stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד היצ'קוק
תרשים פליאונטולוגי

היצ'קוק הכניס מפה פליאונטולוגית לספרו גאולוגיה בסיסית (1840). הוא הציג תרשים מסועף של ממלכת הצמחים והחיות על רקע גאולוגי. הוא התייחס אליו כאל עץ. "עץ החיים" הזה הוא הגרסה המוקדמת ביותר הידועה שמשלבת מידע פלאונטולוגי וגאולוגי, וקדם לעץ החיים האבולוציוני.
היצ'קוק היה חסיד של בריאתנות שמסבירה את הפערים בממצאי המאובנים. היצ'קוק ראה באלוהים את סוכן השינוי. הוא דחה במפורש אבולוציה ויצירת היקום בת שישה ימים ככתוב במקרא. הוא האמין שמינים חדשים הוצגו על ידי אלוהות, כל אחד בזמנו, בהיסטוריה של כדור הארץ. התרשים קיים בכל המהדורות בין 1840 ל-1859. לאחר שצ'ארלס דרווין (1859) פרסם את ספרו על מוצא המינים, הפירוש של תמונת עץ החיים היה בדרך כלל עץ אבולוציוני. במהדורת 1860 של Elementary Geology היצ'קוק השמיט את התרשים. בשנת 1863 כתב היצ'קוק מאמר בו מתח ביקורת על תאוריית הברירה הטבעית של דרווין. לאחר מותו ב-1864, פרסם בנו צ'ארלס הנרי היצ'קוק (1836–1919) מהדורה חדשה (1870) גם היא ללא מפה פליאונטולוגית.
כתבים

Geology of the Connecticut Valley (1823)
"Retrospection: A Sermon Delivered at Amherst, MA, at Close of Spring Term". May 13, 1823. Northampton, MA: Sylvester Judd, Jr., 1823.
Catalogue of the Plants within Twenty Miles of Amherst (1829)
An Essay on Temperance, Addressed Particularly to Students, and the Young Men of America(1830)
Elementary Geology, 1840. (31 editions)
The Religion of Geology and its Connected Sciences (1851)
Dyspepsy Forestalled and Resisted, Or, Lectures on Diet, Regimen, and Employment
Lectures on the Peculiar Phenomena of the Four Seasons (1850)
Reports on the Geology of Massachusetts (1833, 1835, 1838, 1841)
Outline of the Geology of the Globe and of the United States in Particular with Sketches of Characteristic American Fossils (1853)
Illustrations of Surface Geology (1857)
Reminiscences of Amherst College (1863)
הערות שוליים

↑  Moore, Randy; Decker, Mark; Cotner, Sehoya. (2010). Chronology of the Evolution-creationism Controversy. Greenwood Press. p. 99. מסת"ב 978-0-313-36287-3
↑  Brignon, Arnaud (2017). "The earliest discoveries of articulated fossil fishes (Actinopterygii) in the United States: A historical perspective". American Journal of Science. 317 (2): 216–250. Bibcode:2017AmJS..317..216B. doi:10.2475/02.2017.03.
↑  Brummitt, R. K.; C. E. Powell (1992). Authors of Plant Names. Royal Botanic Gardens, Kew. ISBN 1-84246-085-4.
↑  Patrick R. Getty (2018). "Revision of the Early Jurassic arthropod trackways Camurichnus and Hamipes" (PDF). Boletín de la Sociedad Geológica Mexicana. 70 (2): 281–292. doi:10.18268/BSGM2018v70n2a1.
↑  Brief History of Geology at Amherst: The Latest Holocene, Amherst College (אורכב 06.06.2015 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Book of Members, 1780–2010: Chapter H" (PDF). American Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-15 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hitchcock Geologic Atlas". docs.unh.edu. אורכב מ-המקור ב-7 באוגוסט 2011. נבדק ב-2018-03-21. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-04-09.
↑  "Edward and Orra White Hitchcock Papers, Amherst College Archives and Special Collections". אורכב מ-המקור ב-21 ביוני 2010. נבדק ב-29 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "More on Charles Hitchcock". Government Information Department, University of New Hampshire Library web site. University of New Hampshire. 2003. אורכב מ-המקור ב-7 באוגוסט 2011. נבדק ב-3 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
לקריאה נוספת

