stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדבר מעיד על עצמו
מהות הכלל > תוצאת פעולתו של הכלל

אם מתקיימות שלוש דרישות הסעיף, עובר נטל הראיה אל הנתבע. אולם לגבי מהותו של הנטל המועבר ישנה מחלוקת; בעוד לשון החוק נוקטת במילים "חובת הראיה", בספרות ובפסיקה ניתנו לביטוי שני פירושים שונים: יש שפרשו אותו כמטיל את חובת הבאת הראיות – כלומר, החובה להציג הסבר חלופי סביר לנסיבות התרחשות הנזק, שיש בו כדי לזכותו מאחריות. מנגד, יש שפרשו אותו כמטיל את חובת ההוכחה/השכנוע - דהיינו, החובה להציג הסבר שיגבר על גרסתו של התובע.
האבחנה בין שני הפירושים הנ"ל היא משמעותית בעיקר למצבים בהם בסוף המשפט כפות המאזניים מעוינות, כלומר גרסאותיהם של התובע ושל הנתבע התקבלו באותה מידה. לפי הפירוש המטיל את חובת הבאת הראיות, הרי שבמקרה כזה חובת ההוכחה נותרה על התובע ולכן הוא יפסיד את התביעה. לעומת זאת, אם הנטל המועבר לנתבע הוא נטל ההוכחה, במצב של שוויון ביהמ"ש יפסוק נגדו.
השאלה נדונה בהרחבה בפסק-דין בעניין נוימן. דעת המיעוט שתמכה בהעברת נטל הבאת הראיות, גרסה שהעברת נטל ההוכחה אל הנתבע תיצור מצב בלתי צודק בו ניתן יתרון לא הוגן לתובע שלא יודע את עובדות המקרה על פני תובע היודע אותן. היתרון מתבטא במצב בו הנתבע מציג הסבר חלופי אפשרי לגרסת התובע: במקרה רגיל בו התובע יודע את הנסיבות יעבור נטל הראיה בלבד ולכן התובע יפסיד. לעומת זאת, בסיטואציה בה אין לתובע מידע על שאירע, תקום תחולה לכלל ויעבור נטל ההוכחה. היות שהסבר אפשרי בלבד לא מספיק, התובע יזכה.
טיעון נוסף נגד גרסתו החזקה של הכלל הנזכר בספרם של פרופ' אריאל פורת ופרופ' אלכס שטיין, "Tort Liability Under Uncertainty", הוא כי הגרסה החזקה של הכלל גורמת ל"ספירה כפולה" של הראיות הכלליות שמביא התובע; פעם ראשונה, הן מפעילות את כוחן על מנת להשוות את גרסתו של התובע לגרסתו של הנתבע, ופעם שנייה, אותן ראיות ממש, מטות את כפות המאזניים לחובתו של הנתבע.
על אף האמור לעיל, ההלכה שנקבעה בעניין נוימן היא שהנטל המועבר הוא נטל ההוכחה, וזאת מכמה טעמים. ראשית, בבואו לפרש את משמעות החובה המועברת פנה הנשיא אגרנט לנוסח האנגלי המקורי ממנו פותח הסעיף הנוכחי. בנוסח האנגלי במקומה של המילה "ראיה" הופיעה המילה "show" שמובנה המילולי במילון הוא "to prove", כלומר להוכיח. בנוסף, הביא השופט אגרנט אסמכתאות רבות מהפסיקה האנגלית המראות קיומה של נטייה ברורה לחייב את הנתבע להרים את נטל השכנוע. נימוק נוסף מקורו בעובדה ששאר החריגים המעבירים את נטל "חובת הראיה", פורשו ללא חולק במובן של העברת נטל השכנוע. בכך יש חיזוק לכך שהמחוקק התכוון שגם החריג שבעניינינו יפעל בצורה זהה. כתשובה לדוגמאות מהפסיקה שהביאה דעת המיעוט, בהן נפסק להעביר את נטל הבאת הראיות בלבד, ענה השופט אגרנט שמדובר במקרים בהם ההחלטה בדבר הנטל לא הכריעה את גורל המשפט. אולם במקרים בהם שאלה זו הייתה קריטית להכרעת הדין, נפסק שהנטל המועבר הוא נטל השכנוע.
מהות הכלל > מעמדו של הכלל

כאמור לעיל, קיימים חריגים נוספים המעבירים את חובת הראיה לנתבע, העוסקים ברשלנות לגבי דברים מסוכנים, לגבי אש ולגבי חיה (סעיפים 38–40 לפקודת הנזיקין). נשאלת השאלה האם לכלל שלפנינו יש ייחוד משלו, ואם כן - מהו? בפסק הדין בעניין הפנר נ' ברכה נקבע כי התשובה אכן חיובית, שכן על אף הניסוח הלשוני הדומה, קיים שוני מהותי: בעוד שלושת הסעיפים הראשונים עוסקים במצבים עובדתיים ספציפיים המהווים אבות נזיקין מיוחדים, סעיף 41 אינו מגדיר אב נזק מסוים, אלא מתפקד למעשה בתחום דיני הראיות.
