stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק בר-און
ביוגרפיה

בר-און נולד בצ'כוסלובקיה, בנם של בלה וברוך בראון. עלה לארץ ישראל ב-1939. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת בגדוד השני של הבריגדה היהודית, בין השאר כמפקד כיתת צלפים. לאחר המלחמה עסק בסיוע לניצולי השואה ובתנועת הבריחה. בשובו לארץ ישראל שירת בארגון ההגנה בתפקידי הדרכה ופיקד על קורס צליפה. במקביל למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת בתפקידי הדרכה. היה ראש ענף נשק קל וצלפים באגף ההדרכה, ב-1950 מונה לראש ענף תוכניות אימונים באגף. ב-1951 נשלח להשתלמות בצרפת ובשובו היה ממייסדי בית הספר לפיקוד ולמטה. ב-1955 הושאל למוסד. באוגוסט 1956 מונה למפקד גדוד 52, גדוד שעבר מחטיבת גבעתי לגייסות השריון והיה בהליכי הסבה לגדוד חרמ"ש, הגדוד שימש ככוח עתודה במבצע שומרון באוקטובר 1956 בעקבות הסתבכות הפעולה הוחלף באורי רום. לאחר מלחמת סיני שירת בר-און כסגנו של מפקד מרחב שלמה מתי פלד, ב-1957 מונה למפקד בה"ד 4 וב-1958 מונה לסגן מפקד חטיבה 99, חטיבת חיל רגלים במילואים. במרץ 1960 מונה לסגנו של עוזי נרקיס, הנספח הצבאי בצרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, ביוני 1962 החליף את נרקיס בתפקיד וכיהן כנספח הצבאי עד יולי 1964. בתפקידו הבא שירת כראש מחלקת ארגון באגף המודיעין. ב-1968 מונה למנהל היחידה לסיוע ולקשרי חוץ במשרד הביטחון במקומו של נחמן קרני.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל אוניברסיטת תל אביב בשנים 1972 עד 1976, היה חבר הנהלת של המי"ל, נציג הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית בארצות הברית.
מחבר הספר מטריה ביום סגריר - יחסים ביטחוניים בין לצרפת לישראל, 1956-1948 שיצא לאור בהוצאת אפי מלצר ב-2010. הספר זיכה אותו בציון מיוחד מטעם ועדת פרס יצחק שדה לספרות צבאית.
הערות שוליים

↑  יואב גלבר, גרעין לצבא עברי סדיר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו, 1986, עמ' 175
↑  אורי בן ארי, מאבק על דרך השריון, הוצאת מערכות, 1998, עמ' 230-246
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300074005171  BnF: cb16584805d (data)  ISNI: 0000 0001 1999 6408  LCCN: no2010159686  VIAF: 144786986   WorldCat (עם VIAF): 144786986
יצחק אפלויג

| --- | --- |

יצחק אפלויג בשנת 2007
 לידה:  1 בספטמבר 1944 (בן 80) ברית המועצות בוכרה, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  צבי רפופורט 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  מדליית שרדינגר 
 תרומות עיקריות
 תרם תרומה נכבדה לכימיה של תרכובות אורגנו-סיליקון, שימושים בכימיה של חישובים קוונטומכניים, כימיה מנגנונית.
 
יצחק אפלויג (נולד ב-1 בספטמבר 1944) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מחקר בפקולטה לכימיה בטכניון. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001 עד 2009.
תולדות חייו

יצחק אפלויג נולד בשנת 1944 בבוכרה שבאוזבקיסטן, לאחר שמשפחתו ברחה מאימת הנאצים לאחר פלישתם לפולין בספטמבר 1939. בשנת 1947 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בין השנים 1962–1964 שירת בנח"ל ובצנחנים. בשנת 1967 סיים תואר ראשון בפיזיקה-כימיה. בשנת 1969 סיים תואר שני בכימיה, ובשנת 1974 סיים דוקטורט בכימיה, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון, ובשנת 1983 מונה לפרופסור. בשנים 1995–1998 היה הדיקאן של הפקולטה לכימיה. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001–2009. בשנת 2010 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר משנת 2016 ב-Academia Europaea.
פעילות מדעית ופרסומים מדעיים

