קהילת יהודי בנגאזי
תולדות הקהילה > התגבשות הקהילה היהודית ושגשוגה

במאות ה-18 וה-19 היו בבנגאזי כ-400 משפחות יהודיות, בשתי עדות: האחת של בני העיר המקוריים, והאחרת – ילידי טריפולי ומהגרים מאיטליה. בין חכמי הקהילה באותה התקופה היו אליהו לביא, משה חכמון, ויצחק חלפון.
היהודים לא חויבו לגור בשכונה נפרדת, ומבחינה כלכלית שפר מצבם ועשירי הקהילה תפסו עמדות חשובות בממשל הטורקי. בנגאזי נעשתה למרכז מסחרי בינלאומי חשוב בזכות פעילותם של היהודים. יהודים כיהנו במועצת העירייה, והיו בעלי תפקידים קונסולריים של צרפת, איטליה ואנגליה.
כבר ב-1906 נאלצו יהודים להתגייס לצבא העותמאני או לשלם כופר גיוס, אלה שסירבו לשלם מקצתם נעצרו. ב-1909 פרצה שרפה ובעקבותיה תקפו חיילים טורקים את האוכלוסייה היהודית ובזזו רכוש של יהודים. משפחות יהודיות רבות עזבו את בנגאזי וחזרו לטריפולי.
התפתחותה של בנגאזי בנפרד ובשונה מטריפולי נבעה לא רק מן המרחק הפיזי ממנה אלא גם משוני תרבותי ומן השוני במעמדה המנהלי. לבנגאזי שמור מקום של כבוד בהיותה נושאת המסורת וממשיכתה של קירני – הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב. תחת שלטון היוונים והרומים הייתה בנגאזי העתיקה, ברניקי דאז, מרכז פוליטי שעלה בחשיבותו על ערי טריפוליטניה – אז פרובינציה של ממלכת קרתגו. אף במאה הראשונה לספירה נהנו היהודים שחיו בה מאוטונומיה רחבה, ונכבדים מבני הקהילה אף איישו תפקידים שונים במערכת השלטון של העיר. וכך העותמאנים, בדומה לשליטים הרומים והביזנטיים בימי קדם, העדיפו את בנגאזי מבחינה כלכלית ואסטרטגית על טריפולי.
באימפריה העותמאנית השתייכה בנגאזי לחבל המנהלי (ולאית) של קירנאיקה, שהודות לקרבתו למצרים נחשב בעיני איסטנבול לחיוני יותר מטריפוליטניה מבחינה אסטרטגית וכלכלית גם יחד. בנגאזי הייתה צומת מסחר ימי ויבשתי כאחד, ויהודיה, בדומה ליהודי טריפולי, שימשו נציגי אירופה במקום ותרמו להעמקת השפעתן של איטליה ומדינות אירופיות אחרות.
היהודים היו פעילים גם בפיתוח סחר השיירות הטרנס-סהארי עם אפריקה התיכונה. מסחרה של בנגאזי במאה ה-19 היה כפול בהיקפו מזה של טריפולי וכך גם המס ששילמו תושבי העיר ל"שער העליון". ואמנם מצבם הכלכלי האיתן של יהודי בנגאזי עורר עליהם את קנאת האוכלוסייה המקומית – לא רק המוסלמית אלא גם הנוצרית. ב-1862 התלהטו היצרים ובבנגאזי התחולל אירוע שלא היה לו תקדים בלוב ובתוניסיה – עלילת דם. יהודים שנעצרו בעקבותיה פנו לעזרת הקונסול הבריטי, ורק צו מלונדון הביא לשחרורם.
בימי הכיבוש האיטלקי התהפך הגלגל לטובת טריפולי. האיטלקים הפכוה לבירת לוב כולה, והעדיפוה בבירור על פני בנגאזי, שבסביבתה נמשכה ההתנגדות המזוינת לשלטון האיטלקי, התנגדות שבאה לקצה רק ב-1931. בשנה זו, מספר יהודי בנגאזי עלה על 2,000 נפש.
המרד הערבי בקירנאיקה וההזדהות של תושבי בנגאזי עם התרבות הערבית והמורשת האיסלאמית, זירזו הקמת תשתית לאומית מקומית עוד בטרם קמה תשתית כזאת בטריפוליטניה. אשיותיה היו במסדר המיסטיקנים (הצוּפים) סנוסיה, שעתיד היה לפעול למען הבנה טובה יותר עם היהודים. לעומת זאת, סבלו יהודי בנגאזי יותר מיהודי טריפולי מגזרות ומפעולות עונשין של האיטלקים, הן בשנות העשרים והן בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות שבבנגאזי הייתה שכבה יהודית מעורבת ומעורה בתרבות איטליה, והיא שסייעה לאיטלקים להשתלט על האזור, הקפידו יהודי העיר הזאת לאורך כל ימי השלטון האיטלקי לשמור על האוטונומיה שלהם. ועד הקהילה של בנגאזי שמר על מעמדו במשך כל תקופת הכיבוש האיטלקי, גם בעת שבטריפולי מינו הפשיסטים נציב לא יהודי לראש קהילה. יהודי בנגאזי עמדו בתוקף על זכותם להתכתב ישירות עם "איגוד הקהילות של איטליה" ועם כי"ח בצרפת, מבלי לקבל את מרות טריפולי.
קהילת בנגאזי היוותה תמריץ להתפתחותם ולצמיחתם של יישובים יהודיים נוספים בסביבתה – כמו דרנה, ומאוחר יותר, בתקופה האיטלקית, להקמת טוברוק ולחידוש היישוב היהודי באפולוניה (Cyrenaica)Apollonia ובברקה, היא Marj בתקופתנו, העתיקות. לכל הקהילות האלה שימשה בנגאזי מרכז כלכלי, מנהלי ורוחני; היא התערבה במינוי ועדי קהילה וגבתה את המיסים לאיגוד הקהילות באיטליה.
| שנה | תושבים יהודים |
| --- | --- |
1903: 2,000
1910: 2,850
1917: 3,020
1931: 2,767
1936: 3,098
1949: 4,000