Guralnick, Stanley M. (1972). Geology and Religion Before Darwin: The Case of Edward Hitchcock, Theologian and Geologist (1793-1864). Isis. Vol. 63, No. 4, pp. 529–543.
Lawrence, Philip J. (1972). Edward Hitchcock: The Christian Geologist. Proceedings of the American Philosophical Society 116 (1): 21-34.
Marché, Jordan D. (1998). Restoring a 'Public Standard' to Accuracy: Authority, Social Class, and Utility in the American Almanac Controversy, 1814–1818. Journal of the Early Republic, Vol. 18, No. 4, pp. 693–710.
Pick, Nancy. (2006). Curious Footprints: Professor Hitchcock's Dinosaur Tracks & Other Natural History Treasures at Amherst College (Amherst College Press, 2006), with photographs by Frank Ward.
פרוטומה של היצ'קוק במכללת אמהרסט.
מפה פליאונטולוגית מתקפלת של אדוארד היצ'קוק בספרו גאולוגיה בסיסית (1840)
הילה קובו

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1980 (בת 44) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  וואלה, משרד המשפטים 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  hila.covo
 טוויטר:  hilacovo
 
הילה קובו (נולדה ב-26 ביולי 1980) היא עיתונאית ודוברת ישראלית, יוצרת פורמטי וידאו ובמאית סרטי דוקו. מחברת הספר "לא יהיה כלום" (יחד עם יניר קוזין).
ביוגרפיה

קובו נולדה וגדלה בתל אביב. היא בוגרת "בית הספר לאמנויות" ותיכון עירוני ד' בעיר. בצבא שירתה כמדריכת חי"ר וכקצינת יח"ש.
בוגרת תואר ראשון ושני במשפטים ותואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 הוסמכה לעריכת דין לאחר התמחות בפרקליטות האזרחית בתל אביב.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

קובו החלה את דרכה העיתונאית בשנת 2002 כשדרית קווים בשידורי הכדורסל של ערוץ 1. בהמשך הייתה שדרית קווים בערוץ 1, הטלוויזיה החינוכית וערוץ הספורט.
בשנת 2007 הצטרפה לעיתון "מעריב" ועבדה ככתבת מוניציפלית וכתבת מגזין בעיתון "זמן תל אביב", ובהמשך הייתה סגנית עורך העיתון.
בשנים 2010–2013 הייתה העורכת הראשית של "זמן תל אביב".
בשנת 2013 עברה לאתר "וואלה! NEWS" כמגישה ועורכת באולפן החדשות והספורט, ומאוחר יותר הפכה למגישה באולפן החדשות של האתר. בנוסף שימשה כעורכת תוכניות אולפן וכבמאית סרטי דוקו. בין היתר, יצרה ביולי 2016 סרט על ההתמודדות של משפחת בן-ארי עם פציעת הראש הקשה במבצע צוק איתן של הבן חגי, מפקד סיירת צנחנים, לפני שהלך לעולמו בינואר 2017; וסרט על מאחורי הקלעים של המדליה הראשונה, לרגל 25 שנה למדליה האולימפית של יעל ארד בברצלונה 92'. באוקטובר 2018 שודר סרטה על הורות יחידנית ב"פנים אמיתיות עם אמנון לוי" בערוץ 10.
במרץ 2019 פרסמה עם העיתונאי יניר קוזין את הספר "לא יהיה כלום – המשפטים הגדולים של הפוליטיקה הישראלית" בהוצאת דני ספרים.
בדצמבר 2019 עזבה את וואלה! NEWS לאחר שבע שנים.
ב-1 בספטמבר 2020 הצטרפה לאגף דוברות, הסברה ותקשורת של משרד המשפטים והיא משמשת כדוברת פרקליטות מיסוי וכלכלה.
חיים אישיים

קובו נשואה ואם לשלושה, מתגוררת בתל אביב. היא בתה של השופטת בדימוס אסתר קובו, לשעבר סגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב והיום חברת בית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל.
הערות שוליים

↑  "טעמתי מתחום המשפט, עוד לא החלטתי אם אעסוק בו בעתיד", באתר הארץ, 17 ביוני 2007
↑  הילה קובו‏, "זה חגי - אבל הוא איננו": ההתמודדות של משפחת הפצוע האנוש מצוק איתן, באתר וואלה, 8 ביולי 2016
↑  הילה קובו‏, כל הסימנים הראו: עוד פספוס ישראלי. חזרה למדליה של יעל ארד, חלק א', באתר וואלה, 27 ביולי 2017
↑  "מי צריך אבא", באתר התוכנית "פנים אמיתיות"
↑  הילה קובו הפכה את השטויות שח"כים אומרים לספר מצחיק ועצוב, באתר Timeout‏, 3 באפריל 2019
↑  אייס, בתום 7 שנים הילה קובו עוזבת את וואלה! NEWS, באתר אייס, 16 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395366605171  LCCN: no2019125838  VIAF: 1665156811368045390007   WorldCat (עם VIAF): 1665156811368045390007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנסיס ג'יימס צ'יילד