ביחס לתפקידו הראייתי, התגלעו מחלוקות בדבר מעמדו העצמאי של הכלל. יש הטוענים שאין בו כל חידוש ושכל נפקותו מסתכמת ביישום הגיוני של דיני הראיות הרגילים בדבר ראיות נסיבתיות. על פי כללים אלו ידו של התובע תהיה על העליונה אם הצליח להוכיח כי האפשרות שהנתבע התרשל גבוהה מההסתברות שהוא לא התרשל. למעשה, דרישה זו חופפת לתנאי השלישי של הכלל ולכן, לפי המצדדים בגישה זו, ברגע שהתובע ימלא אותו ממילא בית המשפט יקבל את גרסתו ואין עוד צורך לעשות שימוש בכלל. זאת ועוד, הכלל אף מחמיר על דיני הראיות הרגילים בכך שהוא דורש שני תנאים נוספים, עובדה שרק מקשה על התובע, במקום לבוא לעזרתו. על היחס המזלזל כלפי הכלל ניתן ללמוד גם מהתבטאותו המפורסמת של הלורד Shaw שהעיר בציניות כי אלמלא היה מדובר בביטוי לטיני איש לא היה רואה בו עיקרון.
בקוטב השני, נמצאים אלו הרואים בכלל דוקטרינה עצמאית, עד כדי כך שיש מדינות שדחו את קבלתו מהסיבה שהוא חורג מדיני הראיות בצורה מוגזמת וללא כל הצדקה. המצדדים בגישה זו מבדילים בין שני מצבים: המצב הרגיל של שימוש בראיות נסיבתיות, שבו המעשה הרשלני אמנם לא הוכח במישרין אך אפשר ללמוד עליו מנסיבות התאונה ולכן אין צורך להחיל את הכלל, לעומת המצב בו קמה תחולה לכלל, כאשר הן המעשה הרשלני והן נסיבות התאונה אינם ידועים (ידוע רק על עצם התרחשות הנזק). במצב האחרון הכלל מאפשר לביהמ"ש ללמוד על קיומו של המעשה הרשלני מתוך השכל הישר וניסיון החיים האנושי. כלומר, האם נזק כגון זה שנגרם הוא בדרך-כלל תוצאה של מעשה רשלני כלשהו.
המשפט הישראלי לקח עמדה זו, התומכת במעמדו העצמאי של הכלל, צעד אחד קדימה, בכך שהכיר בכלל כמאפשר לתובע להוכיח את התרשלותו של הנתבע באמצעות ראיות סטטיסטיות גרידא. נסביר טענה זו. ברגיל, תובע במשפט אזרחי אינו יכול לבסס את תביעתו אך ורק על ראיות סטטיסטיות, אלא נדרש להביא ראיות ספציפיות המייחסות לנתבע מעשה/מחדל מסוים שבגינו יש לראות אותו כחייב בדין. בספרם טוענים פורת ושטיין כי במקרים בהם אין בנמצא ראיות ספציפיות להוכחת התרשלותו של הנתבע, מאפשר התנאי השלישי לכלל, דהיינו, תנאי עודף ההסתברות לגרסתו של התובע, להעביר את נטל ההוכחה אל הנתבע על ידי שימוש בראיות סטטיסטיות, שכל תפקידן הוא לסווג את המקרה לקטגוריה כללית של רשלנות, ובלבד, שהנכס שגרם לנזק היה בשליטת הנתבע. גישה זו אומצה בפסיקת בין המשפט העליון בפסקי הדין בעניין שטרנברג וסולן.
לסיום הדיון במעמדו של הכלל, יצוין כי הבחירה של המשפט הישראלי בגרסה החזקה של הכלל, דהיינו זו המעבירה את נטל ההוכחה ולא רק את נטל הבאת הראיות, מחזקת את מעמדו העצמאי של הכלל ואת הערך המוסף הטמון בו ביחס לדיני הראיות הרגילים.
התפתחות היסטורית

מקור הכלל הוא באמרה הלטינית העתיקה "Res Ipsa Loquitur", כשהשימוש בביטוי נעשה במשפט האנגלי כבר במאה ה-17 בהקשרים שונים, אולם החל להיות מוזכר בתחום דיני הנזיקין במסגרת תביעות רשלנות רק במהלך המאה ה-19.
הכלל נוצר במשפט המקובל כדי לאפשר לשני הצדדים הזדמנות שווה להשמיע את טענותיהם: בהליך המשפטי אפשרות הדיבור ניתנת תחילה לתובע במה שנקרא "פרשת התביעה". לאחריה, אם התובע לא הצליח לבסס ראיות לכאורה לאשמת הנתבע - השופט היה נותן זיכוי. אם השופט השתכנע שהוכחה רשלנות לכאורה, רשות הטיעון הייתה עוברת לנתבע שיביא הוכחותיו. במצב זה, תובע שלא היה יודע את הנסיבות שהביאו לגרימת התאונה- היה נידון להפסד במשפט. על מנת לתת מענה למצב לא צודק שכזה- נקבע הכלל, אך הוא לא נכתב בחוק, אלא פותח וגובש על ידי פסיקות בתי המשפט האנגליים.