תרומתו המרכזית של אפלויג מתבטאת בהכנסת הכימיה החישובית ושימוש בחישובים תאורטיים כדי לנבא מראש את תכונותיהם של חומרים המכילים סיליקון שלא היו ידועים, ובהצעת דרכים להכנתם. תרכובות אלו יכולות לשמש בסיס להכנת חומרים ופולימרים חדשים בעלי תכונות ייחודיות. מחלוצי השימוש בחישובים המבוססים על מכניקת הקוונטים לניבוי תכונותיהם הפיזיקליות והכימיות של חומרים.
פעילותו האקדמית כוללת יותר מ-180 פרסומים בעיתונות המדעית הבינלאומית, ועריכת שבעה ספרים. הוא חבר מערכת של כמה עיתונים מדעיים בינלאומיים, שימש ומשמש יו"ר של כנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה, ובוועדות בינלאומיות שונות.
פרסים

2006 - תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של ברלין
2009 - פרס החברה האמריקנית לכימיה ע"ש פרדריק סטנלי קיפינג, מהחברה האמריקנית לכימיה. הפרס הוענק לאפלויג על "הישגיו פורצי הדרך, הניסיוניים והתאורטיים, בחקר הכימיה של הסיליקון, ובעיקר על תרומותיו להכנת והבנת התנהגותם של חומרים בעלי קשרים מרובים (כפולים ומשולשים) לסיליקון".
2011 - "מדליית - Verdienstkreuz 1. Klasse" מטעם ממשלת גרמניה, על פעילותו המתמשכת והבולטת בהידוק הקשרים בין ישראל וגרמניה בתחום המדע.
2018 - אות יקיר העיר חיפה.
2021 - מדליית שרדינגר לשנת 2021 מטעם האגודה העולמית לכימיה תאורטית וחישובית.
הערות שוליים

↑  טכניון: מנהיגות בתחום הכימיה כובשת את האמנות, מגזין המושבות, 21 באפריל 2010
↑  Yitzhak Apeloig, Academia Europaea
↑  נשיא הטכניון קיבל תואר כבוד בגרמניה, באתר ערוץ 7, 18 בדצמבר 2006
↑  דורון סולומון, הפרס החשוב בעולם לנשיא הטכניון, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 31 באוגוסט 2009
↑  אות כבוד גרמני לפרופסור אפלויג, אתר שגרירות גרמניה בישראל
↑  אות יקיר העיר חיפה לשנת תשע"ח, באתר עיריית חיפה
↑  הטכניון, ‏מדליית שרדינגר לפרופ'-מחקר יצחק אפלויג מהפקולטה לכימיה בטכניון, באתר "הידען", 8 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257706105171  BnF: cb15022702c (data)  ISNI: 0000 0000 4152 4223  LCCN: no98130318  NKC: mub2014826888  ORCID: 0000-0002-1923-9236  SUDOC: 058937595  VIAF: 54427548   WorldCat (עם VIAF): 54427548
יצחק אלבאליה

| --- | --- |
 לידה:  1035 קורדובה, ספרד 
 פטירה:  1094 (בגיל 59 בערך) גרנדה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
רבי יצחק בן ברוך אלבאליה (ד'תשצ"ה, 1035 – ד'תתנ"ד, 1094) חכם ספרדי תלמודי במחצית השנייה של המאה ה-11 ויועץ למלך העבאדי (אנ') אל-מעתמד (אנ').
קורות חייו

נולד לרבי ברוך, בקורדובה בחודש אייר שנת ד'תשצ"ה (1035). משפחת אביו היא מהוותיקות ביהדות ספרד, אשר לפי המסורת גלתה שם בימי חורבן בית שני, משום שאבי המשפחה יודע היה לרקום פרוכות לבית המקדש, ולבקשת מושל ספרד הגלה לשם טיטוס אותו ואת משפחתו. בתחילה למד אצל חכם בשם רבי פריגורס, ולאחריו למד תורה מספר שנים אצל רבי שמואל הנגיד עד לפטירתו בשנת ד'תתט"ו. ומאז היה לחברו הקרוב של בנו, רבי יהוסף הנגיד עד שנרצח בשנת ד'תתכ"ז.
שנתיים לאחר מכן, בשנת ד'תתכ"ט (1069), נקרא על ידי מלך הטאיפה של סביליה (אנ') אל-מעתמד לשרתו כאיצטגנין החצר, ולאחר מכן אף עלה והיה ליועץ המלך, ומעמדה זו השפיע רבות לטובת עמו, עד שסמכוהו לרב ספרד הדרומית, אז עבר להתגורר בעיר סביליה, ושם אף לימד את תלמידו רבי יוסף אבן מיגאש.
בשנים האחרונות לחייו התגלעה מחלוקת קשה בינו ובין חברו רבי יצחק אלפסי, הרי"ף. אכן קודם פטירתו קרא לבנו, רבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה, שהיה בן 17 שנים, וציווה אותו שילך לפייס את הרי"ף, וילמד תורה מפיו, וכן עשה (ראה בערכו).
נפטר בגרנדה בחודש ניסן ד'תתנ"ד (1094) קודם היותו בן חמישים ותשע שנים, ונקבר בקורדובה.
חיבוריו