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1825 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1896 (בגיל 71) בוסטון, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Kirkland Street 
 מקום קבורה:  מסצ'וסטס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 
פרנסיס ג'יימס צ'יילד (באנגלית: Francis James Child; בפברואר 1825 – 11 בספטמבר 1896) היה חוקר אמריקאי, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד, ואספן חשוב של בלדות עממיות אנגליות וסקוטיות.
ביוגרפיה

צ'יילד נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, למשפחה ממוצא אירי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1846, ובהמשך הצטרף לסגל ההוראה שם בשנת 1851.
במהלך הקריירה האקדמית שלו, התעניין במיוחד בפולקלור ובספרות עממית, והקדיש שנים רבות לאיסוף, חקר ופרסום בלדות מסורתיות.
עבודתו

עבודתו המפורסמת ביותר היא אוסף הבלדות "Child Ballads", אשר פורסם בין השנים 1882 ל-1898 תחת הכותרת "The English and Scottish Popular Ballads". האוסף כולל 305 בלדות, שלכל אחת מהן מצורפות גרסאות שונות, הערות ומחקר מעמיק. עבודתו של צ'יילד נחשבת לאבן דרך בחקר הבלדות והפולקלור, והיא ממשיכה להשפיע על חוקרים ואמנים עד היום.
מותו ומורשתו

צ'יילד נפטר בקיימברידג', מסצ'וסטס, בשנת 1896. מורשתו נמשכת דרך עבודתו החלוצית בתחום הבלדות העממיות, והאוסף שלו נחשב לאחד המקורות החשובים ביותר להבנת המסורת המוזיקלית והספרותית של אנגליה וסקוטלנד.
לקריאה נוספת

The English and Scottish Popular Ballads - Volume 1, ב-Internet Archive
Francis James Child Biography, באתר אוניברסיטת הרווארד
הערות שוליים

↑  מתוך מגזין הרווארד:

Francis James Child

Brief life of a Victorian enthusiast: 1825-1896

May-June 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259749105171  PLWABN: 9811718401005606  BIBSYS: 1455280941639  BNE: XX1413028  BnF: cb13494488f (data)  CiNii: DA04397245  GND: 118669230  ISNI: 0000 0000 8342 2233  LCCN: n50037993  MusicBrainz: 26e42ace-a296-4534-ad7b-97c73ab74164  NDL: 00995596  NKC: mub2015891162  NLA: 35027942  NSK: 000163483  NTA: 068627130  SELIBR: 181510  SNAC: w63r0r3s  SUDOC: 050344811  Trove: 801354  VcBA: 495/115600  VIAF: 22185356   WorldCat (עם VIAF): 22185356
רקס סטאוט

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1886 Noblesville, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באוקטובר 1975 (בגיל 88) דאנברי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קנזס, תיכון טופקה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות בלשית 
 בן או בת זוג:  Pola Stout (21 בדצמבר 1932–?)  Fay Kennedy (1916–1 בפברואר 1932) 
 פרסים והוקרה:  פרס "גראנד מסטר" (1959) 
 www.nerowolfe.org
 
רקס טודהאנטר סטאוט (באנגלית: Rex Todhunter Stout;‏ 1 בדצמבר 1886 – 27 באוקטובר 1975) היה סופר אמריקאי. הדמויות הידועות ביותר שלו הן הבלש נרו וולף ועוזרו ארצ'י גודווין, שהופיעו ב-33 רומנים ו-39 נובלות או סיפורים קצרים בין 1934 ל-1975. חלקם תורגמו לעברית.
ביוגרפיה

כילד רקס סטאוט היה ילד מחונן. בגיל 4 הוא קרא את התנ"ך ובגיל 13 הוא היה אלוף המדינה בתחרות איות.
כשהגיע לגיל 21 שירת שנתיים בחיל הים האמריקאי ובשנת 1910 החל את הקריירה הספרותית בכתיבת סיפורים קצרים למגזינים בז'אנרים שונים, ביניהם סיפורים פסיכולוגיים, רומנטיים, הרפתקאות, מדע בדיוני ופנטזיה ותעלומות רצח. כולל שתי נובלות תעלומת רצח ("Justice Ends at Home" ו-"The Last Drive"), אשר עיצבו מראש אלמנטים מסיפורי נרו וולף.
קריירה ספרותית