בתחילה יושם העיקרון בעיקר בתאונות בין רכבות וללא שימוש מפורש במימרה הלטינית, כשהפעם הראשונה בה הוזכרו המילים Res Ipsa Loquitur הייתה בשנת 1863 בפרשת Byrne v. Boadle, בה דובר על תובע שבזמן שצעד ברחוב נפגע בכתף משק קמח שנפל עליו מחלון מחסן הסחורות של הנתבע. התובע לא ידע להסביר כיצד אירעה התאונה ולא היו לו הוכחות שיראו על רשלנות הנתבע, ולכן הפסיד בערכאה הראשונה. בערעור שהוגש קיבל השופט Pollock את התביעה, ובאמרת אגב שכוונה לטענת פרקליט הנתבע על כך שבעצם אין כלל הוכחות שמרשו התרשל, השיב השופט שקיימים מקרים עליהם ניתן להגיד Res Ipsa Loquitur ואז תקום הנחה של התרשלות, והמקרה הנידון נכלל בקבוצה זו. נימוקיו היו ששק אינו יכול ליפול בסיטואציה שכזו בכוחות עצמו ללא רשלנות של מישהו, ומאחר שהשק שנפל היה בשליטתם של משרתים שהיו תחת פיקוחו של הנתבע, האחריות תוטל עליו.
שנתיים מאוחר יותר בתיק בו נידון מקרה דומה של נפילת שק על אדם במקום שבבעלות הנתבעים, קיבל הביטוי הגדרה ממצה יותר, וכלשון השופט Erle שישב בדין: כשהוכח שהנכס הוא בשליטת הנתבע, וכשהתאונה היא מסוג המקרים שלא היו מתרחשים אם הבעלים היו משתמשים בנכס כראוי, הדבר מספק ראיה הגיונית לכך שהתאונה נגרמה כתוצאה מרשלנות.
בישראל, הכלל הוא חלק מדיני הנזיקין מיום היווצרם, עת שאומץ על ידי המחוקק עוד בתקופת המנדט. בתחילה היה זה בסעיף 54 לפקודת הנזיקין האזרחיים, וכיום [דרושה הבהרה]במסגרת סעיף 41 לפקודת הנזיקין, שנוסחו אמנם דומה להגדרה שניתנה על ידי השופט Erle לעיל, אך מסתבר, כפי שעולה מפסיקות בית המשפט העליון, שהוא מבוסס על פסק דין מאוחר יותר, משנת 1926.
מקרים אופייניים בהם נעשה שימוש בכלל

השימוש בכלל מתרחב עם הזמן ליותר ויותר תחומים, אך עם זאת ניתן להצביע על העיקריים שבהם, כשהמאפיין המקשר ביניהם הוא שכתוצאה מאופי התאונה לרוב אין לנתבע מידע על השתלשלות העניינים שהביאו לקרות הנזק:
עצמים נופלים - כפי שראינו המקרה הראשון בו יושם הכלל היה אכן אירוע בו נפל שק על עובר אורח, כמו כן נידונו בפסיקה מקרים בהם שלטי פרסומת נפלו על בעל חנות ופצעו אותו, מדף שנפל על מורה בבית ספר ודלת מקלט שנפלה על עובדת ניקיון.
תאונות דרכים - בדרך כלל יותר מדי גורמים מעורבים בתאונות שכאלו כדי שהכלל יהפוך לכוח מכריע, אך עם זאת ישנם מקרים מסוימים בהם זה יעיל, כגון: הולך רגל שנדרס על ידי חשמלית או אופניים באור יום, סוס המוביל עגלה שמתפרע והופך את הכרכרה והנתבע הוא הרוכב, או מכונית שסוטה לפתע מנתיבה. אך למשל, דלת של מכונית שנפתחת ומפילה את התובע, או כשילד מוציא את ראשו מחלון האוטובוס ונפגע מעמוד, לאו דווקא מצביעים על רשלנות של הנתבע.
התרסקויות - בתחום זה נעשה שימוש תכוף בכלל. הניסיון מורה שמטוסים המטופלים כראוי ומוטסים כהלכה אינם מתרסקים, לכן במקרה בו נופל מטוס ואין עדות על מזג אוויר רע, או תקלה טכנית שגרמה לתאונה, המסקנה המתבקשת היא שהסיבה נעוצה ברשלנות הטייס.
רשלנות רפואית - כתוצאה ממורכבות הטיפול הרפואי, קשה בהרבה מקרים של רשלנות רפואית להצביע על הגורם הישיר לנזק. קושי נוסף נובע מהשיטה בה פועלת המערכת הרפואית. שיטה זו יוצרת מצב של פערי מידע בין הרופא והחולה, הן מבחינת רמת הידע המקצועי שרכש כל אחד והן מבחינת האינפורמציה המסופקת לחולה והנגישות המוגבלת למידע שלא הובא לידיעתו. פערים אלו מקשים על החולה להוכיח את התשתית העובדתית במקרה של תביעת רשלנות רפואית והופכים אותו תלוי בנכונות הגילוי של בית החולים או הרופא המטפל. יחד עם זאת, מטבעו טומן בחובו הטיפול הרפואי סיכונים, ולכן לא כל נזק נובע בהכרח מרשלנות. בנוסף, הפסיקה קבעה שאמת המידה לפיה נבחנת רשלנות הרופא היא זו של הרופא הממוצע והסביר בנסיבות המקרה, בהתאם לנורמות המקובלות באותו זמן בעולם הרפואה.