חיבר חיבור גדול לפרש את כל ההלכות הבלתי מבוארות שבתלמוד, וקראו בשם "קופת הרוכלים", אך נפטר קודם זקנותו ולא זכה לסיימו, חיבור זה אבד מאתנו.
כמו כן כתב ספר בענייני קידוש החודש ונקרא "סוד העיבור" ושלחו לידידו רבי יהוסף הנגיד, אף ספר זה אבד ולא הגיע אלינו. 
כן חיבר מספר פיוטים ורבי יהודה אלחריזי משבח את פיוטיו.
משפחתו

בנו רבי  ברוך. שהיה אף הוא מגדולי החכמים בדורו.
בן בתו הרב אברהם בן דאוד הלוי (הראב"ד הראשון) הכותב עליו בספרו, "ספר הקבלה" שהיה חכם אף בחכמה יוונית ובעוד מדעים.
הערות שוליים

↑  ספר הקבלה לראב"ד הראשון, רבי אברהם בן דאוד הלוי.
↑  ראו גם תשובתו בשו"ת תמים דעים (סימן רכד) שם הוא משיב על דברי הרי"ף בעניין עשיית ציצית מפשתן ומכנהו "הרב הגדול".
יעקב אריאל (מדע הדתות)

פרופ' יעקב אריאל
יעקב (קובי) אריאל (נולד ב-1954) הוא חוקר בתחום מדע הדתות. מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בארצות הברית.
ביוגרפיה

אריאל נולד בירושלים לבתיה (שהייתה מורה לאנגלית ועמדה בראש היחידה לאנגלית כשפה זרה באוניברסיטה העברית) ולאהרן (שהיה עורך של לקסיקונים ואנציקלופדיות). לאריאל שני אחים (אחד הוא משפטן, והאחר - רב רפורמי). גדל בשכונת אבו תור, ולמד ביסודי בבית ספר "בית הילד", ובתיכון בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1971). בתקופת התיכון היה חבר בתנועת המחנות העולים, ושימש שם כמדריך וכעורך של בטאון התנועה.
עם סיום לימודיו, הצטרף לגרעין נח"ל שנשלח לקיבוץ גדות. בקיבוץ עבד לפני חיולו, כמורה באולפן. הוא התגייס לצה"ל ובשנת 1973 נטל חלק במלחמת יום כיפור. הוא נלחם בתל סאקי ברמת הגולן, הטנק שלו נפגע, הוא נפצע פעמיים, ונשאר ללא נוע על הקרקע. בהמשך, נפל בשבי הסורי, והיה שבוי במשך כ-8 חודשים. על תקופת השבי, כתב כ-25 שנה מאוחר יותר את ספרו האוטוביוגרפי "הדרך לדמשק: זיכרונות השבי".
עם חזרתו מן השבי ושחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטה העברית: בשנת 1977 סיים תואר ראשון, ובשנת 1981 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה. את עבודת המ.א. שלו, שעסקה באפיפיורות ובמסעי הצלב הפוליטיים, כתב בהנחייתו של פרופ' יהושע פראוור. במקביל ללימודיו עבד באוניברסיטה כעוזר הוראה ועוזר מחקר.
ב-1982 נסע לארצות הברית ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת שיקגו, וסיים בשנת 1986.
כשחזר לישראל, היה פוסט-דוקטורנט במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה העברית (ב-1986–1987, ושוב ב-1988–1989). בשנת 1987–1988 היה פוסט דוקטורנט בספרית וינר ובמכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1989–1994 היה עמית מחקר בדרגת מרצה במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. במקביל, לימד כמה שנים כמורה מן החוץ במספר מוסדות אקדמיים ישראליים: בשנים 1990–1991 לימד במכללת ספיר, בשנים 1991–1992 לימד באוניברסיטת חיפה, בשנים 1992–1994 לימד בהיברו יוניון קולג' בירושלים, וכן בבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה העברית.
ב-1994 עבר לאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל, שם קיבל מינוי כמרצה. מאז 2005 הוא פרופסור מן המניין במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה זו.
במהלך השנים הנחה אריאל סטודנטים בעבודות הדוקטור שלהם גם באוניברסיטה העברית וגם באוניברסיטת צפון קרוליינה. בנוסף, היה מנחה של סטודנטים בעבודות לתואר שני בהיברו יוניון קולג'.
מחקרו

