיסים שיזם די סאלה, כמו המס על הדלקים, לחלק מרכזי במסע הבחירות שלו. הוא גם עמד איתן בפני שערורייה מינורית כאשר יושב ראש המפלגה הדמוקרטית באוהיו טען שרודס לווה סכום של 54,000 דולר מתוך כספי מסע הבחירות שלו. במהלך עימות הבחירות שנערך ביניהם, הסכימו הן רודס הם די סאלה ש"הייתה זו מערכת הבחירות הלקויה ביותר למשרת מושל אוהיו אי פעם". ב-6 בנובמבר 1962 הצביעו 59 אחוזים מתושבי אוהיו בעד רודס.
רודס כיהן שתי תקופות כהונה של ארבע שנים כל אחת כמושל עד שסיים אותן בשל הגבלת כהונה ב-1971. בוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית ב-1964 וב-1968 הוא שלט במשלחת הצירים של אוהיו. ב-1970 הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות בהפרש קטן על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוברט טאפט ג'וניור, יומיים לאחר האירועים באוניברסיטת קנט.
בתקופת כהונתו של רודס כמושל בוצעו שני עונשי המוות האחרונים באוהיו בראשית 1963 לפני שאוהיו חידשה את עונש המוות ב-1999. ב-1983, בכהונתו השנייה של רודס כמושל, הוא חנן את אמרגן האגרוף דון קינג (אנ') לאחר שזה הורשע על הריגה ללא הוכחת רשלנות ב-1967 כאשר רמס את אחד מעובדיו עד למותו.
ב-3 במאי 1970 שלח רודס את כוחות המשמר הלאומי אל הקמפוס של אוניברסיטת המדינה של קנט לבקשת ראש עיריית קנט, לרוי סטרום, לאחר שבניין גיסות האימונים של קציני המילואים (ROTC) עלה באש כתוצאה מהצתה של מציתים בלתי ידועים בלילה הקודם. אנשי המשמר הלאומי הרגו ארבעה סטודנטים ופצעו תשעה אחרים.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה בקנט יום לפני הירי באוניברסיטת קנט, הוא אמר על המפגינים בקמפוס:
הם גרועים יותר מהחולצות החומות, והאלמנטים הקומוניסטים, וגם מפרשי הלילה (אנ') ומלוקחי החוק לידיים. הם הסוג הגרוע ביותר של אנשים שאנו יכולים להעלות בדעתנו שקיימים באמריקה.
בשל העובדה שחוקת אוהיו מגבילה את כהונת המושל לשתי תקופות כהונה של ארבע שנים, כאשר הגיש רודס את מועמדותו לכהונה שלישית ב-1974, סורבה בקשתו על ידי מזכיר המדינה. רודס הגיש עתירה ובית המשפט העליון של אוהיו פסק שהמגבלה היא רק על תקופות כהונה רצופות, וכך אפשר לו לשוב למשרת המושל לאחר שניצח בהפרש קטן את המושל המכהן ג'ון ג'יי גיליגן. רודס כיהן שתי תקופות כהונה רצופות נוספות לפני שפרש שוב ב-1983. במהלך משבר האנרגיה של חורף 1976–1977, הוביל רודס תפילה של 15 דקות שבה הוא "התחנן בפני האל להקל את הסופה". שנה לאחר מכן, בינואר 1978, בעיצומה של סופת שלגים שהורידה כמעט 80 ס"מ של שלג על אוהיו וגרמה למותם של 60 איש, כינה רודס את הסופה "האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של אוהיו".
ב-16 באוגוסט 1977 הוטחה עוגת קרם בננה בפניו ובכתפו של רודס על ידי הפעיל החברתי סטיב קונליף (אנ'), כאשר 25 צעירים הפריעו לפתיחת היריד המדינתי של אוהיו. לאחר מכן התמודד קונליף ללא הצלחה מול רודס על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל.
ב-1986 ניסה רודס להתמודד שוב על משרת המושל, ובכך לשבור שיא של תקופת כהונה חמישית, אך נוצח על ידי המושל המכהן דיק סלסט, שנוצח על ידי רודס בבחירות המוצלחות האחרונות שלו ב-1978.
מותו והנצחתו

