stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עירן הלפרין

| --- | --- |

 לידה:  1975 (בן 50 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת סטנפורד 
 מנחה לדוקטורט:  דניאל בר-טל 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 ביולי 2019) 
 תלמידי דוקטורט:  נחומי יפה
 www.eranhalperin.com
 
עירן הלפרין (נולד ב-1975) הוא פרופסור לפסיכולוגיה חברתית ופוליטית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית ומייסד מרכז אקורד - פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי. לשעבר, דיקן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה

עירן הלפרין נולד בתל אביב וגדל במושב בני ציון, בן להורים ילידי ישראל. ליקי הלפרין המנוח שהיה צלם אופנה, ולצפי הלפרין. עירן הוא הבכור במשפחה ולו אחות אחת.
בצה"ל שירת כקצין בפלנ"ט גולני. נפצע אנושות בלבנון ב-1997 והיה מאושפז לתקופה ארוכה בשיקום. הלפרין עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת חיפה, בה למד מדע המדינה ופסיכולוגיה לתארים ראשון עד שלישי (2000–2007). נושא התזה לתואר השני היה: "על מרכזיותה של "תפיסת האיום" בתיווך השפעתם של גורמים פסיכו-כלכליים על עמדות קסנופוביות" והיא נעשתה בהדרכת דפנה קנטי ועמי פדהצור (2004). נושא עבודת הדוקטור היה: "פסיכולוגיה של שנאה בין-קבוצתית במערכות פוליטיות" והיא נעשתה בהדרכת דניאל בר-טל ודפנה קנטי (2007).
הלפרין נסע לבתר-דוקטורט במימון מלגת פולברייט לאוניברסיטת סטנפורד בהדרכת הפרופ' לי רוס וג'יימס גרוס בשנת 2008. שנה לאחר מכן התמנה למרצה וחוקר בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, ב-2012 התמנה למרצה בכיר בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי וב-2013 התמנה לפרופסור חבר במרכז ומשנת 2014 עד 2019 הוא שימש כדיקן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי. בשנת 2019 עבר לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
הוא עומד בראש מעבדת מחקר העוסקת ברגשות וקונפליקטים ומוביל קבוצה העוסקת בפסיכולוגיה של סכסוכים ויישובם ומעבדה יישומית העוסקת בייעוץ ושיתוף פעולה עם ארגונים חברתיים. במעבדת המחקר שלו מועסקים כיום כשלושים תלמידי מחקר. הוא מבצע את מחקריו בשיתוף עם חוקרים רבים בישראל ובשאר העולם, ביניהם פרופ' מאיה תמיר מהאוניברסיטה העברית, פרופ' דניאל בר-טל מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' ג'יימס גרוס מאוניברסיטת סטנפורד ופרופ' ריצ'רד קריספ מאוניברסיטת שפילד באנגליה. נכון לשנת 2024 הוא פרסם ארבעה ספרים אקדמיים, ומעל 300 מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם.
בשנת 2017 הקים עירן הלפרין את מרכז אקורד - פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי. מרכז אקורד הוא ארגון אקדמי-חברתי החותר לפתח ולהנגיש ידע מדעי וחדשני בפסיכולוגיה חברתית, כדי לקדם יחסים שוויוניים, סובלניים ומכבדים בין הקבוצות החברתיות והאתניות השונות בחברה הישראלית, ובין החברה הישראלית לחברות השכנות במרחב. המרכז הוא חלק מהאוניברסיטה העברית, בצוות המרכז עובדים (נכון לשנת 2024) 55 חברי צוות והוא מנוהל החל מאוקטובר 2019 על ידי רון גרליץ.
בשנת 2012 זכה בפרס אריקסון לחוקר הצעיר המבטיח בעולם מטעם האגודה העולמית לפסיכולוגיה פוליטית. ב-2012 נבחר בידי הגלובס לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים בישראל.
ב-2013 זכה במענק מחקר יוקרתי בסך מיליון וחצי אירו בנושא: "ויסות רגשות ישירים ועקיפים כדרך חדשה לפתרון הסכסוך" מטעם המועצה האירופאית למחקר (European Research Council). בשנת 2019 זכה במענק מחקר יוקרתי נוסף של 2.5 אירו מטעם המועצה האירופאית למחקר, שעוסק בפיתוח התערבויות מותאמות אישיות לשיפור יחסים בין קבוצות. בשנת 2023 זכה בפרס מיכאל ברונו לחוקרים ישראלים פורצי דרך. בשנת 2024 פורסם ספר העיון הראשון שלו בעברית: "אזהרת שוליים": איך נתנו לשנאה ולקיצוניים לפרק אותנו (ואיך נבנה חזרה)".
מחקריו