בין 1929 ל 1933 כתב סטאוט ארבעה ספרים פסיכולוגיים, ולאחר מכן החל לכתוב את הספרות הבלשית הידועה שלו שבה הציג את הדמויות של נרו וולף וארצ'י גודווין. עד שנת מותו ב־1975 פרסם סטאוט 72 ספרים. דמותו של נרו וולף תוארה על ידי המבקר וויל קאפי כפלסטאף השייקספירי של הבלשים. ההיסטוריון הווארד הייקרפט החשיב שניים מהספרים כמשפיעים ביותר על ספרות המסתורין. ב 1969 איגוד כותבי הפשע בחר בסטאוט כזוכה פרס "פגיון הכסף" עבור "ציד האב", אותו כינה "רומן הפשע הטוב ביותר על ידי סופר לא בריטי, וכינה אותו " אגאטה כריסטי של ארצות-הברית". ב 2014 נבחר סטאוט להיכל התהילה של הסופרים של מדינת ניו יורק.
מתוך 72 ספרי הבלשים שלו 11 תורגמו לעברית. ספריו שתורגמו לעברית: סוד חתולת הפרא, עכביש הזהב, התאונה המסתורית, צוואת הבצע, תעלומת חנית המוות, תעלומת רימון הרצח, הלורד בצל המוות, תעלומת הנוסחה הסודית, הרצח בחוות הבקר, אימה בין גברים, רצח בחברה הגבוהה.
פעילות ציבורית

פעילותו הציבורית של סטאוט עברה תהליכים שונים ולא תמיד זכתה לאהדה מצד הציבור ומצד הממשל
ב 1925 היה סטאוט חבר באיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. בין השנים 1926–1927 היה בין המקימים של מגזין מרקסיסטי רדיקלי בשם "ההמונים החדשים". בספטמבר 1942 הגן סטאוט על מדיניותו של רוזוולט לשלוח אמריקנים יפנים למחנות ריכוז, באותה שנה תיאר את עצמו כ"פרו-לייבור, פרו-ניו-דיל, פרו-רוזוולט ליברל.
סטאוט היה אחד הסופרים האמריקאים שה-FBI עקב אחריהם. אדגר הובר החשיב אותו כקומוניסט ופרסומו הטריד אותו במיוחד .
שנים מאוחר יותר לסטאוט הייתה עמדה נצית לגבי מלחמת וייטנאם ובוז לקומוניזם, באחד הספרים שלו מאותה תקופה נרו וולף ועוזרו ארצ'י גודווין מביעים את סלידתם מ"קומוניסטים".
הערות שוליים

↑  הסופר רקס סטאוט, באתר סימניה
↑  Rothe, Anna, ed. (1947). Current Biography, 1946: Who's News and Why. New York: H. W. Wilson Co. p. 576. ISBN 9780824201128.
↑   John J. McAleer, Rex Stout: a biography, 3. print, Boston: Little, Brown and Comp, 1977, ISBN 978-0-316-55340-7
↑   Special Collections, University Libraries University of Southern Mississippi, Whitworth College Collection, doi.org, ‏2024-08-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491758205171  PLWABN: 9810578369805606  BNE: XX904174  BnF: cb11925625g (data)  CANTIC: a10953231  CiNii: DA05460201  GND: 11879907X  ICCU: CFIV007560  ISNI: 0000 0001 0879 2864  LCCN: n50010846  LNB: 000054764  MusicBrainz: 2e5cc4b3-dced-4534-a2bb-d13297939e6c  NDL: 00457870  NKC: jn19990008296  NLA: 35656858  NLG: 135585  NLK: KAC199626646  NTA: 070024138  SELIBR: 227190  SNAC: w6h70h77  SUDOC: 027149978  Trove: 1029517  VIAF: 24608302   WorldCat (עם VIAF): 24608302
אלון שרביט

| --- | --- |

שרביט ב-2024
 לידה:  1 בדצמבר 1968 (בן 56) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלון שרביט (נולד ב-1 בדצמבר 1968 בירושלים) הוא כתב טלוויזיה, תסריטאי ובמאי טלוויזיה ישראלי.
משמש ככתב מגזין בערוץ כאן 11.
ביוגרפיה

