stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת קלרמון
ארבעת המקורות שנותרו מהוועידה

נותרו ארבע גרסאות עיקריות שנשתמרו מנאומו, שמתארים בצורה חלקית את עיקרי הדברים, לפי סדרי העדיפויות של כל כותב. כל תיאור נכתב מנקודת מבט שונה וכן מספר שנים שונה לאחר הוועידה עצמה. כיוון שכך, כל גרסה מתמקדת בנושאים שונים ומדגישה את מה שהכי מעניין את האוכלוסייה ממנה מגיע הכותב.
גרסה אחת היא של פולכר, כומר משרטר, יועץ של מלך ירושלים הצלבנית, שנכח בוועידה. הוא כתב את תיעודו בין שנה לשנתיים אחרי סיום המסע, בחיבורו "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana). הוא מדגיש בכתביו את הצורך והחשיבות בעזרה לאחיו הנוצריים בהפיכת שודדים לחיילי המשיח. גרסה אחרת היא של רוברט מריימס, שייתכן ונכח בוועידה. הוא כתב את גרסתו בשנת 1107 בערך, בכרוניקה שלו "ההיסטוריה הירושלמית" (Historia Hierosolymitana) (אנ'). הדגש העיקרי בתיאורו הוא על הצלת הקבר הקדוש של ישו וירושלים וכן בחשיבות שבהגנה על הכנסייה המזרחית ובהפיכת 'רוצחים' לאבירי המשיח. לעומת זאת, גיבר מנוז'ן (אנ'), בחיבורו "מעשי האל בידי הפרנקים" (Dei gesta per Francos), עסק בשחרור ירושלים, אסכטולוגיה, הגנה על צליינים משוד, ומיסוי. הגרסאות הללו נכתבו זמן רב לאחר קיום הוועידה ובאים מאזורים שונים. על כן, כל תיעוד שכזה נכתב לפי מסורות שונות של כתיבה ותיעוד, מה שיצר הבדלים משמעותיים בין הכתבים. הכתבים המאוחרים יותר מעידים על גישת הכותבים למסעי הצלב ולא רק מציגים עובדות היסטוריות אובייקטיביות.
נאום

בנאומו, פירט האפיפיור אורבן ה-2 את כל הסיבות שיניעו לוחם נוצרי לצאת למסע לארץ הקודש. לפי חלק מהתיאורים, בתחילה תיאר באופן קורע לב את הסכנות העומדות בפני האימפריה הביזנטית עקב התפשטות האסלאם, ולאחר מכן את הסבל שסובלים הנוצרים בארץ הקודש. לבסוף, הזכיר לנוכחים, ובעיקר לאצילים שהצטרפו, את הקרבות הקודמים בהם השתתפו ואת גבורתם הרבה. בתמורה ליציאתם למסע וכיבוש ארץ הקודש מיד הכופרים, הבטיח האפיפיור לשומעיו נחלה בארץ הקודש שהיא גן עדן עלי אדמות. ליוצאים לקרבות הובטחה הגנה כנסייתית על ביתם ומשפחתם, ומתוקף סמכותו העליונה, אף הבטיח להם מחילת חטאים ומלכות שמיים.
גרסת פולכר משרטר בחיבורו "ההיסטוריה הירושלמית"

פולכר פותח את ציטוטו של האפיפיור בקריאה לבישופים לתקן את עצמם והתנהגותם. הוא מזכיר שזהו הכרחי על מנת להיות מסוגלים לסייע לכפופים ולחברי הקהילה. הוא מזהיר שוב מפני סימוניה וחילון הקהילה הכנסייתית. הוא ממשיך ומחדד את החשיבות בשמירה על אנשי הכנסייה מפני רעות וחולות, גנבים ושותפים לעבירה. לדבריו, יש חשיבות עליונה בהגנה ועזרה לכלל הנוצרים. מתוך הנקודה הזו, הוא יוצא לאמירותיו ליתר האימפריה הביזנטית.
הוא קורא לכלל הנוצרים, העשירים עם העניים, האבירים עם הרגלים, לסייע בגירוש הטורקים מאדמות האימפריה הביזנטית. "הו, מה רבה תהיה החרפה אם עם כה בזוי, מוות ועבד לשדים, יגבר על עם שחונן באמונת האל הכל יכול והזוהר בשמו של המשיח!". הוא מזכיר שהמלחמה הזו של כל כלל הנוצרים, "יהיו נא עתה חיילי המשיח מי אשר עד כה היו שודדים".
פולכר לא מזכיר את ירושלים כלל, מה שתמוה כיוון שהוא המתעד שכתב הכי קרוב לאירוע עצמו מבין ארבע הגרסאות שנותרו. מאחר שהוא המתעד היחיד שכתב כך, חלק מהחוקרים גורסים שזו הוכחה ניצחת שירושלים נתפשה תוך כדי המסע, שהרי כל הכותבים לאחר מכן ידעו שקמה ממלכה שבירתה ירושלים וסיפקו סיפור ניצחון ססגוני בהרבה.
גרסת בודרי מדול (או בורגיי)