קטגוריות נוספות בהן מיושם הכלל רבות הן שרפות, התפוצצויות ומוצרים פגומים.
הכלל בשיטות משפט זרות

ניתן למצוא את הכלל במרבית המדינות הנוקטות בשיטת המשפט האנגלו-אמריקני. בארצות הברית, למשל, משתמשות בכלל כל המדינות פרט לשלוש, כשההלכה בהן מושתתת גם היא על אותם פסקי דין אנגליים שהוזכרו. עם זאת, שלושת התנאים הנדרשים ב-Restatement הם שונים וכוללים את הדרישות הבאות:
האירוע הוא מהסוג שבדרך כלל לא מתרחש בהיעדר רשלנות.
הראיות שוללות אפשרות של אחריות של גורמים אחרים- כולל הנפגע עצמו. כלומר, אשם תורם של התובע ימנע ממנו מלהסתמך על הכלל.
הרשלנות המדוברת היא במסגרת חובת הנתבע כלפי הנפגע.
ניתן להבחין, שהדרישה לשליטת הנתבע על הנכס המזיק אינה קיימת. הדבר נובע מכך שהפסיקה האמריקאית לא ראתה בתנאי זה יסוד מהותי, אלא העיקר טמון בשאלה האם הנתבע הוא הגורם האחראי לפגיעה. עמדה זו אומצה גם במדינות רבות נוספות. במדינות המשפט הקונטיננטלי הכלל אינו קיים בצורתו הקלאסית, אך קיימים כללים דומים.
בקנדה ניתן לכלל יחס הפכפך במיוחד - במשך שנים אומץ הכלל בפסיקות רבות ומגוונות וזכה לדיונים מעמיקים בספרות, אך ב-1998 נפסק שהכלל למעשה חסר כל ערך, מכיוון שאין הוא מוסיף על הכללים הרגילים בדבר ראיות נסיבתיות ועדיף למשפט בלעדיו- בכך נקטה קנדה בגישה השוללת מהכלל כל מעמד עצמאי.
התנאים להפעלת הכלל בראי הפסיקה הישראלית

הכלל בדבר "הדבר מעיד על עצמו" מעוגן בישראל בסעיף 41 לפקודת הנזיקין. לסעיף שלושה יסודות, תנאים, שבהתמלאם עובר נטל הראיה אל הנתבע, להוכיח שלא הייתה התרשלות מצידו שבעטיה נגרם הנזק. אף על פי שמקורו של הכלל במשפט האנגלי, והוא אומץ בגרסאות אלו ואחרות בשיטות משפט רבות בעולם, הרי שגרסתו הישראלית והפירושים שניתנו לה בפסיקה, אלו גם יחד מקנים לכלל משמעות ייחודית במשפט הישראלי.
נסקור את היסודות (התנאים) של הכלל תוך סקירת ההתפתחות הפסיקתית הרלוונטית אליהם:
התנאים להפעלת הכלל בראי הפסיקה הישראלית > תנאי העדר הידיעה

"...לתובע לא הייתה ידיעה או לא הייתה לו יכולת לדעת מה היו למעשה הנסיבות שגרמו למקרה אשר הביא לידי הנזק..."
תנאי זה עוסק במידת התבררותן של הנסיבות שהביאו לידי קרות הנזק. הרציונל בבסיסו של התנאי הוא שבמקרים בהם ישנם פערי מידע בין התובע לנתבע ביחס לנסיבות המדויקות שהביאו להתרחשותו של הנזק, וכפועל יוצא, חוסר יכולתו של התובע להוכיח את גרסתו או אפילו להציג גרסה משלו לגבי התרשלות הנתבע, שהרי אז (בכפוף להתמלאותם של התנאים הנוספים) יועבר נטל הראיה אל התובע להראות כי לא התרשל.
לשונו הברורה של סעיף 41 דורשת אי־ידיעה או חוסר יכולת לדעת של התובע. הדבר מעורר מספר קשיים:
האם מדובר באי־ידיעה סובייקטיבי של התובע או אי־ידיעה אובייקטיבי הנבחן על ידי בית המשפט.
המועד בו בוחנים את אי הידיעה.
בפסק הדין בעניין פריצקר, מפסקי הדין הישראליים הראשונים שדנו בתחולת הכלל, קבע השופט זילברג כי למעשה תנאי אי הידיעה מתייחס לקרבן הנזק. דעה זו אומצה גם בדעת הרוב בעניין נוימן, שם מרחיב הנשיא אגרנט וקובע כי מדובר במבחן סובייקטיבי-אובייקטיבי. כלומר, אי הידיעה הנבחן הוא אי־ידיעתו הסובייקטיבי של הקרבן, אך הדרך לבדוק זאת היא על ידי שימוש במבחן אובייקטיבי, כלומר, חוסר יכולת לדעת (לדוגמה: מנותח שההתרשלות לכאורה, התרחשה בזמן שהיה מורדם ולכן, אובייקטיבית אין לו היכולת לדעת מה בדיוק קרה). לגבי מועד אי הידיעה הנדרש, במשך שנים רבות נפסק כי המדובר בזמן התרחשות הנזק.
