stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס סובראג'
הערות שוליים

↑  בנפאל, מאסר עולם אורך 20 שנה
↑  אימת התרמילאים: "הנחש", הרוצח הסדרתי מצרפת, משתחרר מהכלא, באתר ynet, 21 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407877105171  PLWABN: 9811516731805606  BnF: cb12009958d (data)  ISNI: 0000 0000 2424 5388  LCCN: n79135690  NTA: 078215080  SUDOC: 028219775  VIAF: 13597606   WorldCat (עם VIAF): 13597606
קליפה (בוטניקה)

קליפת עץ אורן
הקליפה היא השכבה החיצונית של הגבעולים והשורשים בצמחים כגון עצים ושיחים. הקליפה מכסה ומגנה על העץ מפני נזקים ומחלות.
הקליפה מורכבת משלוש שכבות - הפלוגן, הפלאם והקמביום הווסקולרי. הקליפה יכול להוות בסביבות 10-15% מהמשקל הכולל של העץ.
קטנזארו

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם לנפה בה נמצאת העיר, ראו .
קטנזארו (באיטלקית: ‏Catanzaroקובץ:It-Catanzaro.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת נפת קטנזארו ובירת מחוז קלבריה שבדרום איטליה. קטנזארו היא מרכז עירוני תוסס עם מספר חופים. בקיץ, גלישה מקטנזארו לעיירת החוף סוברטו היא אטרקציה תיירותית חשובה.
היסטוריה

הנחות מסוימות גורסות כי מקור העיר בקולוניה יוונית עתיקה. השערות אחרות אומרות שקטנזארו התפתחה מהתיישבויות אחרות שהיו מפוזרות באזור של קטנזארו. תגליות ארכאולוגיות מראות שהעיר הייתה עיר פעילה עוד מתקופת הברזל. גנרל ביזנטי בשם ניקפורוס פוקאס נתן לעיר את השם "האבן של ניקפורו". הפיכתה של קטנזארו לעיר מבוצרת החלה על ידי גנרל בשם פלגיסיו שהתחיל בבניית טירה. בתחילת המאה ה-10 (כנראה שנת 903) העיר הביזנטית נכבשה בידי הסרצנים, מי שמצאו את האמירות ונתנו לעיר את השם הערבי קאטאנסאר. עדות לנוכחות הערבית המקום הייתה מציאת נקרופוליס מהמאה ה-8 שהיו בו כתובות ערביות.
בסביבות 1050 תושבי העיר מרדו כנגד הסרצנים והעיר חזרה להיות בשליטה ביזנטית. ב-1069, קטנזארו נותרה העיר האחרונה בקלבריה, לאחר התנגדות ארוכה, ליפול למצור של הנורמנים, שבנו את הטירה הנורמנית שקיימת עד היום. חלוצי אומנויות ומלאכות, ובמיוחד עיבוד של משי, סחרו עם מקומות אחרים באיטליה, ומדינות נוספות ממערב אירופה.
באמצע המאה ה-13, פרידריך השני, גרם לכך שקטנזארו תחזיק ישירות בכתר. במשך 14 שנה היה המקום תחום השלטון של לדיסלאוס מנאפולי, וב-1420 הועבר לניקולאס רופו. לאחר מרד של האנשים הכפריים, אלפונסו החמישי מאראגון לקח שליטה על העיר. ב-1528, קרל החמישי נתן אישור לקטנזארו להפוך את הנשר המלכותי לסמל המתאר את הגבעות שבראש העיר.
ב-1970 ירשה העיר את תואר בירת קלבריה מרג'ו די קלבריה.
שמות העיר במהלך ההיסטוריה

במהלך העיר השתנה שמה של העיר פעמים רבות:
קטאנזאריון, כהתיישבות יוונית
צ'טקיום, בתקופות הרומאים
האבן של ניקפורו, במהלך השלטון הביזנטי
קאטאנסאר, במהלך תקופת השלטון של הסרצנים
קטקם, בזמן הנורמנים
קטאנזאריו, תחת ממלכת נאפולי
קטנזארו, מאז איחוד איטליה ועד היום
אתרי העיר

הגשר הידוע של קטנזארו, עם קשת אחת בלבד, אחד הגבוהים באירופה.
הדואומו שנבנה על קתדרלה נורמנית שנבנתה בשנת 1121. הכנסייה כמעט נחרבה בהפצצות ב-1943, ולאחר מכן שופצה.
הכנסייה של סנטיסימו רוזאריו (המאה ה-15 או ה-16) עם מעבר פנימי בודד.
הכנסייה הביזנטית הקטנה סנט'אומובונו (המאה ה-11)
כנסיית סנטה תרזה.
שרידים של טירה נורמנית.
פורטה די ס. אגוסטינו ופורטה די סטראטו, שני השערים האחרונים שנותרו מהחומה של ימי הביניים שנהרסה ב-1805.
פלאצו נובילי (המאה ה-15), כיום בית העירייה.
פיאצה גרימאלדי, כיכר שנקראה על שם בית גרימאלדי.
הדואומו בשקיעה
בזיליקת סן ג'ובאני
צ'רניאחובסק

