stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע בן נון א'
המבצע > עיכובים בטרם הקרב

ב-24 במאי, בשעה אחת עשרה בלילה, חיכו החיילים בחולדה בתוך האוטובוסים אבל לא הגיעה פקודה לתזוזה. הסיבה לעיכוב הייתה הציפייה למרגמות ולשאר כוחות הסיוע שרובם לא הגיעו. לאחר ציפייה ארוכה הגיעה בשעה 1:00 אחר חצות פקודת התזוזה. הנסיעה לנקודת ההורדה של החיילים הייתה אמורה לקחת חצי שעה אבל האוטובוס הראשון תעה בדרך, ואחריו כל השיירה, ושוב התבזבז זמן מיותר עד שהתבררה הטעות. הצוותים של שני התותחים שהוקצו לסיוע, נפוליאונצ'יקים שנישאו על גבי משאיות, לא הספיקו לכייל את התותחים ולא היו יכולים לעשות טיווח מוקדם. התחמושת לא הייתה אחידה ולא נבדקה מידת תקינותה. גם בשטח נתקל הצוות בבעיות, בין השאר חוסר במכשירי כינון. לבסוף הסוללה נפרסה כשני קילומטר ממערב ללטרון וכינון התותחים נעשה על ידי מפה.
שיירת האוטובוסים נסעה באורות נמוכים והורידה את החיילים כשני קילומטר וחצי דרומה מערבה מהיעד (על כביש 3 של ימינו). הם החלו בהליכה רגלית, וקצת לאחר מחנה המעצר הבריטי (מזרחה מקיבוץ נחשון של ימינו) התפצלו הפלוגות לעבר יעדיהן. בשעה 4:35 כבר היו כוחות התקיפה מול המנזר מוכנים, אך התותחים עדיין לא היו מוכנים. כעשר דקות לאחר מכן החלה הפגזת התותחים.
העיכובים בפתיחת המבצע היו גורליים. נוכח איתנות אחיזת הלגיון בלטרון, הסיכוי היחיד להצלחת המבצע היה בניצול גורם ההפתעה ובפעולה בחסות החשיכה. אולם עקב העיכובים הפכה מתקפת הלילה המתוכננת לפעולה צבאית באור היום.
המבצע > תחת אש הלגיון