לעומת זאת, קיימת גישה הטוענת כי אי הידיעה הוא אובייקטיבי. כלומר, תנאי אי הידיעה יתמלא כל עוד שהנסיבות האמיתיות להתרחשות הנזק טרם הובררו כדין. לפי גישה זו, מחשבותיו וידיעותיו האישיות של התובע אינן רלוונטיות ואין להתחשב בהן אלא רק במה שידוע לבית המשפט. במילים אחרות, כאשר כל העובדות התבררו במהלך הדיון המשפטי ורק שאלת ההתרשלות נותרת, אין תחולה לכלל והשופט חייב להכריע בשאלה המשפטית ולא להסתמך על הכלל. דעה זו הוצגה על ידי השופט זילברג בעניין פריצקר הנ"ל, אומצה גם על ידי השופט לנדוי בעניין נוימן. על פי דעה זו המועד לבחינת אי הידיעה הוא זמן הדיון המשפטי ולא זמן התרחשות הנזק.
הגישה התומכת במבחן אי־ידיעה סובייקטיבי מעלה קושי נוסף, והוא, האם תובע אשר מביא ראיות להוכחת התרשלותו של הנתבע, רשאי להסתמך לאחר מכן על כלל "הדבר מעיד על עצמו" במקרה וגרסתו לא התקבלה בבית המשפט. לשיטתם של המצדדים במבחן הסובייקטיבי, נתבע המציג הסבר למהלך האירועים שהביאו לקרות הנזק נתפס בחזקת יודע את הנסיבות, ושוב אינו יכול להסתמך על הכלל. ואולם, התומכים במבחן אובייקטיבי טוענים כי אם נמנע מתובע להיעזר בכלל במקרה בו הביא ראיות ספציפיות להתרשלותו של הנתבע, אפשר שהוא ימנע מלכתחילה מלהביא ראיות בכיוון זה. דבר זה הוא מנוגד לתכלית המשפט, להוציא את האמת לאור. בפסק הדין בעניין אלעבד קבע ביהמ"ש כי על אף שיש סתירה בין הצגת גרסה עובדתית בדבר נסיבות המקרה לבין הסתמכות על הכלל, יש לבחון כל מקרה לגופו. לעיתים, על אף ניסיונו של התובע להביא ראיות שישפכו אור על הפרשה הוא אינו מתיימר לדעת באופן חד-משמעי מה ארע. ניסיון כזה, גם אם כושל, לא בהכרח יהיה בו כדי למנוע מהתובע הסתמכות על הכלל.
התנאים להפעלת הכלל בראי הפסיקה הישראלית > תנאי השליטה

"...וכי הנזק נגרם על ידי נכס שלנתבע הייתה שליטה מלאה עליו..."
הרציונלים ביסודו של תנאי השליטה הם שניים. הראשון - זיהויו של האחראי לתאונה, שהוא זה שהייתה לו היכולת הטובה ביותר למנוע את התרחשותה. במילים אחרות, תנאי השליטה הוא היסוד המרכזי מבין הנסיבות החיצוניות האופפות את הנזק, אשר בגינו ניתן להטיל אחריות לרשלנות דווקא על הנתבע. הרציונל השני טמון בכך ששליטתו של הנתבע על הנכס המזיק בזמן התרחשות הנזק מעידה כי הסיבה להתרחשותו נתונה בידיעתו המיוחדת, ולכן מצדיקה העברת נטל הראיה אליו.
תנאי זה זכה במשך השנים לפרשנות מרחיבה. נקודת המוצא בפסיקה הייתה כי תנאי השליטה דורש כי בזמן התאונה תהיה לנתבע שליטה גמורה, במובן זה שאין לייחס למישהו אחר התערבות פעילה במהלך הדברים שיכולה הייתה לגרום או לתרום להתרחשותו של הנזק (שליטה בלעדית). ואולם, כבר בפסק הדין בעניין ג'יספן קבע השופט ברנזון כי השליטה על הרכוש אינה חייבת להיות רצופה ויחידה. ההרחבה המשמעותית של התנאי נעשתה בפסק הדין בעניין ישראליפט נ' הינדלי, שם קבע השופט מצא כי "קיומה של שליטה צריך להיבחן על-פי היותו של הנתבע, לכאורה, בעל היכולת הטובה ביותר למנוע את התרחשות הנזק" וזאת בין אם בשעת התאונה ובין אם בזמן יצירת הסיכון שהביא להתרחשותה (זמן ההתרשלות). כלומר, אין חובה שהשליטה תהיה רציפה או בלעדית. גישה דומה הוחלה בפסק הדין בעניין נעים, בה קבע השופט וינוגרד כי בעל השליטה בחפץ הוא האדם אשר יש לו הסיכויים הממשיים ביותר כי רצונו שלו יכריע בנוגע למצבו של חפץ מסוים.