אריאל מתמקד במחקרו בפרוטסטנטיות ובמיוחד בנצרות האוונגליסטית, ועמדותיה כלפי העם היהודי וארץ הקודש; ביחסי נוצרים-יהודים בשלהי העידן המודרני; ובתגובה היהודית למודרניות ולפוסטמודרניות. הוא פרסם מאמרים רבים ושלושה ספרים בנושאים אלו.
פרויקט המחקר הנוכחי שלו בוחן את ההיבטים הדתיים בקריירה ובחיים של המשורר אלן גינסברג שהיה, במובנים משמעותיים, חלוץ ונביא לרבים מבני דורו.
משפחתו

נשוי לרחל, ספרנית וארכיבאית. אב לשלושה.
מתגורר בסמוך לאוניברסיטה שבה הוא מכהן.
פרסומיו > אוטוביוגרפיה על השבי בסוריה

יעקב אריאל, הדרך לדמשק: זיכרונות השבי, תל אביב, ספריית פועלים, 1998.
פרסומיו > ספריו המדעיים

On Behalf of Israel: American Fundamentalist Attitudes Towards Jews, Judaism, and Zionism, 1865 - 1945. New York: Carlson Publishing Inc., 1991.
Evangelizing the Chosen People: Missions to the Jews in America, 1880-2000. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2000 (ספר זה זכה בשנת 2000 בפרס של האגודה האמריקנית להיסטוריה של הכנסייה).
An Unusual Relationship: Evangelical Christians and Jews. New York: New York University Press, 2013 (ספר זה מסכם את מחקרו של אריאל בנושא היחסים בין נוצרים אבנגליסטים לבין יהודים).
פרסומיו > מבחר ממאמריו

אריאל פרסם יותר מ-150 מאמרים מדעיים, פרקים בספרים וערכים אנציקלופדיים.
להלן מבחר מהם:
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בעברית

יעקב אריאל, יוזמה אמריקנית להקמת מדינה יהודית: ויליאם בלקסטון והעצומה של 1891, קתדרה, 49, 1988, עמ' 87–102. https://www.ybz.org.il/_Uploads/dbsAttachedFiles/Article_49.10.pdf
יעקב אריאל, צמיחת הפונדמנטליזם האמריקני: 1925-1865, זמנים, 38, 1991, עמ' 93–103.
יעקב אריאל, הפונדמנטליזם הפרוטסטנטי ויחסו ליהדות ולמדינת ישראל, ירושלים, המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, האוניברסיטה העברית, 1993.
יעקב אריאל, ציונות נוצרית פונדמנטליסטית: דיוקן של ארגון נוצרי לתמיכה בישראל, ירושלים, המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, האוניברסיטה העברית, 1994.
פרסומיו > מבחר ממאמריו > באנגלית

Good Germans, Confused Jews and the Tragedy of Modernity: S.Y. Agnon Remembers Leipzig, Leipziger Beträge Band III (2005), 275-292.
The One and the Many: Unity and Diversity in Protestant Attitudes toward the Jews. Studies in Contemporary Jewry 24 (2010): 15-45.
:Jewish Liberalism through Comparative Lenses: Reform Judaism and its Liberal Christian Counterparts, in American Religious Liberalism, edited by Leigh E. Schmidt and Sally M. Promey. Bloomington: Indiana University Press, 2012, 270-292.
Jewish Christian Dialogue, in The Wiley - Blackwell Companion to Interfaith Dialogue, edited by Catherine Cornille. Chichester: John Wiley and Sons, 2013, 205-224.
Contemporary Christianity and Israel, Essential Israel, edited by Ilan Troen and Rachel Fish. Bloomington: Indiana University Press, 2017, 280 – 310.
From a Jewish Communist to a Jewish Buddhist: Allen Ginsberg as a Forerunner of a New American Jews, Religions 10 (2019).
הערות שוליים

↑  יעקב אריאל, הדרך לדמשק: זיכרונות השבי, תל אביב: ספריית פועלים, 1998
↑  יעקב אריאל, האפיפיורות ומסעי-הצלב הפוליטיים מאינוצנטיוס ה-3 עד לקלמנס ה-4, 1199-1268 (עבודת מ.א. בהדרכתו של יהושע פראוור), ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג להיסטוריה כללית, 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257965305171
יחסי איסלנד–קנדה

| יחסי איסלנד–קנדה |
| --- | --- |
איסלנד: קנדה


איסלנד: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
103,000: 9,984,670
אוכלוסייה
394,617: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
31,020: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,608: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית פדרלית

יחסי איסלנד–קנדה הם היחסים הבינלאומיים בין קנדה לבין איסלנד. שתי המדינות חברות במועצה הארקטית, בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובארגון הסחר העולמי.
היסטוריה