צ'רניאחובסק (ברוסית: Черняховск, עד שנת 1946 נקראה בשמה הגרמני "אינסטרבורג" Insterburg ‏האזנהקובץ:Insterburg.ogg‏Ⓘ‏, בליטאית: Įsrutis, בפולנית: Wystruć) היא עיר במרכז המובלעת הרוסית קלינינגרד, ומשמשת כמרכז המנהלי של ראיון צ'רניאחובסקי. העיר שוכנת בנקודה בה נפגשים הנהרות אינסטרוץ' (Инструч) ואנגראפה (Анграпа), ויוצרות את נהר פרגוליה.
היסטוריה

בשנת 1336, במסגרת מסע הצלב הפרוסי, הקימו אנשי המסדר הטבטוני מבצר, במקום בו מצוי העיר. בשנת 1376, במסגרת מסעי הצלב הצפוניים, נחרב המקום. ב-10 באוקטובר 1583 הוענקו לאינסטרבורג זכויות עיר. עם הקמת ממלכת פרוסיה בשנת 1701, נכללה בה אינסטרבורג.
העיר הייתה במאה ה-19 תחת שלטון פרוסי. בשנת 1905 נמנו בעיר כ-20,000 תושבים. בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי הרוסים.
באפריל 1943 הפציצו מטוסים רוסים את העיר ובדיווחים נטען שהעיר הייתה ל, גיהנם של אש". ביולי 1944, בעקבות כיבוש גרודנו, הוחל בפינוי נשים וילדים מאיסטרבורג ומכלל רפוסיה המזרחית. בסוף יולי דיווח רדיו גרמניה שהאזרחים בעיר צוידו בנשק ונשלחו לסייע בחזית נגד הפלישה הרוסית. לקראת סוף אוקטובר הוחל על ידי הצבא האדם בתנועת מלקחיים לכיבוש העיר וב-22 בינואר 1945 נכבשה העיר בידי הצבא האדום.
ב-1946 הוחלף שמה לצ'רניאחובסק על שם הגנרל הסובייטי איוואן צ'רניאחובסקי שנהרג בקרבות במזרח פרוסיה בפברואר 1945.
יהודים

בשנת 1905 נמנו בעיר 367 יהודים. הקהילה היהודית ב"אינסטרבורג" השתייכה לאיגוד הקהילות של מזרח פרוסיה. בשנת 1938 הייתה הקהילה בין הנפגעות של פוגרומי ליל הבדולח, בהם נחרב בית הכנסת אינסטרבורג.
רבי מקס בארמן היה רב באינסטרבורג.
ערים תאומות

לצ'רניאחובסק חמש ערים תאומות:
פולין ברזג דולני (אנ'), פולין
פולין גרודז'ונדז, פולין
פולין ונגוז'בו (אנ'), פולין
ליטא מריאמפולה, ליטא
גרמניה קירכהימבולאנדן (אנ'), ריינלנד-פפאלץ, גרמניה
הערות שוליים

1 2  הרוסים בפרוסיה, כיבוש אינסטרבורג, הצפירה, 24 באוגוסט 1914
↑  תלגרמי רויטר, מוריה, 26 באוגוסט 1914
↑  200 מפציצים רוסים מעל פרוסיה, הארץ, 25 באפריל 1943
↑  נכבשה גרודנו הרוסים עומדיס הכן לפלוש ישר לגרמניה, הַבֹּקֶר, 17 ביולי 1944
↑  קובנה שוחררה, עולים על קניגסברג, הצופה, 2 באוגוסט 1944
↑  הסתערות מלקחיים לכיבוש אינסטרבורג, דבר, 23 באוקטובר 1944
↑  רעם תותחי הסובייטים נשמע בברסלאו, הצופה, 23 בינואר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555091005171  GND: 4027156-0  LCCN: n83237174  MusicBrainz: addbbfd7-d0f1-4215-b2e6-32f5f7ef1665  NKC: ge316927  VIAF: 132567628   WorldCat (עם VIAF): 132567628 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פצצת פיצוח מסלולים