עירן הלפרין עוסק בפסיכולוגיה פוליטית. מחקריו מתמקדים בשינוי והסדרת רגשות כאסטרטגיה ליישוב סכסוכים פוליטיים וישוב סכסוכים אלימים בין קבוצות. מטרת מחקריו היא לבחון דרכים הבודקות כיצד ניתן לשנות רגשות של עמים באמצעות התערבויות חינוכיות, תקשורתיות וכו'. הוא בודק למה אנשים תומכים בסכסוכים, למה יוצאים למלחמות ומנסה לתת לשאלות תשובה מתוך עולם הפסיכולוגיה החברתית.
בעבודת הדוקטור חקר הלפרין את התפקיד וההשפעה של שנאה בתוך תהליכים פוליטיים, תוך ניסיון להציע דרכים חדשניות להפחית שנאה בתוך תהליכים פוליטיים.
בבתר-דוקטורט שלו באוניברסיטת סטנפורד פיתח את התאוריה של רגשות כחסמים פסיכולוגיים ביישוב סכסוכים. התאוריה מסייעת להסביר את התפקיד הייחודי של כל רגש בהשפעה על האופן שבו אנשים מתנהגים בקונטקסט של סכסוכים פוליטיים. הלפרין גילה שהאמונה שרגשות חיוביים בהכרח משפיעים לחיוב ורגשות שליליים בהכרח משפיעים לשלילה מוטעית ביסודה. במקום זאת הוא גילה שרגשות שונים בתוך אותו ספקטרום (למשל כעס ופחד) ישפיעו בצורה שונה על ההתנהגות וההחלטות הפוליטיות של אנשים. כך למשל, בחלק ממחקריו נמצא כי לפעמים חשוב לעורר כעס כדי לקדם ישוב סכסוך ולעומת זאת רגשות חיוביים כמו רוגע יכולים לעורר סכסוכים.
כששב הלפרין מהפוסט דוקטורט ניסה לחבר בין התאוריה של הוויסות הרגשי (Emotion regulation) לתאוריה והמחקר בתחום של ישוב סכסוכים. מחקריו מראים שכשמנסים להבין את ההחלטות הפוליטיות של אנשים בתוך קונפליקטים קשים, המרכיב הרגשי משפיע על קבלת החלטות יותר מרוב המרכיבים שאנשים נוטים להאמין שמשפיעים, כמו אידאולוגיה ושיקולי עלות-תועלת. חשוב מכך, מחקריו מראים שללא קשר לעמדה האידאולוגית של בני האדם, אנשים שלומדים להסדיר את רגשותיהם למול אירועים פוליטיים, מגיבים בצורה פייסנית יותר. למשל, במחקר שנערך תקופה קצרה לפני הפנייה הפלסטינית לאו"ם על מנת שיכיר במדינה פלסטינית עצמאית (ספטמבר 2011) הלפרין ושותפיו לימדו נבדקים ישראלים אסטרטגיה של הערכה מחדש (Cognitive reappraisal) לוויסות רגשות שליליים. ממצאי המחקר הראו, שבהשוואה לנבדקים שלא למדו לווסת את רגשותיהם בצורה אפקטיבית, אנשים שלמדו לווסת את רגשותיהם הציגו פחות רגשות שליליים כלפי פלסטינים וגם עמדות פייסניות יותר בנושאים הקריטיים ביותר, גם חודשים רבים לאחר האימון.
בסדרה נוספת של מחקרים, שהתפרסמו בכתב העת היוקרתי Science, שאלו עצמם הלפרין ושותפיו מאוניברסיטת סטנפורד כיצד ניתן לקדם פיוס של קבוצות על ידי הפחתת שנאה בין קבוצתית. על פי ממצאי הדוקטורט של הלפרין נמצא כי שנאה נובעת מאמונה עמוקה בכך שקבוצת החוץ רעה מטבעה ולעולם לא תשתנה. לפיכך, בסדרה ארוכה של מחקרים הביאו החוקרים את הנבדקים לכדי האמונה שקבוצות יכולות להשתנות, ובכך הפחיתו באופן דרמטי את רמות השנאה בין הקבוצות, יצרו עמדות חיוביות יותר, והגבירו את הנטייה לבצע פשרות. הלפרין ביצע בנושא זה מחקרים בקרב שבע קבוצות ברחבי תבל: יהודים בישראל, ערבים ברשות הפלסטינית ועזה, ערבים בישראל, בצפון אירלנד, בקפריסין, בארצות הברית ובהולנד.
חיים אישיים