היחסים בין איסלנד לקנדה של ימינו החלו לפני למעלה מאלף שנה כאשר האיסלנדי לייף אייריקסון נחת בל'אנס או מדוז בניופאונדלנד כדי להקים מושבה.  עם זאת, המושבה לא התקיימה זמן רב, וחלק ניכר מגורל המהגרים אינו ידוע. המהגרים הקבועים הראשונים מאיסלנד הגיעו לקנדה בשנת 1874 לעבוד על קווי הרכבת בקינמונט, אונטריו. בין השנים 1870–1914 נדדו אלפי איסלנדים לצפון אמריקה, ורובם עברו לקנדה.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, שהו כוחות קנדיים באיסלנד, יחד עם כוחות מבריטניה וארצות הברית כדי להתמודד עם ההתקדמות הגרמנית בצפון האוקיינוס האטלנטי. ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג אמר כי פעולה זו נעשתה על ידי ממשלת קנדה על פי בקשת ממשלת בריטניה.  ראש ממשלת קנדה מקנזי קינג הודיע ב-18 ביוני 1940 כי הכוח היבשתי הראשון של חיל המשלוח הקנדי נחת באיסלנד.  בשנת 1942, איסלנד פתחה קונסוליה בוויניפג. זמן קצר לאחר המלחמה, בשנת 1947, שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1948 מינתה איסלנד שגריר בקנדה שפעל מוושינגטון הבירה. בשנת 1949 מינתה קנדה שגריר שאינו תושב באיסלנד שבסיסו באוסלו, נורווגיה. במאי 2001 הקימה איסלנד שגרירות באוטווה וקנדה פתחה בעקבותיה שגרירות ברייקיאוויק.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג מקנדה באיסלנד
ראש הממשלה פייר אליוט טרודו (1981)
ביקורים רמי דרג מאיסלנד בקנדה
הנשיא אסגיר אסגירסון (1961, 1967)
ראש הממשלה, ביארני בנדיקטסון (1964)
הנשיא, כריסטיאן אלדיארן (1975)
הנשיא אולפור רגנר גרימסון (1991)
ראש הממשלה דוד אודסון (2000)
ראש הממשלה הלדור אסגרימסון (2005)
ראש הממשלה גייר הארדה (2007, 2008)
ראש הממשלה סיגמונדור דויד גונלאוגסון (2013, 2014)
יחסי תרבות

שרת ההגירה לעבודה במניטובה, ננסי אלן, אמרה "שום מדינה בעולם אינה קשורה למניטובה יותר מאיסלנד".
קיימת קהילה ממוצא איסלנדי המתרכזת בעיקר בגימלי שבמניטובה. בשנת 2008 בקנדה, 88,875 אנשים הם בעלי רקע אתני כלשהו, 30,550 מהם במניטובה.
בשנת 1999 אמר הלדור אסגרימסון, שר איסלנד לענייני חוץ וסחר חיצוני
איסלנד וקנדה חלקו קשרים קרובים וידידותיים במשך תקופה ארוכה. חלק גדול מהאוכלוסייה האיסלנדית נדדה לקנדה בחלק האחרון של המאה שעברה ובחלק המוקדם של המאה הנוכחית. כיום אנו מוצאים את האוכלוסייה הגדולה ביותר מחוץ לאיסלנד, בקנדה.
ניל ברדל היה חבר פעיל בקהילה האיסלנדית במניטובה ושימש כקונסול דיפלומטי של כבוד לשעבר של איסלנד, בעבר נשיא הליגה הלאומית האיסלנדית בצפון אמריקה ומנהל קרן איסלנד. בשנת 2006 הוא קיבל את עיטור מסדר מניטובה על עבודתו המנהיגותית בקהילה האיסלנדית. בשנת 2000 הוענק לברדל צלב האבירים של מסדר הפלקון האיסלנדי, העיטור הגבוה ביותר שהעניקה ממשלת איסלנד.    קונסול ארצות הברית לשעבר לוויניפג, מרי ספיר, תיאר את ברדל כ"סנגור בלתי נלאה ליחסים חזקים בין קנדה לאיסלנד."
ג'אניס גודרון ג'ונסון, צאצאית נוספת של הקהילה האיסלנדית בקנדה, מונתה לסנאט בקנדה בשנת 1990 על ידי ראש ממשלת קנדה בריאן מולרוני. במהלך תקופת שהותה בסנאט, ג'ונסון הייתה תומכת חזקה ביחסים הדוקים בין קנדה לאיסלנד וקשרים תרבותיים. בין התאריכים 28–29 בנובמבר 2014 ליוותה ג'ונסון את שר החוץ הקנדי ג'ון ביירד בביקור דו-צדדי ברייקיאוויק כדי לדון במגוון נושאים דו-צדדיים, כולל פיתוח משאבים אחראי, הרחבת יחסי הסחר החופשי של איגוד הסחר החופשי באירופה, סוגיות ביטחון בינלאומיות ומטרות המועצה הכלכלית הארקטית.
יחסים כלכליים