ג'ים רודס נפטר בקולומבוס ב-4 במרץ 2001. הוא נטמן בבית הקברות גרין לון שבעיר.
בניינים ואתרים רבים בכל רחבי אוהיו נקראו על שמו של רודס:
מגדל המשרדים על שם ג'יימס א. רודס - הבניין הגבוה ביותר בקולומבוס ומשכנו לשעבר של בית המשפט העליון של אוהיו.
מגדל רודס בקמפוס אוניברסיטת המדינה של קליבלנד.
אולם רודס בבניין המרכזי של בית החולים האוניברסיטאי המרכז הרפואי של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
הארנה על שם ג'יימס א. רודס (מכונה על ידי המקומיים "הצנצנת" - The JAR) באוניברסיטת אקרון.
הקולג' המדינתי על שם ג'יימס א. רודס בלימה, אוהיו.
מרכז רודס במרכז הירידים המדינתי בקולומבוס.
הכביש המדינתי מספר 32 שקרוי הדרך האפלצ'ית על שם ג'יימס א. רודס.
מרכז האתלטיקה על שם ג'יימס א. רודס באוניבסיטת המדינה שווני.
הערות שוליים

↑  10 Largest Cities in Ohio - World Population Review
↑  Alexander P. Lamis, Mary Anne Sharkey, Ohio Politics, Kent State University Press, 1994, p. 68.
↑  Rick Perlstein, Nixonland: The Rise of a President and the Fracturing of America, Simon and Schuster, 2008, p. 468.
↑  Frum, David (2000), How We Got Here: The '70s, New York, New York: Basic Books, p. 322.
↑  "Gov. Rhodes Is Hit in Face With a Pie by Protester". New York Times. August 17, 1977.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594867905171  GND: 13161391X  ISNI: 0000 0000 2887 7171  LCCN: n90626295  NTA: 130160180  SNAC: w61j992p  VIAF: 40513037   WorldCat (עם VIAF): 40513037 
רודס עם הנשיא רונלד רייגן, 1982.
סאמו קושטה

סמואל "סאמו" דה אלמיידה קושטה (בפורטוגזית: Samuel "Samú" de Almeida Costa; נולד ב-27 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי והמרכזי בקבוצת מיורקה מהלה ליגה ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים > בראגה

קושטה נולד באוויירו, ושיחק בקבוצות ביירה-מאר, גאפאנה, פלמיירס בראגה ובראגה כנער. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור קבוצת המילואים של בראגה ב-2 בנובמבר 2019.
ב-25 ביולי 2020, קושטה שיחק את המשחק הראשון שלו עבור הקבוצה הבוגרת של בראגה, כשהוא נכנס כמחליף בדקה ה-46 במשחק נגד פורטו.
קריירת מועדונים > אלמריה

ב-10 בספטמבר 2020, קושטה הושאל לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה, לקראת עונת 2020/2021. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שבעה עשר ימים לאחר מכן, כשפתח בהרכב בניצחון חוץ 0–2 על דפורטיבו לוגו.
קושטה כבש את שער הבכורה שלו בקריירה ב-24 בינואר 2021, כשהבקיע את השער הראשון בתיקו ביתי 2-2 נגד סבאדל. ב-11 ביוני, לאחר ששימש כשחקן הרכב באופן קבוע, הוא נרכש על ידי אלמריה, וחתם על חוזה לחמש שנים.
קושטה סייע לאנדלוסים בעלייתם ללה ליגה מהמקום הראשון, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ב-14 באוגוסט 2022, כשפתח בהפסד ביתי 1–2 מול ריאל מדריד. ב-23 בספטמבר, הוא האריך את החוזה שלו עד 2029.
קריירת מועדונים > מיורקה

ב-10 באוגוסט 2023, קושטה חתם על חוזה לחמש שנים עם מיורקה, גם היא בליגה הספרדית הראשונה.
קריירה בינלאומית

קושטה היה חלק מנבחרת פורטוגל שסיימה במקום השני באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2019 בארמניה.
קושטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית הבוגרת של פורטוגל ב-12 באוקטובר 2024 במשחק ליגת האומות נגד פולין באצטדיון הלאומי בוורשה. הוא החליף את ברנרדו סילבה בניצחון 1–2 של פורטוגל.
הערות שוליים

↑  Samú Costa, un todo terreno para el centro del campo, www.udalmeriasad.com (בספרדית)
↑  El Almería hace efectiva la opción de compra por Samú Costa, MARCA, ‏2021-06-11 (בספרדית)
↑  Samú Costa renueva hasta 2029, www.udalmeriasad.com (בספרדית)
↑  Samu Costa se convierte en nuevo jugador del RCD Mallorca, www.rcdmallorca.es (בספרדית)
↑  Portugal 3-1 Poland (Oct 12, 2024) Final Score, ESPN (באנגלית)
אימרה נאג'