בליל 25/24 במאי הועמדו כוחות הלגיון בכוננות, ועמדות התצפית שלהם איתרו את תנועת שיירת האוטובוסים של חטיבה 7 לכיוון לטרון, ולאחר מכן את תחילת התנועה של החיילים מגדוד 32 מדרום ללטרון.
זמן קצר לאחר תחילת ההפגזה הישראלית פתחה הארטילריה של הלגיון בהפגזה כבדה על הכוחות הישראלים המתקדמים. במקביל נפתחה אש עזה ממק"בים
ומקלעים מכיוון חורשות מנזר השתקנים על הפלוגה המובילה של גדוד 32, שהייתה אמורה לתקוף את הכפר לטרון. הפלוגה נתפסה בשטח חשוף ונחות, שנשלט על ידי עמדות הלגיון. שתיים מהמחלקות שלה רותקו למקומן על ידי אש מדויקת, ומצאו עצמן במלכודת אש בוואדי טחון, בו עבר כביש ירושלים-יפו. לוחמים ערבים ניסו לכתר אותן ללא הצלחה, אך עם זאת רוב חיילי הפלוגה נפגעו באש האויב.
הפלוגה השנייה של הגדוד נתקלה אף היא באש עזה. המ"פ שהבין שלא ניתן להמשיך בתנועה מזרחה, הורה לחייליו לנוע במהירות דרומה, כדי להחלץ מהשטח החשוף בו נמצאו, ולהשתלט על גבעה 314 (עליה שוכן כיום היישוב נווה שלום), כדי לפתח משם את המשך ההתקפה. הפלוגה השתלטה על הגבעה לאחר קרב קצר, והתארגנה להגנה היקפית סביבה. תוך זמן קצר מצאה הפלוגה את עצמה תחת אש של לוחמים ערביים מקומיים מהגבעות הסמוכות, ועסקה בהדיפת שורת התקפות נגד. מפקדת הגדוד הורתה לפלוגה להישאר במקומה כדי לתת סיוע באש לכוח שנלכד בוואדי טחון, ולחפות על נסיגתו.
שתי הפלוגות של גדוד 72, שנעו מזרחה על רכס הגבעות המקביל לרכס לטרון, ספגו הרעשה ארטילרית כבדה מתותחי הלגיון, ובמקביל הותקפו על ידי לוחמים ערביים מקומיים, שתוגברו על ידי מחלקת סיור של הלגיון, שנקלעה לאזור הפעולה. מרבית הלוחמים בשתי הפלוגות היו עולים חדשים חסרי כל ניסיון קרבי, שקיבלו אימון בסיסי בלבד לפני שנשלחו לקרב, ולכן הם התקשו לתפקד מול אש האויב. רוב המפקדים של הפלוגות, כולל שני המ"פים, נפגעו כבר בשלב הראשון של הלחימה, והלוחמים החלו בנסיגה מבוהלת מערבה. רק נוכחותה של הפלוגה המנוסה מגדוד 32 על גבעה 314 מנעה את הפיכת הנסיגה של גדוד 72 לתבוסה מוחלטת. שרידי שתי הפלוגות חברו אל הכוח בגבעה 314, ואש החיפוי שלו איפשרה נסיגה מסודרת שלהן, ופינוי הנפגעים.
מפקדת החטיבה העבירה בקשה לסיוע אווירי אך לאחר זמן מה של ציפייה בסביבות השעה שמונה בבוקר הגיעו שני מטוסים עיראקיים, ירו לעבר הכוחות ופיזרו כרוזים שקראו ליהודים לבטל את ההכרזה על מדינת ישראל ולחיות תחת שלטון מדינה ערבית. מהמטה הכללי נמסר בחזרה לחטיבה: "בגלל נוכחותם של אווירוני האויב אין אווירונינו יכולים לפעול".
גדוד 71 מחטיבה 7, שהושאר בעתודה, השתלט על גבעה 200 (כיום קיבוץ נחשון), מרחק קצר מדרום מערב לצומת לטרון, והתמקם בה. ניסיונות ערביים לכבוש את הגבעה בחזרה בימים הבאים נהדפו. הגבעה הפכה לבסיס קדמי חשוב של חטיבה 7, במרחק קצר ממערך הלגיון בלטרון, וכיבושה היה ההישג היחיד של החטיבה במבצע בן נון.
המבצע > הנסיגה

לקראת השעה 10 בבוקר היה ברור שההתקפה הישראלית נכשלה, והכוחות התוקפים מצויים בסכנת השמדה. חיים לסקוב (ממלא המקום של מג"ד 32 שהתעלף) וצבי הורוביץ מג"ד 72, העבירו למפקדת החטיבה דו"ח מצב וביקשו אישור נסיגה. לקראת הצהריים התקבלה פקודת הנסיגה מהמח"ט, שלמה שמיר. הפלוגה שהחזיקה בגבעה 314 קיבלה הוראה לחפות על נסיגת שאר כוחות החטיבה במרחב לטרון, ולאחר מכן לנתק מגע ולסגת בעצמה. בגלל קריאה מוטעית של תמונת הקרב הורתה מפקדת החטיבה לכוח שכבש את הכפר בית ג'יז לסגת מהכפר, במקום לתגבר אותו ולהפוך את הכפר לנקודת איסוף ופינוי של הכוחות הנסוגים. כתוצאה מכך נסוגו הכוחות ברגל עוד מספר ק"מ עד לכביש לטרון-חולדה. בשלב ראשון, נסוגו שרידי פלוגת 'אלכסנדרוני', שנלכדה בוואדי טחון, בהסתננות יחידים דרומה לגבעה 314. בשלב שני, נסוגו הפצועים ושרידי גדוד 72 מערבה. לאחר שהושלמה נסיגת הכוחות האחרים, החלה הפלוגה בגבעה 314 בנסיגה מדורגת, והצליחה לנתק מגע ולסגת בשלום בחיפוי המשוריינים של גדוד 73.
הנסיגה התנהלה בשטח חשוף, תחת הפגזה בלתי פוסקת של תותחי הלגיון, ובנוסף לכך החיילים הנסוגים סבלו קשות ממחסור במים ביום בו שרר שרב כבד. פצועים רבים התמוטטו תוך כדי הנסיגה והושארו מאחור. סבל נוסף נגרם לחיילים עקב נחילי ברחשים שהציקו ללא הרף ללוחמים. עד רדת החשיכה פונו שרידי הגדודים התוקפים חזרה לבסיס היציאה בחולדה, והכוחות הערביים המקומיים השתלטו מחדש על כל השטח שנכבש על ידי כוחות החטיבה מדרום לרכס לטרון, למעט גבעה 200.
אחרית דבר