בשנת 1975 דחקה ממשלת איסלנד בקנדה להקים גבול של 200 קילומטר לדיג בחוף הים כדי להגן על עצמה מפני דיג יתר על ידי ציים זרים. שר החוץ של איסלנד, איינר אגואיסון, אמר "אנו מאוד מקווים שקנדה תקבע מגבלה מהחוף של 200 מייל". נשיא איסלנד, כריסטיאן אלדיארן, אמר במהלך סיור בקנדה כי "איסלנד לא יכולה לחכות יותר בגלל מלאי דגים מדולדל ואם קנדה תצטרף אלינו יהיה לנו בעל ברית חשוב."
בשנת 1998 שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי.  בשנת 2007 חתמה קנדה על הסכם סחר חופשי עם איגוד הסחר החופשי האירופי הכולל את איסלנד.   הסכם זה נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2009.
על פי הסכם סחר זה, הייצוא הקנדי לאיסלנד כגון מוצרים תעשייתיים קיבל הפחתות מכס. זה כלל מבנים טרומיים, צינורות קרני קתודה, מבני פלדה, מבני אלומיניום ודלתות וחלונות. מכסים על צ'יפס קפואים מיוצאים לאיסלנד יופחתו בכ-40 אחוזים.
בשנת 2008, קנדה הייתה שותפת הסחר ה-20 בגודלה של איסלנד, עם שלושת ענפי הייצוא האיסלנדיים הראשונים: דגים, סרטנים, רכיכות (11.1 מיליון דולר), כימיקלים (4.1 מיליון דולר) ומכונות (3.7 מיליון דולר).
בפברואר 2009 הציעה ממשלת מניטובה יוזמה לפיה עובדים מיומנים ומובטלים מאיסלנד יעבדו למלא משרות פנויות במניטובה כדי לסייע לאיסלנדים שנפגעו במשבר הפיננסי האיסלנדי בשנים 2008–2012. ממשלות מניטובה ואיסלנד חתמו על היוזמה בשנת 2009. עם זאת, התהליך התעכב על ידי הממשל הפדרלי סביב תוכנית העובדים הזרים הזמניים . זה תסכל את ממשלת איסלנד, נציג מנהל העבודה האיסלנדי, אמר כי "זה עבר לאט יותר ממה שציפיתי, וזה רע, לא כל שכן למי שהם מובטלים, כי הזמן לא עובד בשבילם."
בסוף 2010 מפלגת האופוזיציה באיסלנד הציעה למדינה לגרוף את המטבע שלה לטובת מעבר למטבע חדש לאחר הקריסה הבנקאית החמורה מאוד בשנת 2008. שבעה מתוך כל 10 איסלנדים מסכימים לשנות למטבע חדש אם המשמעות היא יותר שגשוג כלכלי. "מטבע הבחירה" המועדף הוא כיום הדולר הקנדי בשל קרבת המנהגים התרבותיים בין קנדה לאיסלנד. אף אחת מהממשלות לא התייחסה לכך ונאום של שגריר קנדה באיסלנד בוטל במרץ 2012, כשהנושא נפוץ יותר.
תחבורה > ים

לאיסלנד היו קשרי ספנות ישירים עם מחוז ניופאונדלנד הקנדי מעבר לאוקיינוס האטלנטי הצפוני. גדות הדייגים לחופי ניופאונדלנד היו יעדים תכופים עבור הסוחרים האיסלנדים.
קו הספנות מארסק מציע שירות מכולות ממונטריאול לרייקיאוויק וגם שירות מוונקובר לרייקיאוויק. חברת איימסקיפ, איסלנדית, פועלת בין ארגנטינה, ניופאונדלנד והליפקס, נובה סקוטיה לרייקיאוויק.
תחבורה > אוויר