גרסה זו פותחת בתיאור הקשיים שחווים הנוצרים בירושלים ובמזרח, והזלזול שהנצרות כדת סופגת כאשר הכובשים הטורקים הופכים את הכנסיות לאורוות. לפי בודרי, האפיפיור מייד עובר לדבר על ירושלים באווירה מפוחדת ומבויישת. לדבריו, העיר "נרמסת עתה בטומאת עובדי האלילים, והיא [...] רחקה מפולחן האל". הוא פונה לרגשות הנוכחים כדי להכין את בקשתו מהם, "אתם שהלכתם לשם וחזרתם, אילו פגישות פגעו בכם; אתם שהקדשתם את גופכם ודמכם לאל [...]". הוא מביע ביקורת כלפי האצילים האירופאים שיוצאים למלחמות לא-להם בארצות רחוקות, כאשר הם מזניחים את מלחמות המשיח. על כן, עליהם להצטרף למטרה ולהילחם למען המשיח ולא לעמוד בצד ולחזות בסבל.
גרסתו של גיבר מנוז'ן

בתיעודו את נאום האפיפיור, גיבר פותח בחשיבות של ערים וכנסיות מסוימות לעומת אחרות. הוא אומר לאבירים כי עליהם "להשתדל ככל האפשר" שתיטהר קדושת העיר ירושלים והקבר הקדוש, "אשר מחוללים שוב ושוב בנוכחות הגויים", וטוען: "אם בימי קדם זכו המכבים בשבח החסידות הגדולה ביותר, משום שנלחמו למען הטקסים והמקדש, הרי ניתן לכם בצדק, הו אבירים נוצרים, שתגנו בנשק בנחישות על חירות המולדת". הוא אומר לאבירים כי עד כה נלחמו מלחמות מיותרות ולא צודקות ובזבזו את זיעתם לשווא. אולם "עתה אנו מציעים לכם מלחמות שמצוי בהן הגמול המפואר של המרטיריון, אשר לו תהילת-עכשיו ותהילת עולם". הוא מציע לאבירים את ירושלים.
הוא טוען כי גם אם ישו לא היה חי בירושלים מעולם, הרי שהעובדה "מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים" לבדה, חייבת הייתה לעורר את האבירים "לצאת לעזרת הארץ והעיר". גיבר מתאר את "המעיין הירושלמי" שממנה נובעת כל התורה הנוצרית. הוא מתאר את ירושלים בתור העיר החשובה ביותר לקתולים ואת הסכנה הטמונה באנטיכריסטוס, ולבסס מחדש את הנצרות בירושלים. ואם לא די בכך למען הזכרת חשיבות העיר, הוא מזכיר את העולים לרגל העומדים בפני שודדים שקורעים את עקבי נעליהם למציאת כל דבר מוסתר, מכריחים לבלוע סם הגורם להקאה, ולבסוף גם משסעים את בטניהם. על מנת למנוע את החילול וההרג הזה, יש לשלוח אבירים להגן על העיר.
גרסת רוברט מריימס (רוברט הנזיר)

רוברט פותח את תיאורו בקריאה לפרנקים, "העם הנבחר והאהוב על האל [...]; עם הנבדל מכלל האומות, הן במקומה של ארצכם, הן באמונתכם הקתולית [...]: אליכם מכוונת דרשתנו." מיד לאחר מכן, הוא מזכיר את ירושלים וחשיבותה העליונה. הוא מספר על העוולות שעושים הפרסים, עם מנוכר לאל לחלוטין, לאחר שפלשו לארצות הנוצרים. לדבריו, הפרסים הורסים את הכנסיות ומחללים מזבחות.
רוברט ממשיך בתיאוריו על האימפריה הביזנטית שנדחקת ומאבדת משטחה בידי האויב הפרסי. "ועל מי מוטל הנטל להשיב שטח זה, אם לא עליכם, אשר לכם מעל לשאר העמים העניק האל תהילת נשק בולטת, גדולת נפש, כושר גופני וכוח להשפיל את קודקוד שערם של המתנגדים לכם?"
הוא מזכיר להם את הרקע ממנו הגיעו - את כיבושי קרל הגדול ובנו לואי החסיד, שהרסו ממלכות עובדי האלילים, במטרה לעוררם לקרב על הקבר הקדוש. הוא מצטט פסוקים מהברית החדשה אשר מציבים את אהבת האל מעל אהבת המשפחה והחיבה לרכוש. רוברט אף מציין כי היציאה למסע תסייע להם לזנוח את המריבות הקטנות שבינם לבין עצמם, ותכווין את כל האגרסיות החוצה כלפי האויב המשותף.
רוברט קורא לירושלים "טבור העולם, הארץ הפורייה מכולן, כעין גן עדן אחר של הנאות". הוא מחזק את קדושתה וחשיבותה כדי להדגיש את גודל האסון שהיא שעבוד העיר לכובש זר ואכזר.
סוף דבר