שרביט גדל במשפחה ירושלמית בשכונת קטמון הישנה בירושלים. בשנת 1979 חזרה המשפחה בתשובה. הוא למד בישיבת פורת יוסף, אך בגיל 14 עזב לבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, שם סיים גם את לימודיו התיכוניים. לאחר השירות הצבאי החל לעבוד בתפקידים שונים בטלוויזיה כתפאורן, תאורן וכצלם. את צעדיו הראשונים בכתיבה ובבימוי עשה בעיקר בתחום הדוקומנטרי. בין עבודותיו הבולטות:
תסריטאי ובמאי "ירושלים ימינה ת"א שמאלה", סדרה תיעודית ששודרה בבכורה בספטמבר 2004, ובמספר שידורים חוזרים ב-yes. הסדרה הוקרנה בפסטיבלים בארץ ובעולם והיא מועמדת לסדרת התעודה הטובה של חברי האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה.
תסריטאי "החיים, המוות והעולם הבא".
תסריטאי ובמאי "Women's health centers", שהופק עבור שירותי הביטוח הרפואי באנגליה.
תסריטאי ובמאי "הזיווג". הופק על ידי גלובוס גרופ עבור חברת החדשות של ערוץ 2.
בשנת 2010 כתב וביים את סרטו העלילתי הראשון, "טור אחד לחלום" בהשתתפות עמוס תמם, לירז צ'רכי, ריימונד אבקסיס, אלי אלטוניו, רונית יודקביץ', יעקב כהן. דרמה משפחתית תקופתית, המתרחשת בירושלים ערב המהפך הפוליטי של 1977. הסרט שודר בבכורה ב-24 באוקטובר 2012, בפריים טיים בערוץ 10. הסרט הוקרן ב-פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2012.
משנת 2011 שימש כתב מגזין במהדורת "יומן" ובמערכת החדשות של ערוץ הראשון.
עם פתיחת שידורי תאגיד השידור הישראלי בשנת 2017 הצטרף ככתב מגזין לחטיבת החדשות של כאן 11.
שרביט נשוי ואב לשלושה בנים, מתגורר בכפר האורנים.
תוכניות טלוויזיה

כתב מגזין במהדורות "שישי" חדשות ערוץ 10
כתב בתוכנית "הבית היהודי" בערוץ הראשון
כתב בתוכנית "סטנגה" בערוץ 2
כתב בתוכניות "שער חמש" בערוץ הספורט
כתב מגזין בכאן 11
פרסים והוקרה

2024, פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה יחד עם קבוצת עיתונאים שסיקרו את טבח שבעה באוקטובר תוך כדי סיכון ביטחונם האישי. כמו גם על הכנת כתבות מגזין במהלך חודשי מלחמת חרבות ברזל בעוטף עזה.
בנות צלפחד

בנות צלפחד. איור של רינת גלבוע
בנות צלפחד עומדות לפני משה (איור)
בְּנוֹת צְלָפְחָד הן חמש בנותיו של צלפחד בן חפר המוזכרות במקרא, בעיקר בפרשת פינחס שבספר במדבר. שמותיהן: מַחְלָה, נעָה, חָגְלָה, מִלְכָּה ותִרְצָה. בעקבות פנייתן ציווה ה' את דיני הירושה, לפיהם בנות יורשות את אביהן כאשר אין לו בנים זכרים שירשו אותו.
במקרא מתוארת פנייתן הפומבית של בנות צלפחד אל משה רבנו. הן מסבירות כי אביהן מת ללא בנים זכרים וכעת עם הכניסה לארץ תיגרע נחלתו, על כן הן מבקשות לרשת אותו ולהמשיך את שמו. משה הפנה את הבקשה אל האלוהים שקבע את הלכות הירושה, לפיהן בנות קודמות לאחי הנפטר בסדר ההורשה. בהמשך פנו ראשי השבט למשה והביעו את חששם שבנות צלפחד יינשאו לבני שבט אחר, כך שלאחר מותן תיגרע נחלתן מנחלת השבט. בעקבות כך קבע ה' שבנות היורשות נחלה תינשאנה לבני שבטן בלבד.
פרשיית בנות צלפחד היא אחת מארבע פרשיות בתורה בהן מתמודד משה עם סוגיה משפטית ועל מנת למצוא פתרון הוא פונה לאלוהים. תשובת האלוהים קובעת חוק כללי חדש. מאוחר יותר נקבע שהאיסור על בנות יורשות נחלה להינשא לבני שבט אחר, נאמר רק לבני אותו הדור (עד תום כיבוש הארץ וההתנחלות בה בימי יהושע בן נון).
מקור השם

שם בית אביהן גזור משם הצמח: צלף קוצני (צלפ-חד)
הרוקח כותב ששמות הבנות קשורים לתנועה: ”'מחלה'... מחוללת לו, 'נועה' מנענעת... 'חגלה' מחוג וגילה"…”.
במקרא