בשנת 2007 הכריז שר התחבורה הקנדי לורנס קנון על הסכם שמים פתוחים עם איסלנד, במסגרת המדיניות של ממשלת קנדה השמיים הכחולים. שר הסחר הבינלאומי הקנדי, דייוויד אמרסון, אמר כי "הסכם זה של Blue Sky ישלים את הסכם הסחר החופשי האחרון שנחתם עם איסלנד ומדינות אחרות באיגוד הסחר החופשי האירופי, ויסייע להקל על קשרים עסקיים חזקים יותר ולשפר את התיירות בין קנדה לאיסלנד".
קיים קשר אווירי ישיר בין שתי המדינות. במאי 2007, אייסלנדאייר החלה בטיסות בין הליפקס לאיסלנד.   באוגוסט 2007 הודיעה איסלנדייר כי בכוונתם להתחיל טיסות בין טורונטו לאיסלנד.  הטיסות החלו במאי 2009 בין רייקיאוויק לטורונטו והליפקס.
בדצמבר 2009 הודיעה חברת התעופה האיסלנדית איסלנד אקספרס כי תחל בשירותים בין וויניפג לאיסלנד החל מיוני 2010.  עם זאת, איסלנד אקספרס נמכרה מאז ל- WOW air, שיש לה טיסות סדירות מרייקיאוויק לטורונטו ומונטריאול.
החל ממרץ 2013, איסלנדייר שדרגה את שירותה העונתי מטורונטו לרייקיאוויק לכל ימות השנה.  היא גם השיקה שירות כל השנה מאדמונטון החל ממרץ 2014.
נציגויות דיפלומטיות

קנדה מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק.
איסלנד מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית בוויניפג.
ירידי שמפאן

ירידי שמפאן (Champagne) היו ירידים מסחריים שהתקיימו מתחילת המאה השתים עשרה עד תחילת המאה הארבע עשרה באזורי סמכותה של רוזנות  שמפאן (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת).
מיקומו של חבל שמפאן בצרפת המודרנית
כלכלת איי קיימן

| --- | --- |
 דירוג עולמי:  תמ"ג: דירוג תמ"ג; תמ"ג לנפש: דירוג תמ"ג לנפש
 סטטיסטיקה
 תמ"ג
 תמ"ג לנפש
 צמיחה כלכלית:  צמיחה (דירוג: צמיחה-דירוג; צמיחה-תאריך)
 מדד ג'יני:  ג'יני (דירוג: ג'יני-דירוג; ג'יני-תאריך)
 כוח עבודה:  כוח-עבודה (כוח-עבודה-תאריך)
 הנתונים מבוססים בעיקר על:  ספר העובדות העולמי של ה-CIA הסכומים הנקובים בדולרים בערך זה, הכוונה לדולר אמריקאי, אלא אם כן צוין אחרת
 
אוצרות הטבע של איי קיימן מושכים תיירות נכנסת. חוף שבעת המיילים בגראנד קיימן.
הריחוק של איי קיימן ממקומות יישוב אחרים וחוסר באוצרות טבע לא אפשרה פעילות כלכלית של ממש פרט לגידול צבי ים לצורך אספקתם לספינות מפרש חולפות. אך אוכלוסיית צבי הים התמעט עד סוף המאה ה-18. היישוב המוקדם התקיים על חקלאות אבל היא לא התפתחה בשל המחסור באדמה מתאימה. דיג, בניית אוניות וייצור כותנה האיצו את ההתפתחות הכלכלית.
הופעתם של אמצעי תחבורה ותקשורת מודרניים בשנות ה-50 של המאה ה-20 הובילה לעלייתם של מה שנחשב כיום כ"שני היסודות" הכלכליים של איי קיימן: בנקאות בינלאומית ותיירות. מחלקת ההשקעה של איי קיימן היא סוכנות ממשלתית שנוצרה כדי לקדם השקעה ופיתוח כלכלי באיי קיימן.
הבום בתחום הכלכלה הבינלאומית מתקשר לכך שבמושבת הכתר אין מס ישיר. אגדה פופולרית טוענת שאנגליה העניקה לאיי קיימן פטור ממיסים משום שתושבי האיים הצילו את רוב קורבנות טביעת עשר הספינות, שבה 10 ספינות בריטיות עלו על שרטון ליד חופי גרנד קיימן ב-1794. בין אם אגדה זו נכונה או לא, הסטטוס הפטור ממסים של איי קיימן משך בנקים וחברות רבות למושבה. יותר מ-40,000 חברות רשומות באיי קיימן, נכון לשנת 2000, מתוכם כמעט 600 בנקים וקרנות נאמנות, עם נכסים העולים על 500 מיליארד דולרים. תאגידים גדולים המבוססים באיי קיימן כוללים את סיגייט טכנולוגיות, SMIC, גרמין וטרנסאושן. בורסת איי קיימן נפתחה ב-1997.
תיירות היא גם מקור הכנסה עיקרי, ואחראית לכ-70% מהתמ"ג וכ-75% מהרווח במטבע זר. תרבות התיירות מכוונת בעיקר לשוק היוקרה, ולנופשים מצפון אמריקה. חופים בתוליים, קניות ללא מס, צלילה ודיג במים עמוקים מושכים לאיים כמעט מיליון מבקרים בשנה. בגלל תעשיית התיירות המפותחת, אזרחים רבים עובדים בתחום זה.
בגלל שהאיים לא יכולים להפיק מספיק סחורה כדי לתמוך באוכלוסייה, בערך 90% מהאוכל והטובין מיובאים. בנוסף לכך, באיים יש מעט מקורות מים טבעיים. התפלת מי-ים היא דרך למנוע בעיה זו. למרות אתגרים אלו, התושבים נהנים מתמ"ג לנפש מהגבוהים בעולם ומאיכות חיים גבוהה.
חינוך הוא חובה באיים עד גיל 16 וניתן בחינם. רוב בתי הספר משתמשים בשיטת החינוך הבריטית. יש 10 בתי ספר יסודיים, אחד לחינוך מיוחד, תיכון וחטיבת ביניים מופעלים על ידי הממשלה, יחד עם לשלושה תיכונים פרטיים. בנוסף לכך יש בית ספר למשפטים, מכללה-אוניברסיטה ובית ספר לרפואה.
יצחק שיפר