במאה ה-20 יצאו מחקרים אשר סקרו את הנסיבות העובדתיות שיכלו להוביל לנאומו של האפיפיור. לפיהם, ביזנטיון אכן פנו למערב אך לא על מנת לשחרר את ירושלים, והן לא במטרה להקל על העולים לרגל. לפי יהושע פראוור, הנוצרים לא נפגעו כלל בידי הסלג'וקים. לגישתו, הקושי לא היה בין הנוצרים לסלג'וקים אלא בין הכנסייה הנוצרית לכנסיות של כיתות שונות. במחצית השנייה של המאה האחת-עשרה, הכנסייה היוונית שאפה לאחדות בין כלל המסורות הנוצריות. על כן, לא רק שהנוצרים בירושלים לא ראו בסלג'וקים אויבים, אלא אף ראו בהם גואלים מהשאיפות הכפייתיות של הממלכה הביזנטית.
הערות שוליים

↑  סכיזמה היא ביטוי שבו מכנה הכנסייה הקתולית כל מקרה בו נותקו יחסים עם פטריארך ביזנטי כלשהו, מסיבה כלשהי. הסכיזמה היא הפילוג בין שתי הכנסיות ב-1054
1 2 3  איריס שגריר, מסעי הצלב, היסטוריה והיסטוריוגרפיה, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, הקריה ע"ש דורותי דה רוטשילד, 2014
↑  סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים, אידיאולוגיה ופוליטיקה, כרך ג', בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, הקריה ע"ש דורותי דה רוטשילד, 2006
1 2  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 63.
↑  ספר ישעיהו, פרק ב', פסוק ג'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260169905171
היסטוריה של הפיליפינים

פרדיננד מגלן הגיע אל הפיליפינים ב-1521 והביא אותם לתשומת לבם של תושבי אירופה.
ההיסטוריה של הפיליפינים מתחילה עם הגעתם של בני האדם הראשונים אל האיים, לפני כ-67,000 שנים. דרך הגעת בני האדם הראשונים לפיליפינים שנויה במחלוקת. יש חוקרים שסבורים כי ההגעה הייתה דרך גשרי יבשה בעוד חוקרים אחרים סבורים כי הגעת בני האדם לפיליפינים התבצעה על ידי רפסודות או כלי שיט פרימיטיביים אחרים. האירופים הגיעו אל הפיליפינים רק ב-16 במרץ 1521 כאשר התגלו האיים על ידי מגלה הארצות פרדיננד מגלן במסעו מסביב לעולם. החל מ-1565 החל יישוב האיים על ידי הספרדים בהנהגת מיגל לופס דה לגאספי. ההתיישבות החלה באי סבו והצפינה אל האי לוזון שם התרכזה בעיקר באזור מנילה שהפכה עד מהרה לעיר הבירה. במשך יותר מ-300 שנים היו הפיליפינים מושבה ספרדית.
המהפכה הפיליפינית החלה באפריל 1896 והגיעה לשיאה עם הכרזת העצמאות ויצירת הרפובליקה הפיליפינית הראשונה. חוזה פריז שסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד, העביר את השלטון באיים לידי ארצות הברית. השלטון הקולוניאלי של ארצות הברית בפיליפינים החל בדצמבר 1899. מידה רבה של שלטון עצמי ניתנה לפיליפינים ב-1935, אך עזיבת ארצות הברית, שהייתה מתוכננת ל-1946 נדחתה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש האיים על ידי יפן. ב-1944 שבה ארצות הברית, בהנהגת הגנרל דאגלס מקארתור וכבשה את האיים, על מנת לשוב ולהעניק להם את עצמאותם.
החל משנת 1972 שלט באיים הדיקטטור הצבאי פרדיננד מרקוס. בתקופת המלחמה הקרה נהנה מרקוס, שהיה פרו-מערבי, מתמיכתה של ממשלת ארצות הברית, על אף שהשיטות הרודניות בהן החזיק בשלטון, והשחיתות האישית שליוותה את משטרו היו ידועות. ב-1986 הביא מרי עממי להפלת משטרו של מרקוס, ליציאתו לגלות בארצות הברית, ולקיום בחירות דמוקרטיות. בשנת 2022 עלה לשלטון בבחירות דמוקרטיות בנו, פרדיננד מרקוס ג'וניור, שמכהן כנשיא.
מאז נפילת מרקוס היו הפוליטיקה והכלכלה באיים לפחות יציבים, והשגשוג הכלכלי של שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 לא שב.
היסטוריה מוקדמת (עד 1521)