עירן הלפרין נשוי לטל סטרלין-הלפרין, מנהלת משאבי אנוש, להם שלושה ילדים והם מתגוררים ביישוב בני ציון.
ספריו

Halperin, E. (2016). Emotions in Conflict: Inhibitors and Facilitators of Peace Making. New York: Routledge.
Halperin, E., & Sharvit, K. (2015). The Social Psychology of Intractable Conflicts: Celebrating the Legacy of Daniel Bar-Tal. Springer.
Sharvit, K., & Halperin, E. (2016). A Social Psychology Perspective on The Israeli-Palestinian Conflict. Springer.
Halperin, E., Hameiri, B., & Littman, R. (2023). Psychological Intergroup Interventions: Evidence-based Approaches to Improve Intergroup Relations. Taylor & Francis.
הערות שוליים

↑  אתר מרכז אקורד
↑  שחר סמוחה, ראיון עם עירן הלפרין ותמר שגיא, מומחים ליישוב סכסוכים, המרכז הבינתחומי, באתר גלובס, בדצמבר 2013
↑  שחר סמוחה, ‏פרופ' עירן הלפרין וד"ר תמר שגיא, מומחים ליישוב סכסוכים, המרכז הבינתחומי, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2013
↑  ד"ר עירן הלפרין זכה במענק מחקר יוקרתי מטעם ה-ERC
↑  מענקים מיבשת אירופה לד"ר תמר שגיא וד"ר עירן הלפרין מהבינתחומי, באתר academy‏ 9 באוקטובר 2013
↑  רשימת הזוכים במענקים מטעם המועצה האירופאית למחקר
↑  IAS, Bruno laureates page, https://iias.huji.ac.il/, ‏2023
↑  Halperin, E., Russel, A. G., Dweck, C. S., & Gross, J. J. (2011). Anger, hatred, and the quest for peace: Anger can be constructive in the absence of hatred. Journal of Conflict Resolution, 55(2), 274-291.
↑  Reifen, M., Halperin, E., & Frederico, C. (2011). The positive effect of negative emotions in protracted conflict: The case of anger. Journal of Experimental Social Psychology, 47, 157-163.
↑  Halperin, E., Porat, R., Tamir, M & Gross, E. (2013). Can Emotion Regulation Change Political Attitudes in Intractable Conflict? From the Laboratory to the Field. Psychological Science, 24, 106-111.
↑  Halperin, E., Russell, G. A., Trzesniewski, H. K., Gross, J. J., & Dweck, S. C. (2011). Promoting the peace process by changing beliefs about group malleability. Science. 333 (1767).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313254405171  BIBSYS: 1460961539912  BnF: cb170816193 (data)  CiNii: DA18540835  GND: 1096363348  ISNI: 0000 0004 0256 2912  LCCN: n2015064040  NLK: KAC2022A5946  ORCID: 0000-0002-3379-2935  RERO: 02-A026018189  SUDOC: 240721004  VIAF: 35144782953846755929   WorldCat (עם VIAF): 35144782953846755929
ברוס קמפבל

| --- | --- |

ברוס קמפבל, 2013
 לידה:  22 ביוני 1958 (בן 66) רויאל אוק, מישיגן, ארצות הברית
 שם לידה:  Bruce Lorne Campbell 
 סוגה מועדפת:  קומדיית אימה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 עיסוק:  מפיק, סופר ובמאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מערב מישיגן  תיכון בירמינגהאם גרובס 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה 
 http://www.bruce-campbell.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוס לורן קמפבל (באנגלית: Bruce Lorne Campbell, נולד ב-22 ביוני 1958) הוא שחקן, מפיק, סופר ובמאי אמריקאי. ידוע ביותר בעקבות גילום דמותו של אשלי "אש" ויליאמס בטרילוגיית סרטי האימה-הומור סלפסטיק "מוות אכזרי" (Evil Dead), ומאז נהפך לאייקון בסרטים מסוג זה.
ביוגרפיה > חייו האישיים