פצצת פיצוח מסלול מודרנית של התעשייה הצבאית
פצצת פיצוח מסלולים (פפ"ם) היא פצצה שלרוב כוללת חימוש מצרר, וייעודה הוא פגיעה במסלול המראה והוצאתו מכלל שימוש. הפצצה מוטלת מעל שדה תעופה אויב ומותירה סדקים עמוקים במסלול ומכתשים עמוקים שמצריכים תיקון מתמשך.
כפי הנראה, השימוש המכריע ביותר בפצצות פיצוח מסלולים התרחש בעת מלחמת ששת הימים. כחלק ממבצע מוקד תקף חיל האוויר הישראלי את חילות האוויר של מדינות ערב השכנות בפצצות אלה. הפצצות היו למעשה פצצות רב-שלביות: המעטפת החיצונית התפרקה עם פגיעה במסלול והשלב השני היו רקטות שביקעו את מסלול ההמראה ועשו בו שמות.
הפצצה במבצע מוקד > תכנון ההפצצה

בסוף שנת 1962 הורה מפקד חיל האוויר, האלוף עזר ויצמן, לראש ענף מבצעים, סא"ל יעקב נבו, לתכנן מבצע להפצצה של שדות התעופה של מדינות ערב. נבו בחר להיעזר בסרן רפאל סברון, מתכנן זוטר מענף מבצעים. השניים סברו כי תקיפה אפקטיבית של שדות התעופה הערביים צריכה להתמקד במסלולי ההמראה והנחיתה שתביא ללכידת המטוסים על הקרקע, ובכך תתאפשר השמדתם ביעפי תקיפה נוספים ותמנע נחיתה של מטוסי האויב שבאוויר.
מאחר שהמסלולים נבנו מבטון עבה, בחנו המתכננים חלופות שונות להשבתתם וערכו ניסויים. נמצא שכל סוגי אמצעי הלחימה שהיו בשימוש חיל האוויר אינם מתאימים לתקיפת המסלולים: ירי רקטות על מסלולי הבטון יוצר בהם חורים קטנים וקלים לתיקון, ירי תותחי המטוסים שורט קלות את הבטון ופצצות הברזל היצוק מקפצות על המסלול או מתגלגלות ממנו ועלולות להחטיא אותו ואף מסכנות את הטייס. המתכננים שקדו לפיכך בפיתוח פצצות ייחודיות שיפערו בבטון חור גדול שיביא להשבתתו למשך זמן מספיק עד ליעף התקיפה הבא.
למחלקת ההדרכה בחיל האוויר, בפיקוד שעיה גזית, הועברה בקשה לביצוע אימוני הפצצה מדויקת לטייסות חיל האוויר. בנגב שופץ מסלול ישן, הוצבו בו מטרות שמדמות מטוסי אויב ובו בוצעו האימונים להפצצת המסלול.
חיל המודיעין וענף מודיעין של חיל האוויר נתבקשו לאסוף מידע על כל שדות התעופה במדינות ערב. לאחר גמר האיסוף בנו המתכננים טבלאות מפורטות ומדויקות שבהן הקצו לכל שדה תעופה את מבני המטוסים המתאים להתקפתו, את המסלולים שיש להרוס, משקל הפצצות שיוטלו על כל מסלול וכו'. לכל שדה תעופה ומסלול הוגדרו נתיבי טיסה עד ליעד וזוויות כניסה ויציאה מיעף ההפצצה. על גבי מפות המסלולים סומנו המקומות במסלול שבהם יש להטיל פצצה בהתאם לסוגי המטוסים שבו ולמרחקי ההמראה הדרושים למטוסיו. בדרך כלל סומנו שתי פגיעות דרושות לכל מסלול במרחק של שליש מכל צד.
בשנות ה-70 בנו האמריקאים פצצות מסוג סנק-איי אך הן לא היו יעילות לחיל האוויר הישראלי משום שהן נועדו למטרות רכות ולא לחדירת מסלולים.
הפתרון עלה בדעתו של יואש צידון, והוא פנה לחברת מאטרה הצרפתית על מנת שתפתח פצצה זו. פצצה זו נקראה "אולר חד" או פפ"ם.
במהלך שנת 1965 נעשו מספר ניסיונות בפצצות אלו בידי טייסת 116 של חיל האוויר הישראלי. בהמשך אותה שנה נקנו זכויות הייצור של הפצצה, והיא שוכללה במעבדה המרכזית של תע"ש, בהנהלת אברהם מקוב. על ייצור פצצה זו קיבל מקוב את פרס ביטחון ישראל.
אורך הפצצה היה 1.6 מטר וקוטרה היה 18 ס"מ. הפצצה שקלה 70 ק"ג והראש הקרבי שקל 43.5 ק"ג.
הפצצה במבצע מוקד > הפעלת הפצצה

הפעלת הפצצה נעשתה במספר שלבים פשוטים. בהתחלה היה הטייס מטיל את הפצצה בגובה של מאה מטרים. לאחר מכן נפתח מצנח שהאט את הפצצה והיטה אותה לזווית של 60 מעלות, לאחר זמן קצר הופעל מנוע רקטי שהאיץ את מהירות הפצצה והיא התפוצצה לאחר כ-6 שניות. המכתש שיצרה פצצה זו במסלול תקני היה בקוטר של 5 מטרים ובעומק של כ-1.5 מטר.
הפצצה במבצע מוקד > במבצע מוקד