האנשים הראשונים שהגיעו אל אדמת הפיליפינים היו שייכים לשלוש קבוצות אתניות: נגריטוס, מלאי ופרוטומלאי. הנגריטוס הגיעו אל האיים בתקופת הקרח לפני 30,000 שנים, דרך גשרי אדמה שקישרו אותם לאסיה ובורנאו. קבוצות האוכלוסייה שהגיעו בעקבותיהם, לאחר הצפת גשרי האדמה, הגיעו בדרך הים במהלך אלפי השנים הבאות.
בשלבים הראשונים, המבנה החברתי והפוליטי של הפיליפינים היה מגוון מאוד, אולם עם הזמן התפתח דפוס אחיד בכל האיים. יחידת היישוב הבסיסית בפיליפינים נקראה בארנגאי, והחברה עצמה התחלקה לאצילים, ולקבוצה שנקראה לפני השלטון הספרדי תלויים. התלויים כללו בתוכם מספר קבוצות - איכרים וחקלאים חסרי אדמה, אלו שאיבדו את החופש שלהם בשל ענישה פלילית או חוב, ועבדים שכללו בעיקר שבויי מלחמה. רק בקרב מגדלי האורז באזור צפון לוזון היה קיים המושג של רכוש פרטי.
האסלאם הגיע אל הפיליפינים באמצעות סוחרים מאינדונזיה, ועד המאה ה-16 התבסס בארכיפלג סולו והתפשט למינדנאו. האסלאם הגיע למנילה ב-1565 ולמרות זאת מעולם לא הפך לדת מרכזית באזור. האינדונזים גם הביאו אל האיים את המושג של טריטוריה שבטית, אולם כמו האסלאם גם רעיון זה לא התפשט בכלל האיים. כשספרד הגיעה אל הפיליפינים במאה ה-16 רוב האנשים על האי עדיין חיו במסגרת הקבוצות המכונות בארנגאי.
תחת שלטון ספרדי (1521 - 1898) > המסעות הספרדים הראשונים

האירופים הראשונים הגיעו אל האי בשנת 1521 כאשר הגיע פרדיננד מגלן  אל האי סבו במסגרת מסעו מסביב לעולם. מגלן הכריז על האיים כחלק מספרד, וקרא להם איי סן לאזרו. הוא גם יצר קשר עם בני המקום ואף המיר את דתם של חלק מהם לנצרות. לאחר סכסוך נהרג מגלן על ידי לפו-לפו - ראשו של אחד השבטים. בשנים הבאות יצאו מסעות ספרדיים נוספים לכיוון הפיליפינים וב-1543, קרא רוי לופס דה וייאלובוס, שהוביל את אחד המסעות, לאיים סאמאר ולייטה - הפיליפינים, על שם פליפה השני, שם שמאוחר יותר הפך לשמה של כל קבוצת האיים.
תחת שלטון ספרדי (1521 - 1898) > כמושבה ספרדית

ההתיישבות הספרדית הקבועה החלה באיים רק ב-1565 עם מסעו של מיגל לופס דה לגאספי ממקסיקו (שנקראה אז ספרד החדשה) לאי סבו. לאחר שהביס את השליט המוסלמי באזור, הקים דה לגאספי את בירתו בעיר מנילה בה בחר בגלל מפרצה המצוין, האוכלוסייה הרבה שבה וקרבתה לשדות האורז. עד מהרה הפכה מנילה למרכז הכלכלי, הצבאי, הדתי והמנהלי באזור. למרות התנגדותה של האימפריה הפורטוגזית, שרצתה לשמור על מונופול כלכלי בכל הנוגע לדרום-מזרח אסיה, סיפקו הפיליפינים את הבסיס שלו נזקקו הספרדים כדי להתחרות בפורטוגזים. עד מלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1821 לא נחשבו הפיליפינים כמושבה בפני עצמה, אלא כמחוז ממחוזות "ספרד החדשה".
בפועל, השתלטו הספרדים על הפיליפינים תוך שימוש מועט באלימות, בשל העובדה שפרט למוסלמים, רוב האוכלוסייה לא הביעה התנגדות. הבעיה המרכזית בה נתקלו הספרדים באזור הייתה שעבוד המוסלמים במינדנאו וארכיפלג סולו. המוסלמים, בתגובה להתקפות נגדם, פשטו על אזורים בלוזון וויסאיאס שהיו תחת שליטת הספרדים. הספרדים תקפו את המוסלמים שוב ושוב אולם רק באמצע המאה ה-19 הם הצליחו להשיג הכרעה.
דת ומדינה היו בלתי נפרדות בחברה הספרדית בה הייתה המדינה אחראית על כל המוסדות הדתיים. עבור הספרדים, אחת המטרות בכיבוש הפיליפינים הייתה המרת דתם של בני האזור לנצרות, ובזאת הצליחו בשל העובדה שבאזור הייתה רק דת ממוסדת אחת - האסלאם, ואף היא הייתה נפוצה רק בדרום. לכנסייה הייתה משיכה רבה עבור תושבי הפיליפינים, במיוחד לאחר שעקרונות מהתרבות הפיליפינית שולבו לתוכה, ותוך זמן קצר הפכו הנוצרים באזור לרוב, בעוד שהמוסלמים ממינדאנו ועובדי האלילים מלוזון הפכו למיעוט המנוכר משאר האוכלוסייה.
את ניהול המדינה עצמה ביצעו הספרדים באמצעות מינוי מנהיגים מקומיים, דבר שיצר באופן מיידי מעמדות בחברה. אחד השינויים הגדולים ביותר תחת השלטון הספרדי, היה הרעיון של רכוש פרטי, להבדיל מהשיתוף שהיה נהוג עד אז. מבחינה כלכלית, לא הביאה השליטה בפיליפינים רווחים לספרדים, ומלחמה ארוכה עם האימפריה ההולנדית בשילוב עם הקרבות החוזרים ונשנים עם המוסלמים כמעט רוקנה את הקופה שהוקצתה למושבות. ההכנסה העיקרית של הפיליפינים באה ממסחר. במסגרת נתיב המסחר של הגליאון של מנילה היו יוצאים מספרד החדשה בספינות הנושאות מטבעות כסף, עוגנות בפיליפינים, ומחליפות את הכסף בסחורות שהובאו מסין. לפיליפינים לא היה מסחר ישיר עם ספרד.
סופו של השלטון הספרדי והרפובליקה הראשונה