קמפבל נולד ברויאל אוק, מישיגן לג'ואן לואיז וצ'ארלס ניוטון קמפבל, ולו אח בשם דון ואח חורג בשם מייקל.
קמפבל חי בחוות לבנדר בג'קסונוויל שבמחוז ג'קסון באורגון עם אשתו מעצבת התלבושות אידה גירון.
קמפבל התחיל לעבוד בתעשיית הקולנוע כאשר נפגש עם סם ריימי בתיכון. השניים נהיו חברים טובים מאוד והתחילו לכתוב סרטים ביחד, בעוד שקמפבל עבד על כישוריו כשחקן באוניברסיטת מישיגן.
ביוגרפיה > קולנוע וטלוויזיה

כמה שנים לאחר מכן, קמפבל וסם ריימי נפגשו עם חברים ומשפחה כדי לעבוד על הסרט "מוות אכזרי", שבו שימש כעוזר מפיק ושחקן ראשי, בעוד שריימי כתב, ביים וערך את הסרט. למרות העובדה שהתקציב לסרט היה דל הוא זכה להצלחה גדולה, מה שתרם לצילומם של שני סרטי המשך לסרט - "מוות אכזרי 2" ו"צבא האופל" שזכו לתוצאה דומה. אף ב-2008 קמפבל ביים, הפיק וכיכב בסרטו "שמי הוא ברוס" שזה בעצם פארודיה עצמית על סדרת "מוות אכזרי", הסרט לא היה חביב על המבקרים אבל זכה להצלחה רבה מהמעריצים ותוכנן סרט המשך.
בשנת 2002 הופיע קמפבל בסרט האימה/קומדיה "Bubba Ho-Tep" בתפקיד אלביס פרסלי.
קמפבל הופיע בתפקידי אורח ברבים מסרטיו של סם ריימי, ביניהם דארקמן, טרילוגיית סרטי הקומיקס ספיידרמן ודוקטור סטריינג' בממדי הטירוף.
בנוסף, קמפבל השתתף במספר תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כלויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן, רצח מאדום לשחור, תיקים באפלה, אמריקן גותיק, מכושפות ותפקיד יותר בולט בתור אוטליקוס בסדרות הרקולס: המסעות המופלאים וזינה הנסיכה הלוחמת (שבה גם ביים שני פרקים). היה כוכב הראשי בסדרת המערבון-מדע בדיוני "בריסקו קאונטי ג'וניור" מ-1993 וגם בסדרת אקשן-קומדיה "ג'ק המרגל" (Jack of all Trades) מ-2000 למרות המחמאות קבלו שתי הסדרות הם בוטלו כבר באמצע העונה השנייה. ב-2006 שיחק בסרט האימה "היער", לצדה של פטרישה קלארקסון. החל מיוני 2007 הוא השתתף בסדרת הריגול המצליחה סוכן מחוק במשך כל שבע עונותיה.
בשנת 2012 השתתף בסרט הדרמה "טר", שבוים על ידי 12 סטודנטים באוניברסיטת ניו יורק. בסרט גילם את גודי, לצידם של ג'יימס פרנקו, מילה קוניס וזאק בראף.
ב-2019 החל לדבב בסדרת האנימציה "הילדים האחרונים בעולם" בנטפליקס. שיחק גם בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "לודג' 49" ברשת AMC.
בשנת 2023 הוא היה בין מפיקי הסרט "להעיר את השד".
בשנת 2024 השתתף בסדרת אימה "!Hysteria" (אנ') של פיקוק בתור השריף דנדריג'.
הערות שוליים

↑  Joe Otterson (April 21, 2023). Bruce Campbell Joins Satanic Panic Drama ‘Hysteria!’ at Peacock. Variety. Retrieved February 14, 2025
↑  Rosy Cordero (September 26, 2024). ‘Hysteria!’ Trailer: Julie Bowen & Bruce Campbell Star In Satanic Panic Thriller Series. Deadline. Retrieved February 14, 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452732605171  PLWABN: 9810559866405606  BNE: XX1363396  BnF: cb14030483z (data)  GND: 131657143  ISNI: 0000 0001 0901 1820  LCCN: no97054703  MusicBrainz: 0da225b3-722c-40fd-a154-e8cb071801e5  NKC: xx0150442  NTA: 141520639  SNAC: w6gt6hqb  SUDOC: 111172217  VIAF: 51889044   WorldCat (עם VIAF): 51889044
אנדרה באזאן

| --- | --- |
קובץ:André Bazin.jpg
 לידה:  18 באפריל 1918 אנז'ה, מן ולואר, צרפת 
 פטירה:  11 בנובמבר 1958 (בגיל 40) נוז'אן-סור-מארן, סן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Nogent-sur-Marne 
 מקום לימודים:  École normale supérieure de Saint-Cloud 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  1943–1958 (כ־15 שנים) 
 השפיע על:  ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר, ז'אק ריווט
 בן או בת זוג:  Janine Bazin (1949–11 בנובמבר 1958) 
 