בחודש פברואר 1967 סופקו לחיל האוויר 253 פצצות מסוג פפ"ם, 187 מהסוג הקטן ו-66 מהסוג הגדול.
בשלב הראשון של מלחמת ששת הימים, שפרצה ב-5 ביוני, במבצע מוקד, נעשה שימוש בפצצות אלו על מנת להשבית את שדות התעופה המצריים. במהלך המלחמה השתמשו ב-155 פצצות שהוטלו בעיקר בגל התקיפה הראשון. הנפגעים העיקריים היו חיל האוויר הסורי ובעיקר חיל האוויר המצרי שספג אבדות קשות ובסיסיו המבצעיים שותקו כבר בימיה הראשונים של המלחמה. תוצאות המבצע היו השגת עליונות אווירית מוחלטת שאפשרה לחיל האוויר לסייע לכוחות השריון והרגלים ולסיים את המלחמה בשישה ימים.
לאחר המלחמה הייתה התעניינות נרחבת וכלל עולמית בנוגע לרכישת הפצצה.
הפצצה במלחמות נוספות

הפצצה הישראלית שודרגה על ידי הצרפתים בשנת 1977 והולידה את הפצצה "מטרה דורנדל". הפצצה שוקלת 450 קילוגרמים ומחוברים אליה מצנח נתיק, רקטת האצה ושני ראשי קרב. הפצצה הוטלה ממטוס שטס בגובה נמוך, בזווית הנכונה רקטת ההאצה שיגרה את הפצצה לעבר מסלול ההמראה ויצרה בו מכתש. שני ראשי הקרב התפוצצו גם הם וכך יצרו נזק נוסף והעמיקו את המכתש שנוצר על המסלול. הנזק מפצצה זו הרבה יותר קשה לתיקון מאחר שהיא פוגעת ביסודות של המסלול ולכן מצריכה טיפול רב יותר. חיל האוויר האמריקאי עשה שימוש בפצצה בעת מלחמת המפרץ בשנת 1991. הפצצות הוטלו מעל לשדות תעופה של חיל האוויר העיראקי ממטוסי F-111.
פצצת פיצוח מסלולים אכזרית מסוגה פותחה על ידי בריטניה. שמה היה JP233, ולא רק שהיא יצרה בורות במסלולי ההמראה בהם פגעה אלא הותירה בהם מוקשים מסוכנים. כלומר, צוותי תחזוקה שבאו לתקן את המסלול היו חשופים לפיצוץ משני שיכול היה להוביל לחבלה בגופם או למותם. בעקבות הסכם שאסר שימוש בהטמנת מוקשים עליו חתמה בריטניה, הנשק הוצא מכלל שימוש.
לקריאה נוספת

דני שלום, כרעם ביום בהיר: מבצע מוקד - כך הושמדו חילות האוויר הערביים במלחמת ששת הימים, 2002.
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, שדות הקטל: למה כל כך קשה להשמיד בסיס אווירי?, באתר כלכליסט, 19 בפברואר 2022
↑  יוסף עברון, תעש – בן הברית שנשכח במלחמת ששת הימים, באתר "מִזכּר", 4 ביוני 2014
קופילד

| --- | --- |

קמפוס אוניברסיטת מונש בקופילד
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 חבל ארץ:  ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה
 עיר אם:  מלבורן
 גובה:  36 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרוור:  5,748 (10 באוגוסט 2021)
 קואורדינטות:  37°53′02″S 145°01′36″E﻿ / ﻿37.884°S 145.0266°E﻿ / -37.884; 145.0266
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןקופילד(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןקופילד(למפת ויקטוריה רגילה) מלבורן ג'ילונג בלאראט בנדיגו מילדורה שפרטון וורנמבול טרארלגון ניו סאות' ויילס א ו ה ד ר ו מ י ת  הבירה מצר בסקופילד(למפת ויקטוריה מוגדלת) מלבורן ג'ילונג בלאראט בנדיגו מילדורה שפרטון וורנמבול טרארלגון ניו סאות' ויילס א ו ה ד ר ו מ י ת  הבירה מצר בסקופילד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קופילד (באנגלית: Caulfield) הוא פרוור של מלבורן, השוכנת בויקטוריה שבאוסטרליה. קופילד שוכנת 12 קילומטרים דרומית מזרחית ממרכז העיר. העירייה בה שוכן הפרוור, עיריית גלן איירה, ידועה כריכוז הגדול ביותר של יהודים וישראלים במלבורן, ובקרבתו שוכן בית הספר היהודי-רפורמי ביאליק קולג'.
בקופילד ממוקם אחד ממסלולי מרוצי הסוסים הגדולים ביותר באוסטרליה, וקמפוס של אוניברסיטת מונש, האוניברסיטה האוסטרלית הגדולה ביותר.
מקור השם