בשנה האחרונה לנדודי בני ישראל במדבר, באו חמש בנות צלפחד בתביעה אל משה. כיון שאביהן מת ללא בנים אין מי שיירש אותו ואין זה צודק שלא תהיה לו נחלה בארץ ישראל, ושמו יגרע ממשפחתו, כיון שהוא מת בחטא פרטי שלו ואין סיבה לשלול את זכותו על הארץ. כעת הציעו בנות צלפחד פתרון הלכתי לפיו הן תירשנה את אביהן וכך גם לו יהיה חלק עם הנוחלים בארץ. משה פנה אל האלוהים, שהורה לו לקבל את טענת בנות צלפחד ולהעניק להן חלק בארץ, ולאחר מכן פרט ה' למשה את יתר החוקים הקובעים את סדר הירושה.
וַתִּקְרַבְנָה בְּנוֹת צְלָפְחָד בֶּן חֵפֶר בֶּן גִּלְעָד בֶּן מָכִיר בֶּן מְנַשֶּׁה לְמִשְׁפְּחֹת מְנַשֶּׁה בֶן יוֹסֵף. וְאֵלֶּה שְׁמוֹת בְּנֹתָיו: מַחְלָה נֹעָה וְחָגְלָה וּמִלְכָּה וְתִרְצָה. וַתַּעֲמֹדְנָה לִפְנֵי מֹשֶׁה וְלִפְנֵי אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן וְלִפְנֵי הַנְּשִׂיאִם וְכָל הָעֵדָה, פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד, לֵאמֹר: "אָבִינוּ מֵת בַּמִּדְבָּר, וְהוּא לֹא הָיָה בְּתוֹךְ הָעֵדָה הַנּוֹעָדִים עַל ה' בַּעֲדַת קֹרַח, כִּי בְחֶטְאוֹ מֵת, וּבָנִים לֹא הָיוּ לוֹ. לָמָּה יִגָּרַע שֵׁם אָבִינוּ מִתּוֹךְ מִשְׁפַּחְתּוֹ, כִּי אֵין לוֹ בֵּן? תְּנָה לָּנוּ אֲחֻזָּה בְּתוֹךְ אֲחֵי אָבִינוּ." וַיַּקְרֵב מֹשֶׁה אֶת מִשְׁפָּטָן לִפְנֵי ה', וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר: "כֵּן בְּנוֹת צְלָפְחָד דֹּבְרֹת, נָתֹן תִּתֵּן לָהֶם אֲחֻזַּת נַחֲלָה בְּתוֹךְ אֲחֵי אֲבִיהֶם, וְהַעֲבַרְתָּ אֶת נַחֲלַת אֲבִיהֶן לָהֶן."
מאוחר יותר, לפני חלוקת הנחלות (במדבר, ל"ו, א'–י"ב) חלה התפתחות בעניינן של בנות צלפחד - בני משפחתן משבט מנשה העלו בעיה שנוצרה עם יכולתן של נשים לרשת: הזהות השבטית נקבעת על פי שייכותו השבטית של האב. אם יינשאו בנות צלפחד לאנשים משבט אחר, בבוא היום תעבור נחלתן אל ילדיהן, שלא יהיו משבט מנשה ותיגרע נחלתו של שבט מנשה. ההסדר שנמצא לבסוף הוא שבנות צלפחד יינשאו לאנשים משבט מנשה - "למשפחת מטה אביהם תהיינה לנשים" (במדבר, ל"ו, ו'). וחידוש הלכתי נוסף התחדש: כאשר בת יורשת את אביה עליה להינשא לאיש משבטו של אביה. על פי הרשב"ם הלכה זו נהגה רק בדור של באי הארץ, אבל לאחר שמתו כל הדור גם בת יורשת יכלה להינשא לאיש משבט אחר.
יש האומרים כי שמות של מקומות בנחלת מנשה נקראו על שמן של חלק מבנות צלפחד: מחולה (הטיה של מחלה), תרצה ועין חגלה. השערה זו מבוססת על הקשר בין שמות אנשים למקומות בשבט מנשה, כמו גלעד, שכם וחפר., וכן בספר במדבר "וְיָאִיר בֶּן מְנַשֶּׁה הָלַךְ וַיִּלְכֹּד אֶת חַוֹּתֵיהֶם וַיִּקְרָא אֶתְהֶן חַוֹּת יָאִיר: וְנֹבַח הָלַךְ וַיִּלְכֹּד אֶת קְנָת וְאֶת בְּנֹתֶיהָ וַיִּקְרָא לָה נֹבַח בִּשְׁמוֹ". חרסי שומרון כוללים גם את "חגלה" ו"נעה" כמקומות (ככל הנראה יישובים או בתי אב) שמהם הגיעו שמן ויין.
במקרא > ציר הזמן בסיפור בנות צלפחד

