גונאר סונסטבי
מלחמת העולם השנייה

סונסטבי עבד כרואה חשבון כשהגרמנים כבשו את נורווגיה ב-1940. הכוחות המזוינים הסדירים של נורווגיה נכנעו ב-10 ביוני 1940, לאחר חודשיים של לחימה, והמדינה נכבשה לאחר מכן על ידי הגרמנים. הוא הצטרף במהירות לכוחות ההתנגדות הנורווגית באוסטלנדט. הוא נלחם בפלוגת הסקי של פיליפ הנשטיין. הוא היה מעורב גם בעיתונות המחתרתית.
בשנת 1941 הוא הוכנס ליחידה הצבאית הבריטית הסודית שנקראה מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) במשרדה בסטוקהולם. הוא הפך ל"סוכן 24" ב-SOE. בעודו במשימה בסטוקהולם ב-1942, הוא נעצר ונכלא לשלושה חודשים על ידי המשטרה השוודית, אך הצליח לשכנע אותם שהוא אינו אותו גונאר סונסטבי שאותו חיפשו. לאחר ששב לנורווגיה בשנת 1943, נתפס על ידי הגסטפו אך הצליח להימלט ולברוח לשוודיה. משם הוא נשלח לבריטניה, שם התגייס ביוני אותה שנה למחלקה הנורווגית העצמאית 1, הידועה בנורווגיה בשם מחלקת לינג. היא הוקמה כדי לקחת חלק במבצעים בהובלה בריטית בנורווגיה, לארגן, להדריך ולהוביל את תנועת ההתנגדות הנורווגית, לקשר בין העורף לעולם החיצון ולבצע עבודת מודיעין. באוקטובר הוא צנח לתוך נורווגיה והפך למנהיג קבוצת מילורג. באותו חודש הוא גם הפך לראש כנופיית אוסלו שהוקמה באותה עת: קבוצת חבלה, ששאר חבריה היו אנדראס אוברט, ויגו אקסלסן, גרגרס גראם, הנריק הופ, ויליאם הולדר, מקס מאנוס, מרטין אולסן, ארתור פוויק, בירגר רסמוסן, טור סטנרסן, ואדוורד טלקסן. ההיסטוריון הבריטי ויליאם מקנזי כינה את כנופיית אוסלו "קבוצת החבלנים הטובה ביותר באירופה".
לאחר הכשרת חבלנים באנגליה ב-1943, הוא הפך לאיש הקשר של כל סוכני ה-SOE במזרח נורווגיה ולראש מחלקת לינג באוסלו. קבוצה זו ביצעה כמה פעולות חבלה משמעותיות, ביניהן הברחת לוחות להדפסת קרונות נורווגיות מהבנק המרכזי הנורווגי לממשלת נורווגיה הגולה בלונדון ופיצוץ המשרד הנורווגי לעבודות כפייה נורווגיות, פעולה שעצרה את תוכנית הנאצים לשלוח צעירים נורווגים לחזית המזרחית.
הכנופיה של סונטסבי ביצעה גם את מבצע מרדוניוס: פעולה לפיצוץ מספר ספינות בנמל אוסלו באפריל 1943. הם גם תקפו את מפעל התחמושת קונגסברג בספטמבר 1944, והרסו רובים וציוד חיוני. בנוסף, הם התנקשו בחייהם של מספר דמויות מובילות בכוחות הכיבוש, כולל ראש המשטרה הנאצית בנורווגיה, קרל מרתינסן.
פעולות נוספות כללו גניבה של 75,000 פנקסי מנות, שאפשרו הפעלת לחץ על הרשויות, על ידי ניטרול האיום בקיצוץ בהקצאות; הרס מתקנים לייצור חומצה גופרתית בליסקר; השמדה או פגיעה חמורה במעל 40 מטוסים וציוד נלווה שתוקנו במחסן של חברת החשמליות בקורסוול; השמדת קטר רכבת שהיה בתיקון בסקבו; השמדת מספר רובי בופור, תותח שדה וציוד חיוני במפעל הנשק קונגסברג; והצתת שריפה גדולה במחסן אחסון נפט בנמל אוסלו שהשמידה כמויות גדולות של נפט וחומרי סיכה ייעודיים. לאחר יום ה-D, סונסטבי התרכז בעיקר בהפצצת מסילות ברזל נורווגיות, ובכך מנע מהעברת תגבורת גרמנית חזרה לקו החזית. הצוות שלו גם הטביע את אוניית התובלה הגרמנית דונאו מחוץ לדרובאק ב-1945.
מכיוון שפעל בשטח כבוש, והיה גבוה ברשימת המבוקשים של הגסטאפו, הפך סונסטבי לאמן התחפושות. הוא פעל תחת 30–40 שמות וזהויות שונות, והגרמנים לא למדו את שמו האמיתי עד סמוך לסוף המלחמה. הם מעולם לא הצליחו לתפוס אותו. ההספד שלו ב־Aftenposten ייחס את יכולתו לחמוק מלכידה ל"תושייה, מזל, אינטואיציה", ו"הופעה כל כך רגילה שכמעט לא הבחינו בו כשרכב על אופניו ברחובות אוסלו".
סונסטבי עצמו הסביר את יכולתו לשרוד את המלחמה בלי להלכד באמצעות יכולתו לבצע רבות מפעולותיו בעצמו ולארגן לעצמו מסמכים מזהים. הוא בילה את הלילה ב-20–30 מקומות שונים, רבים מהם רק ללילה אחד בכל פעם, ומעולם לא השתמש באף אחד מהם במשך יותר ממספר חודשים. כדי להימנע מגילוי, הוא עבר מדירה לדירה כמעט מדי יום. אחד ממקומות המחבוא שלו היה מעל מאפייה. "כשהייתי מגיע למאפיה תמיד הייתי מביט בנערה שמכרה לחם. אם היא הייתה עושה פרצוף מיוחד, הייתי יודע שהגרמנים היו שם. הייתי מסתובב", אמר סונסטבי מאוחר יותר. לפי הסרט "מספר 24", יחס סונסטבי את הישרדותו לכך שהקפיד לתכנן את פעולותיו ולא ריפה את דריכותו לרגע. מכיוון שהגסטפו היו נוהגים לעצור אנשים במיטותיהם בין השעות 4 ל-6 בבוקר, הוא היה קם בשעה 3:30 ומסיים את שנת הלילה ביערות. אפטנפוסטן תיאר אותו כבעל "עצבי פלדה" והוא עצמו אמר שירש מבנה פסיכולוגי חזק מהוריו. "הייתי כל כך קר", אמר פעם, "שלפעמים לא הגבתי כמו שהייתי צריך להגיב". במהלך ששת החודשים האחרונים של המלחמה הוא נשא רימון יד בכל עת, כדי שיוכל להתאבד אם ייעצר. רק בסוף המלחמה, הסביר, הוא התחיל לחוות חרדה.
סונסטבי היה "זייפן על, שיכול היה לשחזר את חתימתו של מפקד המשטרה הנאצי קרל מרתינסן".
כעונש על פעילותו של סונסטבי, נעצר אביו על ידי הגסטפו והוחזק כבן ערובה במשך כמעט שנתיים, מפברואר 1943 עד דצמבר 1944.