תוצאות הקרב היו כישלון חרוץ לחטיבה 7, שחייליה לא הגיעו כלל ליעדם, וכפועל יוצא, לא ערערו כלל את אחיזת הלגיון בלטרון.
בגדוד 32 נהרגו 52 לוחמים וששה נפלו בשבי, ולגדוד 72 היו 22 חללים (מתוכם שמונה עולים חדשים). מרבית ההרוגים הושארו בשדה הקרב ורק עשר גופות הובאו לחולדה. פצועים רבים נשלחו לבתי חולים אזרחיים.
אבדות הלגיון היו קלות מאוד יחסית. את עיקר האבדות, אף הן לא רבות, ספגו הכוחות הערביים המקומיים שפעלו באזור רכס בית סוסין.
זמן קצר לאחר הקרב החלה חרושת שמועות לפיה 'ההגנה' סבלה במהלכו מאות הרוגים ונעדרים, רובם עולים חדשים שנשלחו לקרב מיד עם הגיעם לישראל ונהרגו "כאשר נצרות רוביהם עדיין סגורות". המיתוס הזה המשיך להתקיים שנים רבות לאחר תום מלחמת העצמאות.
בליל 31/30 במאי נערך ניסיון נוסף לכבוש את לטרון (מבצע בן-נון ב'). גדוד 52 של חטיבת גבעתי החליף את גדוד 32, כתגבורת לחטיבה 7. אולם גם ניסיון זה עלה בתוהו. בליל ה9/8 ביוני נערך ניסיון נוסף, הפעם של חטיבת 'הראל' וחטיבת יפתח של הפלמ"ח (מבצע יורם), ואף הוא נכשל. בינתיים נמצאה דרך העוקפת את לטרון, דרך בורמה, וזו סייעה להתגבר על המצור על ירושלים, גם ללא כיבוש לטרון.
במסגרת מבצע דני נעשו עוד שני ניסיונות לכבוש את לטרון: בליל 15/16 ביולי 1948 תקפה פלוגה מחטיבת 'הראל' את "רכס התותחים" (נ.ג 395) בחלקו המזרחי של רכס לטרון וכבשה בהסתערות את המשלט. הלגיון הערבי שחזה את ההתקפה, חוזק בגדוד משוריין שהחל כעבור זמן קצר בהתקפת נגד, וכוחות 'הראל' נסוגו. ב-18 ביולי 1948, בוצע ניסיון לכבוש את תחנת המשטרה. המשימה הוטלה על פלוגה של חטיבת יפתח ועל מספר זחל"מים וטנק של חטיבה 8. בשל תקלה בטנק, הכוח כולו נסוג לאחר שירה מספר פגזים.
מרחב לטרון נכבש בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
סיפור הקרב מונצח באנדרטת חטיבת אלכסנדרוני הנמצאת על גבעה לצד הכביש לנווה שלום ומשקיפה על אזור הקרב.
ראו גם