אנדרה באזאן (בצרפתית: André Bazin;‏ 18 באפריל 1918 – 11 בנובמבר 1958) היה תאורטיקן ומבקר קולנוע צרפתי מהחשובים בהיסטוריה של הקולנוע. ממייסדיו ועורכו הראשון של הירחון "מחברות הקולנוע", שהביא להתפתחות הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
באזאן, שכונה לעיתים "אבי הגל החדש", נפטר בגיל 40 ממחלת הלוקמיה.
ביוגרפיה

באזאן נולד באנז'ה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. ב-1943 החל לכתוב בנושאים קולנועיים ובשנת 1951 הקים יחד עם ז'אק דוניו-ולקרוז (Jacques Doniol-Valcroze) וז'וזף-מארי לו דוקה (Joseph-Marie Lo Duca) את הירחון "מחברות הקולנוע". סביב כתיבת הירחון, קיבץ באזאן את מבקרי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר וז'אק ריווט, שהפכו כעבור מספר שנים למבשרי "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי והעולמי. באזאן נחשב למנטור שלהם.
בנוסף, שקד באזאן על סדרה בת ארבעה ספרים שנקראה "מהו קולנוע?".
באזאן והריאליזם

בחייו האישיים, היה באזאן מאמין אדוק באל, והדבר התבטא בהשקפותיו לגבי הקולנוע. הוא נחשב לאחד מגדולי התומכים בריאליזם הקולנועי והתנגד לרעיונות הפורמליסטים שצמחו בקולנוע בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות. תפיסתו הריאליסטית מתבטאת ברצונו לתת למצלמה, כגורם אובייקטיבי וללא מגע אדם (בשונה מהציור למשל), לחשוף את "יופי העולם" כהגדרתו, יופי שהאל העניק לעולם וניתן לראותו רק כאשר המצלמה מנתקת אותו מהזמן והמרחב היומיומי שבו הוא שרוי.
באזאן טען שהמצלמה והקולנוע משחררים את האמנים מהמאבק הפסיכולוגי בין הצורך לשעתק את המציאות לבין הצורך ליצור אסתטיקה ביצירה, זאת משום שהמצלמה יוצרת תחושת ריאליזם בכל מקרה, ולאמן נותר להתעסק רק באסתטיקה. הוא העריך את השימוש בעדשה רחבה, שוטים ארוכים וצילומים ש-"נותנים כבוד למרחב ולזמן" כהגדרתו, לצורך תחושת הריאליזם אצל הצופה.
באזאן האמין, כי רק מבקר שאוהב סרט מסוים צריך לכתוב עליו ביקורת, על מנת שזו לא תהיה ארסית, אלא בונה בלבד. שניים ממאמריו החשובים ביותר הם "הוויתה של הדמות המצולמת" ו"התפתחות השפה הקולנועית".
באזאן נפטר בנובמבר 1958 בנוז'אן-סור-מארן, שבפריז. טריפו, שלאחר הסתבכותו עם החוק בנעוריו, באזאן היה לאפוטרופוס שלו וקידם אותו בנושא הקולנוע, הקדיש לו את סרטו הארוך הראשון, "400 המלקות" שצילומיו החלו יום לפני מותו של באזאן.
הערות שוליים

↑  זאב רב נוף, בעיות בלי גיבורים, דבר, 23 בפברואר 1968
↑  ענר פרמינגר, מסך קסם: כרונולוגיה של קולנוע ותחביר, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1995, עמ' 170
↑  רחל אורן, להיות מובן וגם מעניין, דבר, 7 ביולי 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258322805171  PLWABN: 9810548885305606  BNE: XX1083447  BnF: cb11890727h (data)  CiNii: DA02813917  GND: 118657704  ISNI: 0000 0001 2124 3843  LCCN: n50005549  LNB: 000103750  NDL: 00432606  NKC: ola2002152239  NLG: 268514  NLK: KAC199601905  NTA: 069902585  SELIBR: 176952  SUDOC: 026711478  Trove: 791032  VIAF: 24597539   WorldCat (עם VIAF): 24597539
אורן לונג