מקור השם של הפרוור לא ידוע באופן ודאי, אך נהוג לקשר אותו לאציל בארון קופילד האירי, או לג'ון קופילד, אחד החלוצים והמקימים של מדינת ויקטוריה באוסטרליה. השם קופילד נמצא בשימוש לכל המאוחר משנת 1853, והוא ממוקם באזור הנוכחי בו הוא נמצא היום גם במפות המוקדמות.
היסטוריה

האזור שבו שוכנת קופילד היה ביתם של בני אומת הבונוורונג (Boonwurrung). האבוריג'ינים המקומיים הסתמכו בעיקר על משאבי הים שמסביבם, הם ניזונו מאצות ומדגים החיים בפורט פיליפ, ולכן, לא ידוע על היסטוריה ארוכה של האבוריג'ינים בקופילד. אף על פי כן, כן זכורים קשרים מסוימים בין המתיישבים הבריטיים באזור לאבוריג'ינים מקומיים.
באמצע המאה התשע עשרה היה אזור קופילד אזור ביצתי ומישורי ששימש בעיקר כשטח השקיה ומרעה עבור רועי צאן שנעו מכיוון דרום-מזרח ויקטוריה אל אזור מלבורן, ההתיישבות באזור החלה בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה.
דמוגרפיה

בשנת 2021 מנתה אוכלוסייתו של הפרוור 5,748 איש.
הפרוור ידוע כאחד מריכוזי היהודים הגדולים ביותר במלבורן, ובמפקד האוכלוסין של שנת 2021 הזדהו כיהודים 41.4 אחוזים מאוכלוסייתו, כשהדת השנייה בגודלה היא נצרות קתולית עם 10.2 אחוזים בלבד. ארצות המוצא הנפוצות ביותר של תושבי קופילד היו דרום אפריקה, ישראל, הרפובליקה העממית של סין והודו.
השפות המדוברות ביותר היו אנגלית, רוסית, עברית ויוונית.
תחבורה

בפרוור שוכנת תחנת הרכבת קופילד, ממנה יוצאים רכבות אל מרכז העיר מלבורן, ולכיוון דרום-מזרח – לקרנבורן, פקנהאם ששוכנת למורדות הרי הדנדנונג ופרנקסטון בחצי האי מורנינגטון.
הערות שוליים

↑  Murray PR and Wells JC (1980), From sand, swamp and heath..., The City of Caulfield, p. 1, ISBN 978-0-9598392-6-5
1 2  Caulfield, הלמ"ס האוסטרלי, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467704805171  LCCN: no2002021308  VIAF: 167993811   WorldCat (עם VIAF): 167993811
צ'ארלס סטיוארט

קומודור צ'ארלס סטיוארט
צ'ארלס סטיוארט (באנגלית: Charles Stewart)‏ (28 ביולי 1778 – 6 בנובמבר 1869) היה קצין בצי של ארצות הברית.
קורות שירותו בצי