הגישה המרחיבה של התנאי יושמה לא רק לעניין אופי השליטה בנכס, אלא גם לעניין הגדרתו של הנכס. כך, בעניין רז נ' בית החולים אלישע נפסק לעניין פגיעה זיהומית, שנגרמה בבית חולים, כי יש תחולה לכלל "הדבר מעיד על עצמו". לגבי תנאי השליטה נקבע כי הנזק אכן נגרם במקרה זה על ידי נכס, שלנתבע (ביה"ח) הייתה שליטה מלאה בו (מתקני בית החולים וכל הנכלל בו שהיה בהם כדי לגרום להתפרצות הזיהום). באשר לטענה שהגורם הישיר למחלה הוא חיידק ולא מתקן הנמצא בשליטתו של בית החולים קבע הנשיא שמגר שרק בידי ביה"ח יכול להימצא הסבר לגבי מה יכול להיות הקשר בין נכסיו לבין החיידק ולכן שיש לייחס לו את השליטה בגורם לנזק.
התנאים להפעלת הכלל בראי הפסיקה הישראלית > תנאי עודף ההסתברות

"...ונראה לבית המשפט שאירוע המקרה שגרם לנזק מתיישב יותר עם המסקנה שהנתבע לא נקט זהירות סבירה מאשר עם המסקנה שהוא נקט זהירות סבירה..."
תנאי זה שונה משני קודמיו בכך שהוא אינו תנאי מוקדם למועד הדיון המשפטי, אלא כזה שאמור להתברר במהלכו. כפי שהזכרנו כבר, תנאי זה היווה את הבסיס לטענתם של אלו שגרסו כי לכלל אין מעמד עצמאי.
השאלות העיקריות שמעלה תנאי זה הן מתי בודקים את עודף ההסתברות ובאיזה ראיות יש להתחשב על מנת לקבוע אם התנאי מתמלא וקמה תחולה לכלל.
אין חולקים כי בשיטתנו המשפטית בחינת כלל הראיות, ובתוכן אלו המטות את מאזני ההסתברות לכיוון זה או אחר, נעשית בסוף המשפט ולא באמצעו וזאת מהטעם שאין במשפט הישראלי שלב ביניים בו אפשר לטעון "no case to answer", כפי שקיים במשפט האנגלו-אמריקאי. עם זאת, יש הגורסים כי בדיקת עודף ההסתברות הנדרשת בתנאי השלישי צריכה להיעשות בסוף המשפט, בהסתכלות אחורה אל שלב סיום פרשת התביעה. על פי גישה זו, הראיות היחידות הנלקחות בחשבון הן הראיות הכלליות שהביא התובע (שהרי אין בידיו ראיות ספציפיות). גישה שנייה גורסת כי אל מול הראיות הכלליות שמביא התובע יכול לגם הנתבע להביא ראיות כלליות שיש בהן כדי להטות את מאזן ההסתברות כנגד התרשלותו הלכאורית (פרשנות זו מתקבלת לשיטתם של המצדדים בה, גם על פי נוסחו של הסעיף). גישה זו אשר אומצה בפסק הדין של דעת הרוב בעניין סולן מהווה את ההלכה כיום. הגישה השלישית שתוארה בפסק הדין בעניין שטרנברג ושלא נתקבלה בפסיקה, תומכת בקבלת ההחלטה על-פי כל הראיות כולן, הן של התובע והן של הנתבע, הכלליות והספציפיות. גישה זו היא היוצרת את הקושי, עליו עמדנו קודם באמרנו כי אם מכלול הראיות כולן מצביע על כך שההסתברות להתרשלות מצידו של הנתבע גדולה יותר מההסתברות לכך שלא התרשל, הרי נראה שבכך עמד התובע בנטל ההוכחה הרגיל הדרוש במשפט אזרחי לשם זכייה בתביעתו, אותו נטל הוכחה אותו ניסה להעביר על ידי השימוש בכלל "הדבר מעיד על עצמו".
כפי שהוזכר לעיל, החידוש האמיתי שהביאה עימה הפסיקה הישראלית הוא שהתנאי השלישי מאפשר לתובע לבסס את טענת ההתרשלות על ראיות סטטיסטיות בלבד. כלומר, התנאי השלישי מתקיים במקום בו הוכח כי מבחינה סטטיסטית, במרבית המקרים הנזק נגרם בשל רשלנות. הנפקות של הלכה זו היא כי ניתן לבסס את ההתרשלות ולהעביר את נטל ההוכחה מבלי להוכיח את התרשלותו של הנתבע במקרה הספציפי. ודוק, אין המדובר בראיות המלמדות על אחוז המקרים בהם מתרחשת התוצאה המזיקה אלא באחוז המקרים בהם היא מתרחשת כתוצאה מהתרשלות, לעומת אחוז המקרים בהם היא מתרחשת שלא כתוצאה מרשלנות.