אורן את'לבירט לונג (באנגלית: Oren Ethelbirt Long‏; 4 במרץ 1889 – 6 במאי 1965) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הטריטוריאלי העשירי של הוואי בשנים 1951–1953. לונג, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, מונה למושל הטריטוריה לאחר תקופת כהונתו של אינגרם סטיינבק. לאחר שהוואי הצטרפה אל ארצות הברית באורח רשמי כמדינה הוא כיהן כאחד משני נציגיה הראשונים של הוואי בסנאט של ארצות הברית, לצד היירם פונג. לונג היה הסנאטור היחיד מהוואי שאינו ממוצא אסייתי עד למינויו של בריאן שץ לסנאט ב-2012.
ביוגרפיה

לונג נולד באלטונה (Altoona) שבקנזס ולמד באוניברסיטת ג'ונסון השוכנת בנוקסוויל שבטנסי. לאחר מכן הוסיף ללמוד באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. אל הוואי הגיע לראשונה בשנת 1917 כעובד סוציאלי בהילו. לאחר מכן מילא שורה של תפקידי חינוך והוראה שונים במערכת בתי הספר הציבוריים של הוואי, ולבסוף שימש כמפקח חינוכי מ-1933 עד 1946. במהלך 1951 מונה למושל טריטוריית הוואי (אנ') בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן, ומילא תפקיד זה עד שלהי פברואר 1953. לונג שירת גם כחבר בסנאט הטריטוריאלי של הוואי בין השנים 1956–1959.
ב-28 ביולי 1959 נבחר לונג לאחד משני מושביה של מדינת הוואי – שזה עתה נוסדה – בסנאט של ארצות הברית, והושבע לתפקידו ב-21 באוגוסט 1959. הסנאטור האחר שנבחר היה היירם פונג, איש המפלגה הרפובליקנית. לונג בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בת שש שנים בבחירות 1962, והוחלף על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דניאל אינווי ב-1953. במשך כל כהונתו לונג היה הסנאטור הבכיר של הוואי, על אף שנכנס לתפקידו באותו היום בו הושבע עמיתו היירם פונג. לונג זכה ליתרון מבחינת ותק בשל היותו מושל לשעבר.
לונג התארח בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" של CBS זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד. אחד מחברי הפאנל בתוכנית, בנט קרף, זיהה אותו מיד ופסל עצמו מהשתתפות בסיבוב. לאחר שלושה סבבי "חקירה", יתר חברי הפאנל ניחשו את זהותו של לונג בהצלחה וחשפו אותו.
במאי 1965 נפטר לונג לאחר שסבל מהתקף ברונכיטיס אסמטי בהונולולו, הוואי ונקבר בבית העלמין באוהאו (Oahu Cemetery).
הערות שוליים

↑  נצחון לרפובליקנים בהאוואי, שערים, 30 ביולי 1959
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת הוואי הוואי |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | היירם פונג • ספארק מצאנגה • דניאל אקאקה • מייזי הירונו |  |
| קבוצה 3 | אורן לונג • דניאל אינווי • בריאן שץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1197186573  ISNI: 0000 0000 4198 2400  LCCN: no96000088  SNAC: w6420q47  US Congress: L000425  VIAF: 68519215   WorldCat (עם VIAF): 68519215
מייזי הירונו

מייזי הירונו (באנגלית: Mazie Keiko Hirono, ביפנית: 広野 慶子; נולדה ב-3 בנובמבר 1947) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת הוואי מאז שנת 2013. היא האישה הראשונה שנבחרה לסנאט מטעם הוואי, האסייתית אמריקאית הראשונה המכהנת, חברת הסנאט הראשונה שנולדה ביפן, וחברת הסנאט הראשונה המאמינה בבודהיזם.
קורות חיים