קרבות לטרון
מבצע בן נון ב'
לקריאה נוספת

אריה יצחקי, לטרון - המערכה על הדרך לירושלים, הוצאת כנה, 1982 (שני כרכים)
שלמה שמיר, "...בכל מחיר", לירושלים, מערכות, 1994
אביחי ברג, ודרך אין אחרת, סלע מאיר, תל אביב, 2021, עמ' 115-124.
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור (עורך ראשי), לכסיקון כוח המגן, 1992 הערך חטיבה 7.
↑  ד"ר יעקב מרקוביצקי: "גחלת לוחמת" הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995
תצפית על אזור קרב מבצע בן נון מאנדרטת אלכסנדרוני. מימין-מנזר השתקנים, משמאל-משטרת לטרון
בלו אייר

בלו אייר (באנגלית: Blue Air) הייתה חברת תעופה זולה שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה בבוקרשט. ב-15 שנות פעילותה הטיסה בלו אייר מעל 30 מיליון נוסעים למעלה ממאה יעדים. בשנת 2016 הפכה החברה להיות לחברת התעופה הרומנית הגדולה ביותר עם כ-3.6 מיליון נוסעים. החברה הוקמה בשנת 2004 ומפעילה טיסות פנימיות ובינלאומיות. לחברה שישה בסיסים מבצעיים בבוקרשט, בקאו, קלוז'-נפוקה, יאשי, טורינו ולרנקה. בשנת 2022 השעתה את כל טיסותיה עד להודעה חדשה. במרץ 2023, הגישה בלו אייר בקשה לחדלות פירעון.
פעילות החברה בישראל

החברה הפעילה מנמל התעופה בן-גוריון ארבע טיסות שבועיות לנמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2021:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בואינג 737-300 | 2 | — | 141 |  |
| בואינג 737-300 | 2 | — | 148 |  |
| בואינג 737-500 | 6 | — | 120 |  |
| בואינג 737-500 | 6 | — | 126 |  |
| בואינג 737-700 | 1 | — | 144 |  |
| בואינג 737-800 | 10 | — | 189 |  |
| בואינג 737-8MAX | 1 | 9 | 189 | יתקבלו בשנים 2019-2021 |
| סה"כ | 20 | 9 |  |  |
הערות שוליים

↑  Blue Air, eraa.org
↑  Irina Marica, Romanian airline Blue Air enters insolvency, Romania Insider, ‏22 במרץ 2023 (באנגלית)
↑  פרטי צי המטוסים של בלו אייר, באתר airfleets.net (באנגלית)
קרב משלט 86

קרב משלט 86 היה קרב בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים במבצע חורב בשלב האחרון של מלחמת העצמאות, ב-22–23 בדצמבר 1948 והיה הקרב הראשון במבצע. הצד הישראלי יזם את הקרב, במטרה להוליך שולל את המצרים בנוגע למטרת מבצע חורב ולגרום למצרים לחשוב שמטרת מבצע חורב: בידוד הכוחות המצרים בעזה.
במקביל לקרב בוצעה הונאה בעבאסן ובחוף בכדי להקל על כיבוש המשלט.
גדוד 13 של חטיבת גולני כבש את המשלט בלילה שבין 22–23 בדצמבר, תנאי מזג האוויר מנעו מתגבורת להתקדם עם אספקה ויכולת אש מסייעת שהייתה חיונית לכוח התוקף. בבוקר יצאו המצרים להתקפת נגד. הישראלים נסוגו לאחר שספגו למעלה מ-40 הרוגים.
רקע