השלטון הספרדי בפיליפינים נפסק במשך תקופה קצרה בעקבות מלחמת שבע השנים בין אנגליה לספרד, לאחר שב-1762, חיילים אנגלים פלשו וכבשו את האיים. בעקבות חתימת הסכם פריז ב-1763 חודש השלטון הספרדי ב-1764. אירועים אלו החלישו מאוד את כוחם של הספרדים באזור, והובילו בסופו של דבר למרד נגדם. בשנים הבאות השילוב של הפיתוחים בפיליפינים ומחוצה להם, שתרם לכניסתם של רעיונות חדשים לאזור, ופתיחת תעלת סואץ ב-1869, שקיצרה את המסע בין אסיה לאירופה, הוביל לדור חדש של פיליפינים ממעמד גבוה שחונכו באירופה.
בין השנים 1887 ל-1891 פרסם חוסה ריזאל, אחד מבני הפיליפינים שלמדו באירופה, את שני ספריו בנוגע לאי הצדק בחברה הספרדית הקולוניאליסטית. ספרים אלו דחפו את הפיליפינים לדרוש ייצוג הולם בחברה, ומאוחר יותר עצמאות, דרישה שנדחתה על ידי בתי המשפט הספרדים.  ב-1896 פרצה המהפכה הפיליפינית נגד ספרד. ריזאל הואשם בבגידה והוצא להורג באותה שנה.
ב-1898, התפוצצה ספינה אמריקנית בשעה שעגנה בנמל הוואנה שבקובה. העיתונות והציבור האמריקני האשימו את הספרדים בפיצוץ ומלחמת ארצות הברית–ספרד פרצה. לאחר שהביסו את הצי הספרדי, פנו האמריקנים אל אמיליו אגינלדו, (לשעבר מנהיג במחתרת הפיליפינית שעזב את ארצו לאחר שרצח את המנהיג השני של התנועה בעקבות סכסוכים פנימיים) והזמינו אותו לשוב אל הפיליפינים בתקווה שהוא ינהיג אותם נגד הספרדים. הכוחות האמריקנים, שלוו באנשיו של אגינלדו שלחמו בצידם, השתלטו כמעט על כל האי לוזון. ב-12 ביוני 1898 הכריז אגינלדו על עצמאות והקים את הרפובליקה הפיליפינית הראשונה תחת החוקה הדמוקרטית הראשונה באסיה.
בשלב זה הגיעו כוחות גרמנים אל האיים והודיעו שאם ארצות הברית לא תכריז על הפיליפינים כמושבה הם יעשו זאת. בקרב מנילה כבשה ארצות הברית את העיר מהספרדים. קרב זה סימל את סופו של שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לפיליפינים, שכן האמריקאים מנעו מהצבא הפיליפיני להיכנס לעיר, וכבשו אותה בעצמם, תוך פגיעה עמוקה ברגשות הפטריוטים הפיליפינים. ארצות הברית, החליטה לבסוף שאין בכוונתה להחזיר את הפיליפינים לספרד או לתת לגרמניה לכבוש אותם. ב-1898, בהסכם פריז שסיים את המלחמה בין ארצות הברית לספרד, הוחלט כאחד מהתנאים לשלום בין המדינות, שארצות הברית תקנה מספרד את הפיליפינים בתמורה ל-20 מיליון דולר. נציגם של הפיליפינים לא זכה להביע את מחאתו שכן אף אחת מהמדינות לא זיהתה את המורדים הפיליפינים כממשלה חוקית. החלטה זו הובילה לבסוף למלחמת ארצות הברית בפיליפינים.
תחת שלטון ארצות הברית (1898 - 1946)

בתחילה ראו בני הפיליפינים את מערכת היחסים עם ארצות הברית כמערכת הבנויה על מאבק באויב משותף, ספרד. הפיליפינים סיפקו לארצות הברית מידע מודיעיני וסיוע צבאי. לאחר שהתברר לתושבי האיים כי גם לאחר גירושם של הספרדים מאדמת האיים אין ארצות הברית מתכוונת לעזוב את האזור, התערערו היחסים בין הפיליפינים לארצות הברית, גבר המתח המדיני, ולבסוף פרצה מלחמה.
תחת שלטון ארצות הברית (1898 - 1946) > מלחמת ארצות הברית בפיליפינים