הירונו נולדה במחוז פוקושימה שביפן. על אף היותה ילידת יפן, היא נולדה לאם בעלת אזרחות אמריקאית. סבה וסבתה מצד אמה היגרו להוואי כאשר סבתה הייתה בגיל 16. סבה עבד בתחום מטעי הסוכר. לאחר שמצאו עבודה זו כמסובכת למדי, פתחו השניים בית מרחץ בהונולולו ב-1928. היו להם שני ילדים, לורה ואקירה, וסבתה חזרה להתגורר ביפן יחד עמם, וסבה נשאר לתחזק במשך שנתיים את בית המרחץ עד שהתאחד עם משפחתו ב-1941. בתם לורה התחתנה עם וטרינר מקומי, ולזוג נולדו שלושה ילדים, שאחת מהם היא מייזי, בתם האמצעית והיחידה. בהמשך, לאחר שנישואי הזוג התדרדרו עקב מנהגי הימורים ושתייה של האב, השניים התגרשו ב-1951. לבסוף החליטו סבה וסבתה יחד עם אמה להגר חזרה להוואי.
בשנת 1955, בגיל 8, החלה הירונו להתגורר בהונולולו שבהוואי, שם גם בילתה את נעוריה, והיא הפכה לאזרחית אמריקאית ב-1959, בשנה בה נתקבלה הוואי כמדינה בארצות הברית. לאחר שלמדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת הוואי ב-1970, סיימה תואר J.D במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי. ב-1978. לאחר מכן שבה להונולולו ושירתה כפרקליטה.
בין השנים 1980–1995 שירתה כחברה בבית הנבחרים המדינתי של הוואי. בנובמבר 1994 נבחרה לשרת כסגנית מושל הוואי, תחת המושל הדמוקרטי בן קאייטנו, ושירתה בתפקיד זה עד דצמבר 2002. ב-2002 הייתה המועמדת הדמוקרטית למושל הוואי, אך הפסידה ליריבתה הרפובליקנית, היהודייה לינדה לינגל. בניצחונה הייתה לינגל לרפובליקנית הראשונה שנבחרה למשרת המושל בהוואי מאז 1962.
בנובמבר 2006 נבחרה לשרת בבית הנבחרים של ארצות הברית, על תקן המחוז השני של הוואי, המייצג ברובו את העיר הונולולו ופרבריה. ב-2008 וב-2010 נבחרה לכהונות נוספות, וגברה על יריביה בשני המקרים ברוב של יותר מ-72% מן הקולות. היא שירתה שם עד 2013.
במאי 2011 הכריזה הירונו על כוונתה להתמודד למושב שהותיר הסנאטור הדמוקרטי המכהן דניאל אקאקה, שהצהיר כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות הבאות. בנובמבר 2012 היא נבחרה לסנאט, לאחר שגברה על מושלת הוואי לשעבר לינדה לינגל, שלה הפסידה בעבר בבחירות למושל המדינה, ברוב של 62.6% ממניין הקולות. בכך הייתה לאישה הראשונה המייצגת את הוואי בסנאט, וכן המהגרת ילידת אסיה הראשונה המשרתת בבית מחוקקים זה. בשנת 2018 התמודדה לכהונה שנייה, וזכתה ברוב עצום וכך גם בשלישית, ב-2024.
בנובמבר 2024 הייתה אחת מ-19 הסנטורים הדמוקרטים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
הערות שוליים

↑  לראשונה: אסייתית נבחרה לסנאט בארצות הברית, My-Asia, 8 בנובמבר 2012
↑  "Nineteen Senate Democrats vote to block U.S. aid to Israel"
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת הוואי הוואי |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | היירם פונג • ספארק מצאנגה • דניאל אקאקה • מייזי הירונו |  |
| קבוצה 3 | אורן לונג • דניאל אינווי • בריאן שץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1197248935  ISNI: 0000 0004 9934 9076  LCCN: no2018073584  SNAC: w6g76b2w  US Congress: H001042  VIAF: 2141152865772104940001   WorldCat (עם VIAF): 2141152865772104940001
טלית

גבר מתפלל עטוף בטלית.
יהודי בטלית בשלהי המאה ה-19.
טלית בעמדת הנחת תפילין ציבורית באשדוד
טלית היא סוג של בגד, אשר כיום משמש כבגד כבוד שנלבש בזמן התפילה. בנוסף לכך, בשל צורתה המלבנית היא אף מחויבת בציצית, ומשמשת כבגד לקיום מצווה זו. את הטלית לובשים יהודים ושומרונים בזמן התפילה.
ישנה הבחנה בין בגד טלית גדול הנלבש בעת תפילה, לבין טלית קטן הנלבש באופן קבוע מעל או מתחת לבגדים הרגילים, כדי לקיים את מצוות הציצית ומצוות הגדילים בכל שעות היום. בקרב יהודים אורתודוקסים הטלית נעשית בדרך כלל מצמר, מכיוון שלהלכה, פסק השולחן ערוך, שרק בגד מצמר או פשתן חייב בציצית מן התורה. אולם בגדים העשויים מבד אחר חייבים בציצית מדרבנן (דעה זו היא בניגוד לדעת הרמ"א שסובר שכל בגד חייב בציצית מן התורה). עם זאת, יש העושים טליתות ממשי או מחומרים אחרים. נוהג קדום הוא לעטר את הטלית בפסים, בדרך כלל בצבע שחור, וישנה השערה כי מנהג זה החל כאות אבל על חורבן בית המקדש השני.
טלית מקופלת
אטימולוגיה