אימרה נאג'
פסלו של אימרה נאג' בכיכר הקדושים המעונים (Vértanúk tere) בבודפשט
אימרה נאג' (בהונגרית: Nagy Imre; אלפבית פונטי בינלאומי: /imrɛ nɒɟ/, נקרא בעברית גם אימרה נוג') (נולד ב־7 ביוני 1896 – הוצא להורג ב־16 ביוני 1958) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי, ראש ממשלת הונגריה בשנים 1953–1956. ממנהיגי המרידה בהונגריה בשנת 1956.
הערות שוליים

↑  שינויים בממשלת הונגריה, על המשמר, 21 בפברואר 1955
↑  סימני "טיהור" בהונגריה, הַבֹּקֶר, 10 במרץ 1955
↑  פאול ברטון, נאגי בעקבות מאלנקוב, זמנים, 25 במרץ 1955
↑  ראש ממשלת הונגריה הודח והוצא מהנהגת המפלגה, מעריב, 18 באפריל 1955
↑  נאגי התפטר מנשיאות החזית, למרחב, 20 במאי 1955
↑  נאגי הוצא מהמפלגה הקומוניסטית?, למרחב, 30 בינואר 1956
↑  ראקושי ניצח אח יריביו, מעריב, 8 ביולי 1956
↑  ראקושי ־ פארקאש ־ גארו, למרחב, 27 ביולי 1956
↑  נאג'י הוזמן לחזור למפלגה הקומוניסטית, למרחב, 19 באוגוסט 1956
↑  קבורתם השניה של מנהיגי הונגריה שנקברו בפעם הראשונה ב"טעות", חרות, 8 באוקטובר 1956
↑  נאג'י טוהר בהונגריה, למרחב, 15 באוקטובר 1956
↑  דרישות הסטודנטים ההונגרים, שערים, 25 באוקטובר 1956
↑  מטוסי סילון סובייטיים, למרחב, 25 באוקטובר 1956
↑  נאג': בהונגריה תקום ממשלה קואליציונית, על המשמר, 31 באוקטובר 1956
↑  נאגיי תובע ביטול חוזה וארשה ומשטר כיבוש של 4 מעצמות, למרחב, 2 בנובמבר 1956
↑  נאג'י הקים ממשלת לאומית, למרחב, 4 בנובמבר 1956
↑  יוגוסלביה מאשימה את בריה"מ בחטיפת אימרה נוג' ו-43 מלוויו בהוגגריה, הַבֹּקֶר, 25 בנובמבר 1956
↑  הזדעזעות לחיסול נוג' וחבריו, דבר, 18 ביוני 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265857705171  PLWABN: 9810690659105606  BIBSYS: 90879568  BnF: cb11963956x (data)  CANTIC: a12359282  GND: 118586319  ICCU: RMSV929383  ISNI: 0000 0001 2131 105X  LCCN: n88652180  LNB: 000039173  NDL: 00524684  NKC: jn20040109026  NTA: 07216039X  RERO: 02-A013582631  SELIBR: 265616  SNAC: w6m04ws0  SUDOC: 027641368  VIAF: 46834329   WorldCat (עם VIAF): 46834329
ישיבת איילת השחר

| --- | --- |

ישיבת ההסדר באילת
 ישיבה
 השתייכות:  ישיבות הקו, ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  ה'תשנ"ח–הווה
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב יוסף רודריגז
 תלמידים
 :  120
 מיקום
 מיקום:  אילת
 קואורדינטות:  29°33′32″N 34°56′21″E﻿ / ﻿29.55888889°N 34.93916667°E﻿ / 29.55888889; 34.93916667
 https://www.yeilat.org/
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןישיבת איילת השחר(למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןישיבת איילת השחר  he ישיבת איילת השחרhe ישיבת איילת השחרמפת  __ אילת (in English: Eilat) [‌דרום הנגב‌]מצפון: __ מועצה אזורית חבל אילות (in English: Hevel Eilot Regional Council) ממזרח: עקבה (in English: Trace) מדרום: מפרץ אילת (in English: Gulf of Aqaba) ממערב: חצי אי (in English: Peninsula) סיני (in English: Sinai) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יְשִׁיבַתּ אַיֶלֵתּ הַשַּׁחַר, ידועה גם כיְשִׁיבַתּ אֵילַתּ, היא ישיבה גבוהה וישיבת הסדר באילת בראשות הרב יוסי רודריגז בעבר סמג"ד בחטיבת הצנחנים ובוגר ישיבת מרכז הרב.
הישיבה, מקבוצת הישיבות המכונות ישיבות הקו, הוקמה בשנת ה'תשנ"ז (1997) על ידי ישיבת מדברה כעדן. בישיבה לומדים כ-120 תלמידים.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל, חלק מהתלמידים בה מתגייסים דרך המסלול של ישיבת ההסדר, וחלק מתגייסים לשירות מלא או להסדר מרכז.