הקרבות פרצו ב-4 בפברואר 1899, לאחר ששני חיילים אמריקאים הרגו שלושה חיילים פיליפינים באחד מפרבריה של העיר מנילה. אירוע זה הצית את מלחמת ארצות הברית בפיליפינים- מלחמה שהייתה יקרה יותר והביאה לאבדות רבות יותר ממלחמתה של ארצות הברית בספרד. כ-126,000 חיילים אמריקאים השתתפו במלחמה ו-4,234 מתוכם איבדו בה את חייהם. מנגד, 16,000 חיילים ובין 250,000 ל-1,000,000 אזרחים פיליפינים מתו בשנתיים אלו. קשה לקבוע מהו המספר המדויק של האזרחים הפיליפינים שמתו כתוצאה מהמלחמה בגלל הרעב והמחלות שהיו תוצאה של המלחמה.
בשדה הקרב הפתוח היה לצבא ארצות הברית יתרון נגד הפיליפינים, שהיו מצוידים בנשק מיושן, והם הפסידו בכל פעם בה התמודדו הצבאות בקרבות מאורגנים. מנגד, גרמו בני הפיליפינים לצבא ארצות הברית אבדות כבדות בלוחמת גרילה.  העיר מלולוס ששימשה כמטה המורדים, נכבשה ב-31 במרץ 1899, אולם אגינלדו וממשלתו הצליחו לברוח מהעיר ולבסס את עצמם בעיר סן איסידרו. ביוני נרצח מפקד חשוב בצבא הפיליפינים, ועובדה זו בשילוב עם המורל הנמוך של חייליו הוביל את אגינלדו לשנות את טקטיקת המלחמה שלו. הצבא הסדיר פורק בנובמבר 1899 ואת מקומו תפסו ארגוני גרילה בודדים ללא הנהגה מרכזית. האוכלוסייה האזרחית, שמצאה את עצמה כעת במרכז הקרב בין המורדים והאמריקאים, סבלה קשות.
אגינלדו נתפס לבסוף ב-23 במרץ 1901 והובא למנילה, שם החליט להיכנע ולהישבע אמונים לארצות הברית. כניעתו של אגינלדו, שקרא אף לחייליו להיכנע, סיימה רשמית את המלחמה, אך הקרבות כנגד המורדים המשיכו עד לשנת 1913, בעיקר בדרום המדינה, כנגד המוסלמים.
תחת שלטון ארצות הברית (1898 - 1946) > מושבה אמריקאית

ארצות הברית הגדירה את משימתה הקולוניאלית כחינוך המקומיים לקראת עצמאות. ממשלה אזרחית בראשותו של ויליאם הווארד טאפט הוקמה ב-1901 והחליפה את הממשל הצבאי שהוקם באיים, בראשות הגנרל ארתור מקארתור הבן, אביו של דאגלס מקארתור. טאפט, שיהיה לימים נשיא ארצות הברית, תיפקד בתור ראש המועצה הפיליפינית, גוף בעל כוח תחיקתי וביצועי מוגבל שחוקק את היסודות למדינה העתידית. חוקים אלו כללו שירות צבאי, מערכת משפטית, חובות אזרח וממשל מקומי. כוח משטרה פיליפיני מיוחד הוקם כדי להילחם באלו שהמשיכו להתנגד לשלטון והחליף באופן הדרגתי את חיילי ארצות הברית. האספה הפיליפינית הנבחרת הראשונה נבחרה ב-1907  והיא הפכה לבית תחתון עם המועצה בהנהגת טאפט כבית עליון.
עם חילופי הנשיאים בארצות הברית השתנתה גם המדיניות כלפי הפיליפינים, ואם בשנים הראשונות של המושבה, נמנעה ארצות הברית מלהעניק לפיליפינים סמכויות רבות מדי, ב-1916, תחת ממשלו של הנשיא וודרו וילסון העביר הקונגרס האמריקאי חוק שהבטיח את עזיבתה של ארצות הברית, ויצר את הסנט הפיליפיני. מבחינה פוליטית, במהלך שנים אלו המפלגה הגדולה ביותר בפיליפינים הייתה המפלגה הלאומית (Nacionalista Party) שבשעה שמצעה קרא לעזיבה מידית של ארצות הברית, ולעצמאות מלאה, מדיניותה בפועל כלפי האמריקאים הייתה מדיניות של תמיכה. הקריאה למתן עצמאות ועזיבת האמריקנים הונהגה על ידי מנואל ל. קזון שעמד בראש הסנאט בין השנים 1916 ל-1935.
תחת שלטון ארצות הברית (1898 - 1946) > שלטון עצמי