צ'ארלס סטיוארט נולד בפנסילבניה, עלה לים בגיל שלוש עשרה כנער קבינה, והתקדם עד דרגת רב חובל של אוניות סוחר. ב-9 במרץ 1798, במהלך ההכנות למלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, מונה סטיוארט ללוטננט בצי המלחמתי והוצב בפריגטה "יונייטד סטייטס" שנשלחה לסייר באיי הודו המערבית. ב-16 ביולי 1800 קיבל את הפיקוד על הסקונר "אקספרימנט", וזמן קצר אחר כך לכד שני פריבטירים צרפתיים ושחרר משביין כמה ספינות סוחר אמריקניות.
הוא פיקד תקופה קצרה על הפריגטה "צ'סאפיק" ב-1801 ועל הפריגטה "קונסטליישן" ב-1802. ב-1803, במהלך המלחמה הברברית הראשונה, הפליג לים התיכון בפיקוד הבריג "סיירן". הוא השתתף בהשמדת הפריגטה "פילדלפיה" בנמל טריפולי לאחר שנפלה לידי הקורסארים של טריפולי, נטל חלק בהסגר מן הים על העיר, והצטיין בהתקפות על האויב באוגוסט ובספטמבר 1804. עם סיום המלחמה השתתף עם שאר אוניות השייטת בהפגנת כוח מול תוניס, וב-1806 שב הבייתה כשהוא נושא דרגת קפטן.
כשפרצה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה פיקד סטיוארט על הבריג "ארגוס", ואחר כך על הבריג "הורנט" והפריגטה "קונסטליישן". מאחר שאוניות הצי המלכותי הבריטי הטילו הסגר על נמל נורפוק בו נמצאה אונייתו ולא יכלה להיחלץ ולצאת לים, נשלח סטיוארט ב-1813 לפקד על הפריגטה "קונסטיטושן" בבוסטון. ב-20 בפברואר 1815, במהלך הפלגה מבצעית באיי הודו המערבית, הכניעה אונייתו ותפסה שלל שתי אוניות מלחמה בריטיות, את אה"מ "סייאן" ואה"מ "לבנט". זמן קצר אחר כך נתגלה על ידי שלוש אוניות מלחמה בריטיות בפיקוד קפטן ג'ורג' רלף קולייר שיצאו לחפש אחריו. התנהל מרדף שבמהלכו הצליחו "קונסטיטושן" ואוניית השלל "סייאן" לחמוק בתחבולות מרודפיהן, ורק "לבנט" נתפסה.
לאחר המלחמה פיקד סטיוארט על שייטת הים התיכון מ-1816 עד 1820, ועל שייטת האוקיינוס השקט מ-1820 עד 1824. הוא שירת כקצין מינהלת הצי (naval commissioner) מ-1830 עד 1832, ופיקד על מספנת הצי בפילדלפיה מ-1838 עד 1841, ב-1846 ושוב מ-1854 עד 1861. ב-2 במרץ 1859 נתמנה על ידי הקונגרס ל"קצין דגל בכיר", תפקיד שנוצר במיוחד עבורו כהוקרה על שירותו המצוין. הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל ברשימת הקצינים בדימוס ב-16 ביולי 1862, ומת ב-6 בנובמבר 1869 בבורדנטאון, ניו ג'רזי. הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס בפילדלפיה.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בשטח אחוזתו בית הספר בורדנטאון, תיכון מקצועי פנימייתי לתלמידים אפרו-אמריקאים.
כמה מאחייניו שירתו גם הם בצי האמריקני, וביניהם קומודור צ'ארלס סטיוארט מקולי. נכדו, צ'ארלס סטיוארט פרנל היה מנהיג פוליטי אירי חשוב, שנאבק למען עצמאותה של אירלנד עד מותו ב-1891.
לקריאה נוספת

Smethurst, David. Tripoli: The United States' First War On Terror. New York: Presidio Press, 2007.
Maclay, Edgar Stanton. A History of the United States. New York, D. Appleton and Company, 1906.
הערות שוליים

↑  Maclay (1906), p. 205.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337577605171  ISNI: 0000 0000 2780 1511  LCCN: n86114703  NARA: 10572526  SNAC: w6h70q11  VIAF: 77801702   WorldCat (עם VIAF): 77801702
קורפוס הפאנצר ה-56 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בפברואר 1941 – 2 במאי 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  מבצע ויסלה-אודר  הקרב על ברלין
 פיקוד
 מפקדים
 
קורפוס הפאנצר ה-56 (בגרמנית: LVI. Panzerkorps) היה קורפוס שריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הקמת הקורפוס

הקורפוס גויס בגרמניה ב-15 בפברואר 1941 בשם "הקורפוס הממונע ה-56", והועמד תחת פיקוד אריך פון מנשטיין.
היסטוריה > מבצע ברברוסה

במהלך מבצע ברברוסה פיקד פון מנשטיין על הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ולחם עמו בקרב על לנינגרד. ב-13 בספטמבר 1941 מסר פון מנשטיין את הפיקוד על הקורפוס לפרדיננד שאל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם שאל עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה התשיעית.
היסטוריה > החזית המזרחית 1942 - 1945

ב-1 במרץ 1942 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, והשתתף בין היתר בלחימה כנגד הפרטיזנים כחלק מהארמייה התשיעית, מהארמייה הרביעית ומהארמייה השנייה לסירוגין במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 באוגוסט 1943 מונה פרידריך הוסבאך למפקד הקורפוס. ב-14 בנובמבר 1943 פרש הוסבאך לחופשה קצרה, וב-19 בדצמבר חזר לפקד על הקורפוס. ב-30 במאי 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה בהמשך לקבוצת ארמיות A, ולחם עימה בקרבות באוקראינה. ב-15 ביוני 1944 מונה יוהנס בלוק למפקד הקורפוס. בנובמבר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז ובהמשך במסגרת קבוצת ארמיות A, ולחם עימה במבצע ויסלה-אודר, שבמהלכו הוחלף מפקד הקורפוס ברודולף קוך-ארפאך.
היסטוריה > הקרב על ברלין