| --- | --- |
יצחק (איגנאצי) שיפר
 לידה:  9 בנובמבר 1884 טרנוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 בנובמבר 1943 (בגיל 58) מיידנק, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 תפקיד:  member of the Sejm of the Second Polish Republic 
 
יצחק (אִיגְנַאצִי) שִׁיפֶּר (בכתיב יידי: שיפער; Ignacy Schiper;‏ 1884–1943) היה היסטוריון מפורסם, מזרחן ופוליטיקאי יהודי-פולני, מן הדמויות הבולטות באינטליגנציה היהודית בפולין שבין מלחמות העולם, חבר הסיים ופעיל ציוני.
קורות חיים

שיפר נולד בעיר טרנוב שבגליציה המערבית (אז תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. למד באוניברסיטאות קרקוב ווינה. סיים את חוק לימודיו בפילוסופיה, וב-1907 זכה בתואר דוקטור למשפטים על עבודתו על מצבם הכלכלי של יהודי פולין בימי הביניים. עד מלחמת העולם הראשונה הרבה שיפר לנדוד בערי גליציה ועיירותיה כמרצה ומסביר מטעם מפלגתו, 'פועלי ציון צ.ס.'. בעקבות חילוקי-דעות עם צמרת מפלגתו עבר שיפר למפלגת הציונים הכלליים, והמשיך
למלא תפקידים בולטים בתנועה הציונית ובחיי הציבור בפולין.
יצחק שיפר נחשב בשנות השלושים של המאה העשרים למעמיק שבין ההיסטוריונים היהודים-פולנים חוקרי פולין. מחקריו הרחיקו עד לחיי היהודים בימי הביניים, והוא ניגש אליהם מצויד בשיטות מחקר כלכליות וסוציולוגיות חדישות. עבודת חייו הגדולה אמורה הייתה להיות "תולדות החיים הכלכליים של היהודים", אשר תהווה השלמה והמשך למפעלו של צבי גרץ – אולם השואה קטעה את תוכניותיו. במחקריו ובספריו על התרבות היהודית ביקש שיפר להבליט את שורשיה של הדרישה לאוטונומיה תרבותית עבור יהודי פולין.
בשנות ה-20 כיהן שיפר כחבר הפרלמנט הפולני (הסיים).
ערב מלחמת העולם השנייה התכוון שיפר לעלות לארץ ישראל, אולם המלחמה קטעה את תוכניותיו, והוא עבר עם שאר היהודים לגטו ורשה. בגטו עבד בארכיון היודנראט, והוסיף לכתוב את מחקריו.
בתקופת הגירושים והמרד ביקש שיפר להימלט, אולם נתפס ונשלח למיידנק, שם נפטר באופן טבעי ביולי 1943 זמן קצר לפני הטבח הגדול של נובמבר 1943 (לפי עדותו האישית של י, ליכטערמאן בספר הזיכרון "טארנע" ("טרנוב" ביידיש) בעריכת אברהם חומט, תל אביב תשי"ד, עמ. 878). לפי גרסה אחרת, הוא נספה בגטו בימי מרד גטו ורשה. נזכר רבות ברשימותיו של עמנואל רינגלבלום.
על שמו קרויה שכונת שיפר בפתח תקווה (ושם בית ספר יסודי על שמו), וכן רחוב בבאר שבע ובחולון.