ב-1933  חוקק קונגרס ארצות הברית את חוק הייר-הוז-קאטינג שפרט את לוח הזמנים ליציאת ארצות הברית מהפיליפינים. למרות שוועדה של אנשי הפיליפינים סייעה בניסוח החוק, סירב הסנאט הפיליפיני לקבלו, מפני שהוא השאיר בידי ארצות הברית שליטה על כל הבסיסים הימיים. כעבור שנה אושר החוק, לאחר שעבר שינויים, תחת השם חוק טידינגס-מקדאפי. חוק זה קרא לתקופת מעבר של עשר שנים עד לעצמאות מלאה. במהלך תקופת המעבר, הפיליפינים ישלטו בעצמם אולם ארצות הברית תטפל ביחסי החוץ שלהם והם יצטרכו את אישורה בשביל לחוקק חוקים מסוימים.
ב-1934  נכתבה חוקת הפיליפינים שזכתה לתמיכה רבה מאוד בציבור, וב-14 במאי 1935 התקיימו בחירות לנשיאות בהן זכה מנואל ל. קזון, ראש הסנאט מזה 19 שנים. עם התחלתו של השלטון העצמי נבחרה גם אספת נבחרים חדשה (במקום שתיים כמו שהיה נהוג עד עכשיו) ובפעם הראשונה מאז 1901 נבחר בית משפט עליון שהכיל פיליפינים בלבד. בנוסף במהלך תקופת המעבר, הממשלה הפיליפינית שלחה נציג אחד לקונגרס האמריקאי באופן דומה לפוארטו ריקו כיום.
בשנים הבאות שמה לעצמה הממשלה הפיליפינית החדשה מטרות שאפתניות כגון רפורמה בחינוך ובתעשייה, סלילת כבישים, ישוב האי מינדנאו ושליטה נרחבת יותר על הכלכלה. הממשלה החדשה נאלצה להתמודד עם מספר בעיות ובהן: חוסר ביטחון לגבי רמת המחויבות של ארצות הברית למדינה לאחר סוף תקופת המעבר, בעיות צבאיות ואי שקט חברתי. בשנים 1939–1940 עבדה הממשלה על שינוי החוקה כדי לאפשר לנשיא קזון להמשיך בתפקידו מעבר לתקופת שש השנים, וכדי להחזיר את מערכת שני בתי הנבחרים אותה הם ביטלו שש שנים קודם לכן.
בראש הצבא הפיליפיני בתקופה זו עמד הגנרל דאגלס מקארתור, בנו של כובש הפיליפינים במלחמת ארצות הברית כנגד הפיליפינים, שחש מחויבות לסייע לעם הפיליפיני אותו ראה כמעט כעמו.
הכיבוש היפני והרפובליקה השנייה

ב-8 בדצמבר 1941, רק 10 שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור, פתחה האימפריה היפנית במתקפת פתע כנגד הפיליפינים. לאחר המתקפה האווירית, נחתו חילים יפנים על האי לוזון ומשם החלו במתקפת קרקע. הצבא האמריקאי והפיליפיני, שהונהג על ידי גנרל דאגלס מקארתור, סבל מחוסר בתחמושת ובמזון, ולא היה מוכן לקרב. לאחר קרבות נסיגה קשים, נסוגו האמריקנים והפיליפינים אל חצי האי באטאן, ואל המבצר הסלעי קורג'ידור. ב-2 בינואר 1942, נכבשה מנילה על ידי כוחות יפנים, אולם המאבק על הפיליפינים המשיך עד אפריל בבאטאן ועד מאי בקורג'ידור. 80,000 אסירי המלחמה שנלקחו במלחמה זו, עברו את מצעד המוות של באטאן, בו מצאו כ-10,000 פיליפינים וכ-1,200 אמריקאים את מותם. הנשיא קזון נלקח עם החילים לקורג'ידור, ומשם עבר לארצות הברית בה הקים ממשלת גולה. מקארתור עזב לאוסטרליה, ומשם המשיך במלחמה ביפנים, כשהוא מבטיח לעם הפיליפיני את הבטחתו המפורסמת - "I shall return" - שוב אשוב.
כוחות הצבא היפנים התחילו מיד בארגון מחדש של השלטון, על ידי הקמת ועדה לניהול הפיליפינים. בשלב הראשון הם ארגנו מועצה שדרכה הם הנחו את ענייני המדינה, אולם באוקטובר 1943 הם הכריזו על הפיליפינים כרפובליקה חופשית תחת שלטונו של הנשיא חוסה פלבדור לורל והוקמה הרפובליקה הפיליפינית השנייה. על אף צעדים אלו, התנגד העם הפיליפיני לשלטון היפני, לחם כנגדו במלחמת גרילה, ואף סבל אבדות קשות במעשי טבח אכזריים שביצעו היפנים.
המחתרת הפיליפינית פעלה רבות נגד השלטון היפני. המחתרת, שסיעה לצבא ארצות הברית, הייתה כה יעילה שעד לסוף המלחמה יפן שלטה רק על 12 מתוך 48 המחוזות באזור. ב-20 באוקטובר 1944 נחת צבא ארצות הברית בפיקודו של  מקארתור במפרץ לייטה, ומשם המשיכו לכיוון מנילה. הקרבות המשיכו עד לכניעת היפנים ב-2 בספטמבר 1945. הפיליפינים סבלו אבדות קשות במלחמה: כחצי מיליון אזרחים חיילים פיליפינים נהרגו והעיר מנילה סבלה נזקים קשים.
הרפובליקה השלישית (1946-1972)