סיפור בנות צלפחד מפוצל לשני חלקים בספר במדבר. חלק ראשון, בפרשת פנחס שבו בנות צלפחד מתלוננות למשה על נחלתן. וחלק שני בסוף ספר במדבר שבו מסופר על בני שבט מנשה שחוששים שאם בנות צלפחד יתחתנו עם בנים משבטים אחרים הנחלה תעבור לשבט אחר.
על כך עונה הרב אלחנן סמט במאמרו ומסביר ששני החלקים התרחשו בהפרש זמן ביניהם ולכן הפרידו בין החלקים בתנ"ך כדי שיהיו בסדר כרונולוגי. אך השאלה שעולה היא למה היה הפרש זמן בין שני החלקים?
והתשובה היא שלאחר המפקד שבו הסביר משה על הכניסה לארץ בנות צלפחד הלכו להתלונן למשה, ולאחר שהביא להם תשובה משה היה צריך להתעסק בעניינים הקשורים לכניסה לארץ, ההתעסקות הזאת הזכירה לבני שבט מנשה ללכת להתלונן למשה, ומכאן הפרש הזמן בין שני חלקי הסיפור.
בתלמוד ובמדרשים > שבח בנות צלפחד

חז"ל דייקו מהמקרא שלחמש בנות אלו הייתה מעלה מיוחדת של חיבת הארץ, היות שהמקרא האריך ליחסן עד יוסף לפי שהוא חיבב את הארץ, שנאמר: (בראשית נ, כה) "והעליתם את עצמותי", וגם בנותיו מחבבות את הארץ. כן ראו בהן דוגמה למעלת נשות ישראל במדבר, וראו את הנשים במיוחד כאוהבות את ארץ ישראל, לשון רש"י ”אבל על הנשים לא נגזרה גזרת המרגלים, לפי שהן היו מחבבות את הארץ.”
מפרשי המקרא נתקשו להבין היכן ראו חז"ל את חיבת הארץ שלהן, ייתכן שרק רצו ירושה בארץ?
הנצי"ב מבאר: בבקשתן הן אומרות "תנה לנו אחוזה בתוך אחי אבינו", הייתה להן אפשרות לקבל נחלה גדולה אצל חצי שבט מנשה בעבר הירדן והמה בקשו דווקא בארץ ישראל בתוך אחי אביהם (משפחת החפרי) ולא אצל אחי אבי אביהם גלעד ומכיר שהתיישבו בעבר הירדן אף על פי שנחלת מנשה בעבר הירדן כבר היא כבושה ועומדת לפניהן - מכאן שהיו מחבבות את ארץ ישראל.
הרב אביגדר נבנצל מבאר: הן לא באות ואומרות למה יגרע חלקנו, טענה כזאת כל אחד יכול להעלות, הן אומרות למה יגרע שם אבינו? אם אנו לא נקבל חלק בארץ ישראל על שם אבינו, אז לאבינו המצוי בעולם האמת יהיה חסר, שכן חלקה בארץ ישראל היא חלקה בגן עדן כמבואר באבן עזרא (בראשית לג,יט).
אזכור בנות צלפחד בחרסי שומרון

ב-1910, בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשומרון העתיקה נתגלה בית מחסנים ובו כמאה שברי חרסים שעליהם כתב פיניקי, המכונים חרסי שומרון. בחלק מן הכתובות (בעיקר מן הקבוצה השנייה שנרשמו בשנה ה-15 לכהונת המלך) הופיע גם שם הנחלה בנוסף לשם היישוב. זיהוי היישובים שבתעודות נעשה על בסיס מחקרים ארכאולוגיים גאו-היסטוריים והשתמרות השמות ההיסטוריים בשמם של יישובים ערביים הקיימים כיום. מקומות ששמם הקדום לא השתמר זוהו בעזרת פרקים מן התנ"ך ונתונים גאוגרפיים-היסטוריים וארכאולוגיים. שניים משמות בנות צלפחד, חגלה ונעה, מופיעים כשמות נחלות בחרסים. על בסיס זהות בין שם הפקיד המוזכר בחרס של חגלה לבין שם הפקיד שבחרסים אחרים המתייחסים ליישובים מזוהים, אפשר להסיק שנחלת משפחת חגלה כללה את היישוב יצת. יצת מזוהה, ככל הנראה ככפר הערבי בשם יאציד בשומרון'. נחלת נעה, על פי סקר הר מנשה, הייתה באזור עמק זבבדה שממזרח לעמק דותן. זיהוי נחלת תרצה מתבססת על תרצה בתל אל-פארעה שהתגלתה בחפירות ארכאולוגיות בשנות הארבעים. העיר תרצה המוזכרת לראשונה ברשימת הערים שכבש יהושע.
במחקר > חקר המקרא