לקריאה נוספת

חקיקה:
פקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
תזכיר חוק דיני ממונות, התשס"ו-2006,   באתר החקיקה הממשלתי
דברי ההסבר לתזכיר חוק דיני ממונות, התשס"ו-2006,   באתר החקיקה הממשלתי
פסיקה
ע"א 224/51 פריצקר נ' פרידמן, פ"ד ז 674.
ע"א 1146/99 קופת חולים כללית נ' סולן, פ"ד נה(4) 898.
ע"א 8151/98 שטרנברג נ' צ'צ'יק, פ"ד נו(1) 539.
ד"נ 4/69 נוימן נ' כהן,פ"ד כד(2) 229.
ע"א 789/89 עמר נ' קופת חולים של ההסתדרות הכללית, פ"ד מו(1) 712.
ע"א 241/89 ישראליפט (שירותים) תשל"ג בע"מ נ' הינדלי, פ"ד מט(1) 45.
ע"א 206/89 רז נ' בית חולים אלישע בע"מ, פ"ד מז(3) 805.
ע"א 375/62 ג'יספן נ' אליצור, פ"ד יח(3) 165.
ע"א 377/85 נעים נ' משרד החינוך והתרבות, פ"ד מב(1) 153.
ע"א 387/61 הפנר נ' ברכה, פ"ד טז 813.
ע"א 135/51 פלדמן נ' שרייבר, פ"ד ז 553.
ע"א 635/74 יעקב מזי נ' "קוקה קולה" מרכזית לייצור משקאות קלים בע"מ, פ"ד לא(1) 242.
ע"א 5425/97 עיריית קריית מוצקין נ' נטליה דביר, נג(3) 172.
ע"א 323/89 פכרי קוהרי נ' מדינת ישראל - משרד הבריאות, מה(2) 142.
רע"א 682/06 מירב כהן נ' ישראליפט תעשיות 1972 בע"מ (לא פורסם).
ע"א 6732/97 נעימה אבו אלעש נ' מדינת ישראל (לא פורסם).
ע"א 8701/02 איהאב מוצבאח ג'ודה אלשייך נ' המפקד הצבאי באזור רצועת עזה (לא פורסם).
ע"א 1071/96 עזבון המנוח אמין פואד אלעבד נ' מדינת ישראל (לא פורסם).
ספרות ישראלית
משה ויסמן, תביעות רשלנות בנזיקין (דפוס חמד, 2003).
יצחק אנגלרד, הכלל "הדבר מדבר בעדו" בדיני נזיקין RES IPSA LOQUITUR (ירושלים: מפעל השכפול, 1965).
רון שפירא, ההגיון של RES IPSA LOQUITUR (הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, 1989).
מאמרים ישראלים
רופוס, "הדבר מדבר בעדו", הפרקליט יב 217 (תשט"ז).
ג' שני "כלל "הדבר מעיד על עצמו" בדיני הנזיקין - בחינה מחודשת", משפטים לה(1) 81 (תשס"ה).
י' בן דוד "התנאים להחלת הכלל 'הדבר מעיד על עצמו', משפטים ג 321, (תשל"ב).
אריאל פורת, אלכס שטיין "דוקטרינת הנזק הראייתי: ההצדקות לאימוצה ויישומה במצבים טיפוסיים של אי-ודאות בגרימת נזקים", עיוני משפט כא 191 (תשנ"ח).
י' גלעד, א' גוטל "על הרחבת האחריות בנזיקין בהיבט הסיבתי- מבט ביקורתי", משפטים לד (2) 385.
חקיקה זרה
(Restatement (second) of Torts, sec. 328 D (1
פסיקה זרה
Byrne v. Boadle, (1863) 2 H&C 722
Ballard v. North British Rly Co. (1923) SC 43,54
Fontaine v. british Columbia (1998) 1 s.c.r 424
(Skinner v. London, Brighton and South Coast Ry. Co, (1850
(Scott v. the London and st. Katherine docks. Co, (1965
ספרות זרה
(Ariel Porat & Alex Stein, Tort Liability Under Uncertainty (2001
(A.M. Linden, Canadian Tort Law (1993
מאמרים זרים
(D. Kaye Probability Theory Meets Res Ipsa Loquitur, Mich.L.Rev 1456 (1979
הצלב השביעי (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "הצלב השביעי"
 בימוי:  פרד זינמן 
 הופק בידי:  פנדרו ס. ברמן
 תסריט:  הלן דויטש 
 עריכה:  תומאס ריצ'רדס
 שחקנים ראשיים:  ספנסר טרייסי יום קרונין ג'סיקה טנדי סיגנה האסו
 מוזיקה:  רוי ווב
 צילום:  קארל פרוינד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 הקרנת בכורה:  24 ביולי 1944
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 תקציב:  1,300,000 דולר
 הכנסות:  3,600,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצלב השביעי (באנגלית: The Seventh Cross) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1944 בבימויו של פרד זינמן, עם ספנסר טרייסי, יום קרונין וג'סיקה טנדי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן הצלב השביעי של הסופרת הגרמניה אנה זגרס (1939). זה אחד הסרטים הבודדים שהופקו בתקופת מלחמת העולם השנייה ועסקו במחנות הריכוז ובמשטר הדיקטטורי בגרמניה הנאצית.