ב-12 באפריל 1945 מונה הלמוט ויידלינג למפקד הקורפוס שהיה חלק מהארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל תאודור בוסה. הארמייה הזאת הייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי שהצליחה להדוף את הרוסים ביום הראשון של הקרב על ברלין אבל אחר כך נאלצה לסגת.
ב-16 באפריל 1945 נפתח הקרב על ברלין. לאחר קרבות עזים נאלץ ויידלינג לסגת כדי להימנע מכיתור. באותו זמן פשטה שמועה שהוא העתיק את מפקדתו מדרום מזרח לברלין אל דבריץ מצפון לפוטסדם וממערב לברלין. כאשר נודע הדבר לבוסה והיטלר הם הורו להדיחו לאלתר, להעמידו למשפט צבאי ולהוציאו להורג. כשהודיע לו הנס קרבס על כך עזב ויידלינג את יחידתו ומיהר להפגש עם היטלר בפיהררבונקר.
הוא נפגש עם היטלר ב-22 באפריל 1945 והציג לפניו את פרטי הקרב הנכונים וכי נסוג 1-2 ק"מ בלבד כדי לא להיות מכותר והקורפוס שלו נמצא ממזרח לברלין ומגן עליה. היטלר התרשם ממנו ולא רק שביטל את החלטתו להוציאו להורג אלא שמינה אותו למחרת, ב-23 באפריל 1945, למפקד העיר ברלין. ויידלינג קבל בעל כרחו את התפקיד הבלתי אפשרי היות שידע שהמצב אבוד הוא השיב לקרבס שהודיע לו על המינוי: "חבל שלא הורית לירות בי, כך לא הייתי חייב לשתות מכוס התרעלה". הוא קבע את מפקדתו בבנדלרבלוק. ב-29 באפריל 1945 הגיע לישיבה בפיהררבונקר, אמר להיטלר שהקרב אבוד והציע להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר אך היטלר סירב ולמחרת התאבד ובעקבותיו גבלס וקרבס.
ויידלינג שהיה המפקד הבכיר ביותר בעיר החליט להיכנע. הוא שלח תשדורת לרוסים על רצונו להיכנע. לאחר שנענה חיובית הוא שלח את ראש מטהו קולונל פון דופינג שהציע כניעה של כבוד והפסקת אש מיידית. לאחר מכן התמסר ויידלינג לרוסים, הובא למפקדתו של גנרל וסילי צ'ויקוב ברובע טמפלהוף וחתם על כתב הכניעה אור ליום 2 במאי 1945.
מפקדים

אריך פון מנשטיין (15 בפברואר 1941 - 13 בספטמבר 1941)
פרדיננד שאל (13 בספטמבר 1941 - 1 באוגוסט 1943)
פרידריך הוסבאך (1 באוגוסט 1943 - 14 בנובמבר 1943)
אנטון גרסר (14 בנובמבר 1943 - 9 בדצמבר 1943)
פרידריך הוסבאך (9 בדצמבר 1943 - 15 ביוני 1944)
יוהנס בלוק (15 ביוני 1944 - 26 בינואר 1945)
רודולף קוך-ארפאך (26 בינואר 1945 - 12 באפריל 1945)
הלמוט ויידלינג (12 באפריל 1945 - 2 במאי 1945)
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצר ה-8
הדיוויזיה הממונעת ה-3
הדיוויזיה ה-290
סדר הכוחות > הקרב על מוסקבה

בקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצר ה-6
דיוויזיית הפאנצר ה-7
הדיוויזיה ה-129
סדר הכוחות > הקרב על ברלין

בקרב על ברלין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצר מינכברג
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-18
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-20
דיוויזיית הצנחנים ה-9
צ'ארלס סטוקלי

צ'ארלס קלארק סטוקלי (באנגלית: Charles Clark Stockley;‏ 6 בנובמבר 1819 –  20 באפריל 1901) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1873–1877, וכמושל דלאוור ה-45 בשנים 1883–1887.
ראשית חייו

צ'ארלס סטוקלי נולד ליד העיירה ג'ורג'טאון שבדלאוור כבנם של ג'ייהו והאנה רודני קולוק סטוקלי. בשובו מלימודיו בפילדלפיה ב-1839, הוא לימד במשך שבע שנים בבית ספר, ופתח חנות כלבו בעיירה מילסבורו. עיסוקו העיקרי היה חקלאות בשטחי הקרקעות הרחבים שהיו בבעלותו. בסופו של דבר הוא היה לאחד ממגדלי האפרסקים המרכזיים במזרח מחוז סאסקס. ב-1859 נשא סטוקלי לאישה את אלן אנדרסון, ולשניים נולדה ילדה אחת.
קריירה פוליטית