מאיר גרובר מצטט את מחקרה של צפרירה בן-ברק המראה, שישנם ממצאים המוכיחים שנשים במזרח הקדום החזיקו נכסים. תעודות שנמצאו בנוזי (המאה ה-15 לפני הספירה) ובאמר (המאה ה-13 לפני הספירה) מוכיחות שאבות הכריזו על בת מסוימת כ"בן בכור" על מנת להוריש לה ירושה כפולה. בנוסף, במקרא מסופר ששרה החזיקה שפחה, הגר, ולאה ורחל קיבלו שפחות מאביהן. ייחודו של מקרה בנות צלפחד הוא בכך שישנה התאמה בין הסיפור המקראי ותעודות מעמים אחרים המראים כי חוקי ירושה לבנות נקבעו על מנת לשמר את הרכוש במשפחה ולהעביר אותו לבנים של הבת. בן-ברק מציינת כי החברה בנוזי הקפידה מאוד על שמירת הנכסים בתוך המשפחה ומראה במספר תעודות שאבות הורישו לבנותיהם את הרכוש באמצעות צוואה מפורשת, אך לא נוצר בנוזי פתרון מחייב כמו שהתגבש במקרה בנות צלפחד.
במחקר > בנות צלפחד ופמיניזם

בנות צלפחד שימשו כמקור השראה ומודל תרבותי למאבק לשוויון זכויות בכלל, ולנשים בפרט. אליזבת קיידי סטנטון, מחלוצות המאבק להענקת זכות בחירה לנשים, פתחה את ספרה, "תנ"ך האישה" (The Woman's bible), בקריאה למחוקקים בני תקופתה ללמוד מהכבוד המוענק בתנ"ך לבנות צלפחד ולראות בהן מודל לחיקוי להענקת שוויון זכויות. חוקרים תיארו את בנות צלפחד בתור הנשים הפמיניסטיות הראשונות. אולם, העובדה שבקשתן מאלוהים לא שיפרה את מעמדן המשפטי והכלכלי של נשות ישראל או אפילו של קבוצת נשים מסוימת, לא מאפשרת לטעון שבנות צלפחד הן הפמיניסטיות הראשונות. ובכל זאת, הן היוו השראה לרעיונות פמיניסטיים.
יואל אליצור משער שמניית חמש הנחלות של בנות צלפחד יחד עם חמש הנחלות של חמש המשפחות האחרות בשבט מנשה (אחי חפר, סבן של בנות צלפחד) ביהושע, י"ז, על אף שבנות צלפחד השתתפו בנחלה של משפחה אחת בלבד, וכן אזכור נחלות הקרויות על שמן בחרסי שומרון, לצד נחלות של המשפחות האחרות בשבט, מעיד על כך שחכמתן ותעוזתן זכו להערכה והן מהוות דוגמה לפמיניזם כבר בתקופת המקרא. יעל שמש במאמרה, טוענת שאף על פי שבנות צלפחד יזמו שינוי ואף זכו שיתקבל בברכה על ידי אלהים בעצמו, לא ניתן לראות בהם "הנשים הפמיניסטיות הראשונות". וזאת מכיוון שמטרתן המפורשת הייתה לשמר את שמו של אביהם, מתוך דאגה שתואמת דווקא ערכים פטריארכליים. הרב אלחנן סמט כתב שמסיבה זו קריאת הסיפור בהקשרו המקראי מפקיעה ממנו כל שמץ פמיניזם, והשווה אותו לסיפורים על תמר אשר נאבקה על הזכות לדבוק במשפחת יהודה, רות אשר נאבקה על הקמת שם בעלה המת על נחלתו, והאישה החכמה מתקוע אשר התחננה על נפש בנה, פן "כִבו את גחלתי אשר נשארה לבלתי שום לאישי שם ושארית על פני האדמה". ועם זאת, הוסיף שביסוד טענתן של בנות צלפחד ובקבלתה ניצבת ההשקפה שאף הבנות נחשבות המשך לאביהן.
לקריאה נוספת

זאב ארליך, נחלת חגלה בת צלפחד, בתוך: "...לפני אפרים ובנימין ומנשה...", קובץ מחקרים ותגליות בגאוגרפיה-היסטורית, ירושלים, המועצה האזורית מטה בנימין, תשמ"ה 1985, עמ' 163–167.
מנחם אלון, מעמד האישה - משפט ושיפוט, מסורת ותמורה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 255–277.
ליאורה רביד, התנ"ך היה באמת, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009, פרק 25, עמ' 343–347.
צפרירה בן ברק, ירושת בנות בישראל ובמזרח הקדום, פרסומי מרכז ארכאולוגי, 2003