באפריל 1946 נערכו בפעם הראשונה בחירות לנשיאות הרפובליקה השלישית של הפיליפינים בהן נבחר מנואל רוחס וכפי שסוכם, ב-4 ביולי 1946, ויתרה ארצות הברית על שליטתה באזור. עם זאת, נותרו הפיליפינים בעלי תלות בכלכלת ארצות הברית, וחוק המסחר שהועבר באותה שנה כתנאי מקדים לקבלת סיוע, רק חיזק תלות זו. ב-1947 חתמו שתי המדינות על הסכם עזרה צבאית שהקנה לארצות הברית זכות חכירה על כל הבסיסים הצבאים ל-99 השנים הבאות (ב-1967 שונה ההסכם ל-25 שנים). בשנים הבאות החליטה ממשלתו של רוחס לתת חנינה לכל אלו ששיתפו פעולה עם היפנים במלחמת העולם השנייה בתנאי שלא ביצעו פשעים אלימים. באפריל 1948 מת רוחס במפתיע מהתקף לב והנשיאות עברה לסגנו אלפידיו קירינו. קירינו נבחר שנית ב-1949.
מלחמת העולם השנייה השאירה את הפיליפינים במצב עגום, ופעולות הממשלה החדשה רק הקשו על עבודות השיקום. המפלגה הקומוניסטית בפיליפינים הפכה לכוח אלים שפעל נגד הממשלה. המדיניות כלפי המפלגה נעה בין מחוות של שלום לדיכוי אלים. לבסוף שר ההגנה רמון מגסאיסאי החל במסע צבאי שהביס את הקומוניסטים וזכה בתמיכת הציבור. המפלגה התפרקה בסופו של דבר כשב-1954 נכנע המנהיג שלה לרשויות ללא תנאים.
בעזרת תמיכה מארצות הברית, מגסאיסאי הפך לנשיא ב-1953 כשנבחר על מצע שפנה לרגשות העם. הוא הבטיח שינויים בכלכלה וזרז את השיקום על ידי כך שהעביר את עניי הצפון הקתולי לחלקים בדרום שהיו שמורים עד אז למוסלמים. צעד זה הקל על הלחץ בצפון אולם הגביר את המתח הדתי באזור. למרות זאת, מגסאיסאי היה פופולרי מאוד בקרב העם, ומותו המפתיע בהתרסקות מטוס במרץ 1957 פגע קשות במורל הלאומי.
קרלוס גרסיה, ירש את הנשיאות לאחר מותו של מגסאיסאי, וניצח מאוחר יותר בבחירות בנובמבר. הממשל שלו הדגיש את המסר של פיליפינים בראש - שטען שיש לתת לפיליפינים סיכוי לתקן את כלכלת ארצם. גרסיה הצליח לשכנע את ארצות הברית לוותר על חלק גדול מהבנייה הצבאית שלה באזור, אולם הוא איבד מהפופולריות שלו כשהממשלה שלו הואשמה בשחיתות.
בבחירות של 1961, הפסיד גרסיה לדיוסדאדו מקפגל. מקפגל שאף להדק את יחסי הפיליפינים עם מדינות אחרות בסביבה כגון אינדונזיה ומלזיה שנקראה אז מלאיה, והמשא ומתן שלו עם ארצות הברית בנוגע לזכויות על בסיסים באזור יצר בציבור רגשות אנטי-אמריקאים עד לשלב בו החליטה הממשלה לשנות את יום העצמאות הפיליפיני מה-4 ביולי, היום בו עזבה ארצות הברית, ויום העצמאות של ארצות הברית עצמה, ל-12 ביוני, היום בו הכריז אגינלדו על הרפובליקה החופשית ב-1898.
שלטון מרקוס (1965-1986)

מקפגל רץ לבחירות חוזרות ב-1965 אולם הוא הפסיד לחברו לשעבר למפלגה, מנהיג הסנט פרדיננד מרקוס שעבר למפלגה הלאומית. עם מינויו לנשיא, יצר מרקוס פרויקטים ציבורים שאפתניים והעלה את המיסים, דבר שעזר למדינה מבחינה כלכלית בשנות ה-70 של המאה ה-20. הממשל שלו בנה יותר בתי ספר מכל ממשל קודם וסלל יותר כבישים מכל קודמיו ביחד. מרקוס נבחר בפעם השנייה ב-1969 ובכך הפך לנשיא הפיליפיני הראשון שזכה בקדנציה שנייה.
הרשות המחוקקת הפיליפינית הייתה מושחתת וחסרת יכולת, דבר שאפשר למתנגדיו של מרקוס לפגוע ביעילות ביוזמותיו. התקווה לצמיחה נעלמה, והגדילה הכלכלית החלה להאט, דבר שגרר עליה בפשע ובמרי האזרחי. בינתיים המפלגה הקומוניסטית יצרה את צבא העם החדש, והחזית המוסלמית, המשיכה להילחם עבור מדינה מוסלמית חופשית על האי מינדאנו. סכסוך במפלגה הליברלית ב-21 באוגוסט 1971 גרם למרקוס להשעות את זכויות הביאס קורפוס ב-11 בינואר 1972 בעקבות הפגנות ציבוריות.