המילה מופיעה בספרות התלמודית, וייתכן שמקורה במילה היוונית אִצְטְלָה שמשמעותה מעיל או גלימה, בגד עליון שנהגו ללבוש בימי קדם. בספר הערוך, מופיע כי לשון רבים של מילה זו היא "טליות", אולם על פי האקדמיה ללשון כיום ההטיה היא טליתות. במקרא הטלית נקראת "שמלה" או "שלמה". [דרוש מקור]
מקור השימוש ומטרתו

השימוש בבגד הטלית היה נפוץ, בתקופת המשנה והתלמוד כבגד כיסוי עליון. לרוב, תלמידי חכמים היו מקפידים לכסות את כל גופם, וזאת על ידי התעטפות בסוג בגדים מעין אלו. בתלמוד כתוב כי בשעת התפילה, על אדם להיות לבוש, כחלק מכבוד התפילה, על בסיס העיקרון של עמידה בפני מלך. התלמוד מביא דוגמאות מחכמים שהיו נוהגים לעטוף עצמם בטלית כחלק מכבוד זה, ואף מובא כי היו חכמים, שכחלק מכבוד ברכת המזון, גם היו מתעטפים. הרמב"ם, מציין דרישה זו, בהלכות תפילה, וכותב כי ראוי שהאדם יהיה מכוסה עד כפות ידיו.
כבר בסביבות הדור השני של חכמי התלמוד, ניתן לזהות שינוי בסוג הבגדים שהיו לובשים, וחלה ירידה בשימוש בבגד מסגנון הטלית, שהוא בגד בעל ארבע כנפות. שינוי זה כנראה השפיע בהמשך גם על קיום מצות הציצית, כפי שמשתמע בדברי חלק מהראשונים. בשלב מסוים, חסידים ואנשי מעשה, החלו לייצר בגדים מסוימים, אשר באמצעות לבישתם הם יתחייבו במצוות ציצית.
הבית יוסף, הביא את דברי הזהר, כי אדם צריך להגיע לבית הכנסת, כאשר הוא כבר מעוטף בציצית ועטור בתפילין. נראה כי משלב זה והלאה, נושא העיטוף של הטלית, קיבל משמעות קבלית. בהמשך, האר"י חילק בין הטלית, שהיא לבוש חיצוני לעומת ה'טלית קטן' שהיא לבוש פנימי.
אצל חלק מהחסידים (חסידות קרלין, חסידות תולדות אהרן, חסידות סלונים והאדמו"רים בחסידות צאנז), התימנים והמקובלים נהוג להתעטף בטלית גם בזמן תפילת ערבית בשבת ובתפילת קבלת שבת. יהודי תימן ויהודי איטליה, וכן חלק מיהודי אשכנז נוהגים ששליח ציבור תמיד מתעטף בטלית – בכל התפילות ללא יוצא מן הכלל (ובקצת קהילות נוהגים שמתעטף החזן בטלית בכל תפילות השנה חוץ מערבית ושחרית של תשעה באב).
יהודי תימן נהגו להתעטף בטלית בכל התפילות, כפי שכתב הרמב"ם: ”לעולם ישתדל להיות עטוף בכסות המחוייבת כציצית... ובשעת התפילה צריך להיזהר ביותר. גנאי גדול הוא לתלמידי חכמים שיתפללו והם אינם עטופים” (משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ציצית, פרק ג', הלכה י"א). בתימן עצמה הטלית הייתה חלק מהלבוש היהודי, כך שבימי חול כשאדם היה יוצא מביתו הטלית הייתה מונחת מקופלת על כתפו, ובשבת גם ברחוב היו מעוטפים. בארץ התבטל המנהג לחלוטין.
אבי הבן בזמן המילה מתעטף בטלית, אצל הספרדים והתימנים חתן ביום חופתו, וכן נהוג לקבור בטלית ללא ציציות.
מקור השימוש ומטרתו > קדושתה

בעקבות השינוי שחל בייעודה של הטלית, מבגד יומיומי, לבגד בעל משמעות דתית, השתנו גם ההלכות ביחס לבגד זה. בתחילה לא הייתה מניעה, להיכנס לשירותים כאשר לובשים בגד זה או להשתמש בו כדי לישון בו או לירוק בו. אולם בהמשך החלו הפוסקים להקפיד להנחות שלא לנהוג גם בבגד עצמו מנהג בזיון, בעקבות ייעודו כבגד המיוחד לתפילה.