סטוקלי שימש כגזבר של מחוז סאסקס, וב-1856 היה לשריף של המחוז. הוא נבחר כחבר הסנאט של דלאוור, וכיהן בו בשנים 1873–1877. במושב האחרון של הסנאט הוא היה יושב ראש הבית. כמעט שמונה שנים לאחר מכן גייסו אותו הדמוקרטים כמועמד המפלגה למשרת מושל דלאוור. לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, אלברט קארי, הוא כיהן כמושל מ-16 בינואר 1883 ועד 18 בינואר 1887.
הרוב במפלגה הדמוקרטית עדיין הגדיר את עצמו אז כ"מפלגה של האנשים הלבנים", ועדיין קידמו סדר יום שמתח ביקורת על זכות הבחירה של האפרו-אמריקאים, כ"מדיניות בלתי שפויה של השקעה בגזע בור ונחות עבור הזכויות המקודשות להצבעה". על כל פנים, משחלפו אז עשרים שנה לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, הושמעו הקולות הראשונים בעד סובלנות. בפרישתו, ציין סטוקלי ש"האזרחים השחורים שלנו משפרים את זכויותיהם באמצעות מאמצים ראויים לשבח כדי לרכוש לעצמם בתים וחינוך לילדיהם. הדעה הקדומה נגד הענקת זכות הצבעה עבורה נעלמת במהירות, ואני בטוח שעד מהרה היא תעלם כליל".
מותו

צ'ארלס סטוקלי נפטר בביתו שבג'ורג'טאון ב-20 באפריל 1901. הוא נטמן בכנסיית סנט פול האפיסקופלית שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 231-232.
קים פיק

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1951 סולט לייק סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בדצמבר 2009 (בגיל 58) מרי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Holladay Memorial Park 
 
קים פיק (באנגלית: Kim Peek;‏ 11 בנובמבר 1951 - 19 בדצמבר 2009) היה אמריקני שנחשב שוטה-עילוי בעל זיכרון חזותי, שהצטיין במיוחד בזכירת תאריכים היסטוריים וידע כללי רחב מאוד. בתחילה שיערו כי הוא לוקה באוטיזם, אך ב-2008 נמצא כי סבל כנראה ממחלה נדירה בשם תסמונת FG בה אין הפרדה בין חלקו השמאלי והימני של המוח והוא פועל כאחודה אחת, עקב פגיעה בקורפוס קלוסום. בהשראת חייו צולם הסרט "איש הגשם".
ביוגרפיה

קים פיק נולד בסולט לייק סיטי שביוטה עם מקרוצפליה (ראש גדול מעבר לנורמה). אביו, פראן פיק, ליווה אותו מלידתו, וגם לאחר שאובחן כאוטיסט המשיך קים לחיות עם אביו.
ב-1984 פגש התסריטאי בארי מורו את קים פיק והחליט בהשראת דמותו לכתוב תסריט. מורו שיתף בתסריט את דסטין הופמן, שלמד לגלם את הדמות בתסריט המבוססת על פיק. כביטוי להערצה כלפיו, אמר הופמן לפיק "I may be the star, but you are the heavens" ("אני אולי הכוכב (בסרט) אבל אתה השמיים"). התסריט יצא לפועל בסרט "איש הגשם", שיצא לאקרנים בשנת 1988. על חייו ודמותו של פיק נעשה לאחר מכן, ב-26 בנובמבר 2006, הסרט הדוקומנטרי "איש הגשם האמיתי".
במחקר שנעשה ב-2008 נמצא כי קים פיק לא סבל כנראה מאוטיזם, אלא ממחלה גנטית נדירה בשם תסמונת FG הקשורה לכרומוזום X, ויוצרת עיכוב התפתחותי ובעיות גופניות שמתבטאות במקרוצפליה, טונוס שרירים נמוך, פיגור שכלי, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, תווי פנים ייחודיים ועוד.
פיק נפטר ב-2009, בגיל 58, לאחר התקף לב.
יכולותיו של קים פיק

בין יכולותיו של פיק ניתן למנות זיכרון כל דף ספר שקרא לאחר קריאה אחת בלבד, ואף הקריאה עצמה התבצעה על שני העמודים בו זמנית. במספר מקרים נעזרו ביכולותיו של פיק בעבודה עם חולי מחלת אלצהיימר מבוגרים - בזכות ידיעת ההיסטוריה המקיפה שלו הוא עזר לחולים לשחזר את ילדותם באמצעות ידיעותיו לגבי השנה בה נולדו וחישוביו לגבי המדינות בהם שהו בזמנים שונים.
פיק היה גם עורך הרצאות בהם היה מסביר על מחלתו ומדגים את יכולתו הפנומנלית.
עם זאת, פיק סבל מקשיים בתפקוד היומיומי, למשל לא היה מסוגל להתגלח לבד, הוא הבין מטפורות באופן מילולי ולא הבין מושגים מופשטים מדי, הוא זיהה יצירות מוזיקה קלאסיות רבות אך התקשה לנגן אותן.
בסרט "המוח הגדול" שנעשה על הגאון האוטיסט דניאל טאמט, אמר פיק לדניאל "יום אחד תהיה גדול כמוני".