זה הסרט הראשון בו הופיעו ביחד יום קרונין ואשתו ג'סיקה טנדי.
יום קרונין היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תקציר העלילה

בסתיו 1936 בורחים שבעה אסירים ממחנה הריכוז וסטהופן (שם פיקטיבי). הבריחה מתגלה כעבור זמן קצר. מפקד המחנה מכין שבעה צלבים שעליהם בכוונתו לצלוב את כל השבעה לעיני האסירים. בין השבעה נמצאים ג'ורג' הייסלר (ספנסר טרייסי) וארנסט ואלאו (ריי קולינס). הייסלר וואלאו נפרדים זה מזה וואלאו נתפס ומוקע על הצלב במחנה. הוא מת ונשמתו עולה לשמים ומכאן הוא ממשיך לספר על התפתחות העלילה.
הייסלר נמלט מהמחפשים וכלביהם ומטרתו להגיע לכתובת של חבר אנטי נאצי במיינץ. במיינץ הוא מגיע לבית חברתו לשעבר, נלי (קארן ורנה) ומבקש עזרה, אך היא אומרת לו שהיא נשואה ושיסתלק מהר אחרת תקרא לגסטפו. מסתבר שהחבר נעצר על ידי הגסטפו. הוא יוצא לרחוב ומתבונן עם כל האנשים איך הגסטפו עורך מרדף על הגגות אחרי נמלט נוסף - האקרובט ארנסט בלאני (ג'ורג' סוזן) שלבסוף מתאבד בקפיצה מהגג.
הייסלר נכנס לחנות בגדים של מאדאם מנלי (אגנס מורהד) ומבקש בשם מנלי לקחת את הבגדים שהזמין. היא מבחינה מיד במצבו, מציידת אותו בבגדים ובכסף ומפנה אותו לרופא יהודי, ד"ר לבנשטיין (סטפן גריי) שמטפל בידו שנפצעה בעת מנוסתו. ולא מדווח על כך לשלטונות.
הוא נזכר בידידו, פול רודר (יום קרונין) ומגיע לדירתו בה הוא מתגורר עם אשתו ליזל (ג'סיקה טנדי) ושני ילדיו. פול מרוצה מהשלטון ששיפר את מצב העובדים וכאשר הייסלר מגלה לו שהוא אסיר נמלט, הוא מבקש ממנו לעזוב, אבל מיד נמלך בדעתו ומחליט לעזור לו.
פול יוצר קשר עם המחתרת האנטי נאצית ובעזרת חבר מבית החרושת שהוא עובד, הוא מוצא לו מקום מסתור בפונדק. ביינתים הוא נעצר על ידי הגסטפו על ידי השוערת (הלנה וייגל) שדווחה על אדם זר שהתארח אצלו ולאחר חקירה ארוכה הוא משוחרר. בפונדק עובדת טוני (סיגה האסו) שמזהה אותו מתמונה שמפורסמת בעיתון בתוך מודעה שמכריזה על פרס 5,000 מרק על מי שימסור עליו מידע שיביא לתפיסתו.
טוני עוזרת לו ומתאהבת בו לזמן קצר. בינתיים הוא מקבל מהמחתרת כסף וכרטיס נסיעה באנייה להולנד. הוא אומר לה כי התעודד באמונתו באדם כשראה בכל הרוע מסביב גם אנשים טובים שעזרו לו וסיכנו את עצמם.
בסוף רואים את האוניה בדרך להולנד וגם את הצלב השביעי "שממתין" לו במחנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ספנסר טרייסי | ג'ורג' הייסלר |  |
| יום קרונין | פול רודר |  |
| ג'סיקה טנדי | ליזל רדר | אשתו של פול |
| אגנס מורהד | מאדאם מנלי | בעלת חנות בגדים |
| ריי קולינס | ארנסט ואלאו | אסיר נמלט/מספר |
| קארן ורנה | לני | חברה לשעבר של הייסלר |
| סטפן גריי | ד"ר לבנשטיין | רופא יהודי |
| סיגנה האסו | טוני | עובדת בפונדק |
הקאט

הקאט היא מידת נפח לנוזלים שהייתה בשימוש התרבות המצרית הקדומה והתרבות הפיניקית. הקאט אחד שווה ערך לכ-4.8 ליטרים. באותה תקופה נוצרו כלי חרס מעוגלים שקיבולתם נמדדה בהקאטים. ההקף של כלי חרס כדורי, בעל קיבולת של חצי הקאט, הוא אמה מלכותית אחת (כ-52 ס"מ). סולם המידות של ההקאט הוא סולם בו עוברים משלב לשלב על ידי חילוק בשניים או הכפלה בשניים.
הנרי ריינדרס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוקטובר 1903 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  26 באוקטובר 1981 (בגיל 78) 
 מדינה:  בלגיה 
 מקצוע:  בלשן 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (13 באוקטובר 1964) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הנרי ריינדרס
 
הנרי ריינדרס (בהולנדית: Henri Reynders,‏ 24 באוקטובר 1903 – 26 באוקטובר 1981) היה נזיר בנדיקטיני בלגי וחסיד אומות העולם.