מבצע יואב
השלב השלישי והאחרון במלחמת העצמאות החל ב-15 באוקטובר 1948,ישראל יצאה למבצע יואב בחזית הדרום.
מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך אל הנגב המנותק, ודחיקת הצבא המצרי ממנו. מבצע זה, שהיה אחד הגדולים באותה מלחמה. אף על פי שבסוף המבצע, לצבא המצרי נותרה דריסת רגל בארץ ואף שמר על כושר לחימה ניכר, נחל המבצע הצלחה: הדרך לנגב נפרצה, השטח שתפס הצבא המצרי הצטמצם במידה ניכרת, וכוח מצרי גדול כותר בכיס פאלוג'ה. לקראת סוף המבצע כבש צה"ל את באר שבע.
בתוכנית של פולקה ברנדוט לחלוקת ארץ ישראל, הנגב יועד להיות חלק מהמדינה הערבית, בניגוד לתוכנית החלוקה מ-1947. במבצע יואב השיגו הישראלים בדרום הישגים טקטיים ואסטרטגיים משמעותיים, עם זאת המצב הבינלאומי השתנה רק במעט - מצרים גררה רגליים בשיחות שביתת הנשק, ממשלת ישראל חששה שתוכנית ברנדוט עדיין רלוונטית. לפיכך יצאה למבצע חורב בכדי לסלק את הכוחות המצרים מישראל.
מבצע חורב
עיקר המבצע תוכנן להיות בדרום ומזרח חזית הדרום, המטרה הראשונית: ניתוק האגף המזרחי של צבא מצרים מהכוח העיקרי בחזית הדרום. הוחלט לנסות להפתיע את המצרים, ולהגיע למשלטי עוג'ה אל חפיר מאחור, כאשר הכח הצה"לי יפלס דרכו בחשאי דרך ואדי אל אביאד (נחל לבן). כדי שהמצרים לא ישימו לב, החליט הפיקוד הישראלי להסיט את תשומת ליבם של המצרים בביצוע תקיפה כנגד ריכוז החיילים העיקרי ברצועת עזה. הנקודה האסטרטגית משלט 86, שממוקמת 2 קילומטרים (1.2 מיל) ממזרח לכביש החוף ורכבת החוף, נבחרה כיעד.
הפשיטה על עבאסן

לפני תחילת התנועה אל משלט 86, (פעולת הסחה פיקודית), ביצעו הישראלים הסחות אחרות כדי להקל על כיבוש המשלט:
הפגזה כבדה של רצועת החוף בתותחי 75 מ"מ.
פשיטה על הכפר הערבי עבאסן, שנמצא כ 5 קילומטרים (3.1 מיל) דרום-מזרחית לחאן יונס (עבאסן שימש כאזור הערכות של הכוחות המצריים בקרבות מבצע אסף).
הכוח הישראלי היה רכוב במשוריינים. הכוח יצא ב-23 בדצמבר בשעה 02:00 וכבש במהירות את הכפר. עם זאת, המצרים נסוגו לעמדה נגד טנקים מערבה מהכפר. הישראלים לא ידעו על העמדה ושניים משוריינים ישראלים נפגעו כשהתקרבו. מפקד הפשיטה הישראלי נהרג, הכוח נסג בעזרת מיסוך עשן.
הקרב

בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר, נע גדוד 13 של חטיבת גולני לגבעה 112, בגבעה הושארו אמצעי הסיוע של הגדוד: מרגמות 3" ותותחים נגד טנקים. משם נע הכוח בכיוון צפון מערב למשלט 86. הכוח ספג ירי ארטילרי, שפצע כמה מהחיילים, לא ברור אם התגלו או שזה ירי אקראי. הכוח הישראלי התקשה למצוא את היעד, שהצליחו, הפתיעו את המצרים וכבשו את המשלט.
במקביל, היחידה המסיעת שהפעילה את התותחים הכבדים יצאה לסייע לחי"ר. הכוח נתקל בבעיות לוגיסטיות בוואדי סלקה, שהיה מוצף מים וחול טובעני בתקופה הזו של השנה. בנוסף, ארטילריה מצרית הפציצה את האזור. התגבורת נאלצה להשאיר חלק גדול מהנשק מאחור.
המצרים השיבו אש מדריבת א-שייח 'חמודה כ-200 מ' מדרום. שיירה מצרית שנעה מצפון לדרום יורטה על ידי הישראלים וכלי הנשק שלה שימשו להגנת המשלט לאחר מכן. ב־23 בדצמבר בשעה 06:00 פתחו המצרים במתקפת הנגד העיקרית שלהם, שכללה כעשרים טנקים, ארבעה כלי רכב משוריינים נושאי להביור ושתי פלוגות חי"ר. זו הייתה הפעם הראשונה שחיילי גולני נתקלו בנשק הלהביור. ההתקפה הגיעה מצפון, מערב ודרום, אך נבלמה זמנית על ידי הישראלים, שחסרו אמצעי לחימה נאותים, הישראלים השתמשו בארבעת מטולי הפיאט שברשותם. המפקד המצרי של קבוצת חטיבת החי"ר העשירית, תא"ל מוחמד נגיב, שלימים יהפוך לנשיא מצרים, נפצע קשה בחזה, הוכרז כמת, אך הצליח להחלים.
עד הצהריים נשאר החי"ר המצרי במרחק של כ-150 מטרים או יותר מהגבעה ורק כלי הרכב המשוריינים ביצעו תקיפות ישירות. כשהחל החי"ר להתקדם, מצב הגדוד הישראלי נעשה קשה; כמעט ואזלה התחמושת, רוב החובשים ומפעילי ה-PIAT נהרגו או נפצעו, מכשירי הקשר לא פעלו ולא הייתה סיוע ארטילרי. העמדה החזיקה מעמד, אך לאחר שהגשם שהתחולל פסק, המשוריינים נושאי הלהביורים המצריים נכנסו לקרב. זו הייתה הפעם הראשונה שהם הפעילו נשק כזה. אחד מהם נפגע מאש ידידותית, אך בכל זאת הם הצליחו לגרום נזק משמעותי לישראלים.
לאחר השמדת הרכב המשוריין נסוגו המצרים להתארגנות מחדש והכוחות הישראליים שנותרו ערכו התקפת נגד סופית עם חימוש PIAT האחרון שנותר. עם זאת, במהלך ההתקפה הם גילו כי למצרים יש עתודה מבצעית משמעותית של כלי רכב משוריינים שאי אפשר יהיה להשמיד. גדוד-13 החל לסגת, ללא ארגון או סדר, ואיבד לוחמים רבים בנסיגה. הקצין הישראלי ששירת כסגן מפקד גדוד 13 נהרג בפעולה והושאר בשטח. 12 לוחמים נוספים נהרגו, 35 נפצעו וכמה מהם נשבו.
אחרית דבר

למרות האבדות והכישלון הכבד שסבלו הכוח הישראלי, המטרה האסטרטגית של המבצע הושגה - המצרים מיקדו את תשומת ליבם במסדרון עזה וחשבו שהישראלים מתכוונים לנתק את מטה האוגדה שלהם שנמצא שם. המצרים ערכו חיפוש בגופתו של מפקד ישראלי הרוג ומצאו מסמכים הנוגעים לתקיפה, אך שלא דנו בהקשר רחב יותר, והדבר חיזק את הבנתם כי המטרה הייתה לנתק את הכוחות בעזה.
לקריאה נוספת

בנימין עציוני (ליקוט ועריכה), "אילן ושלח דרך הקרבות של חטיבת גולני", צה"ל/הוצאת 'מערכות', תשי"ב 1951, עמודים 337–357
הערות שוליים

↑  גבעה 86 | מפת אתרי מלחמת העצמאות
↑  מבצע "חורב" - הקרב על "משלט 86" (דצמבר 1948), באתר www.irgon-haagana.co.il
↑  ישראל זמיר, לכבות את השמש, אסטרולוג, 2004, עמ' 188–203
ספרות עברית

ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות. מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ומאפייניה. חלוקה נוספת היא על פי סוגות. הספרות העברית מתהדרת בספר הספרים, התנ"ך, שהשפיע רבות על התרבות והיצירה האנושית.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית. ספרות זו עברה מספר גלגולים במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה שאינה בשימוש יום-יומי, ועד לתחיית השפה העברית ומאוחר יותר גם לעצמאות מדינית ותרבותית מחודשת.
החל מהדפסת הספר העברי הראשון בשנת 1475 ועד שנת 1960 הודפסו למעלה מ-141,000 ספרים בשפה העברית. הקמת מדינת ישראל הביאה לפריחה חסרת תקדים בהוצאת ספרים בעברית ובשנת 2017 לבדה הודפסו במדינת ישראל כ-6,845 ספרים בעברית.
הפרק הראשון בספר בראשית
דוד פרישמן (1859–1922) מראשוני הספרות העברית המודרנית
הספרות העברית לתקופותיה > הספרות העברית הקדומה

הספרות העברית הקדומה ביותר היא ספרות תקופת המקרא התחומה בין ראשית הספרות העברית ובין שנת 200 לפני הספירה ומכילה את ספרי התנ"ך. ספרי התנ"ך מכילים מגוון של ז'אנרים בהם:היסטוריה, חוק, שירה, חוכמה, משלים, נבואה, ומזמורי קודש.
התקופה הבאה מתחילה מסיום תקופת המקרא ונמשכת עד ראשית המאה ה-7 וכוללת את הספרים החיצוניים, ספר המשנה והתוספתא, המכילתא, ספרא, ספרי, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ומדרשי אגדה שונים.
ספרות תקופת הגאונים בבבל באה לידי ביטוי בצורת שאלות ותשובות בנושאי הלכה, שקובצו יחד. תקופה זו כוללת גם התפתחות של הפיוט העברי, דוגמת הפיוטים של רב סעדיה גאון, רב האי גאון ועוד.
העותקים המקוריים הקדומים ביותר של ספרות עברית ששרדו עד ימינו הן הכתובות העבריות ומגילות מדבר יהודה. מתקופות מאוחרות יותר שרדו כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, כתבי גניזת קהיר, כתב יד קאופמן ועוד.
במהלך גלות בבל התחילו להחליף את הכתב הכנעני-עברי המקורי, ולהשתמש בכתב מרובע שמבוסס על האלפבית הארמי, בו נכתבת העברית עד היום. החל מתקופה זאת גם החלה השפה הארמית להשפיע עמוקות על השפה העברית, וביצירות רבות עד תקופת ההשכלה הן מופיעות בטקסט ממוזג עברית-ארמית.
הספרות העברית לתקופותיה > בימי הביניים ובעת החדשה

הכוזרים סיגלו לעצמם את היהדות ואת השפה העברית לצורך התכתבות, כפי שמוכח מכתב קהיר. על פי ממצאים ארכאולוגיים ידוע שהיה שימוש בכתב העברי בתחומי האימפריה שלהם, גם אצל לא יהודים, אך אין ידיעות על ספרות עברית באותם מחוזות. החל מספר יוסיפון ומהכוזרי הופכים הכוזרים לאחד הנושאים בהם עוסקת הספרות העברית. גם השומרונים כתבו בעברית בכתב משלהם וספר אבישע, ספר תורה קדום שמעט שונה מנוסח המסורה, מיוחס למאה ה-13.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, התרכזה הספרות העברית במרכזים יהודיים בספרד, איטליה, ביזנטיון, צפון אפריקה, דרום צרפת ומרכז גרמניה. בנוסף לפיוטים ומדרשים, בתקופה זו יש התחלה של ספרות היסטורית, למשל: ספר יוסיפון. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד הפיקה יצירות, שחלקן מושרות כפיוטים דתיים וחלקם בפי זמרי מוזיקה פופולרית.
בתקופה שבין המאה ה-10 ובין מחצית המאה ה-18 הספרות העברית מתרכזת בספרות תורנית (במיוחד בשיטת השאלות ותשובות), מחקרים בדקדוק עברי, פרשנות המקרא, פילוסופיה ומוסר, מדעי הטבע ובמיוחד רפואה. במקביל לספרות התורנית יצרו הקראים ספרות עברית שהתמקדה במסורת ובמנהגים הקראים.
לצד ספרי העיון הופיעו גם חיבורי חול, כמו "ספר שעשועים" של רבי יוסף בן מאיר אבן זבארה, "משלי שועלים" של רבי ברכיה בן נתרונאי הנקדן, מחברות עמנואל של עמנואל הרומי ועוד. במאה ה-16 נכתבו המחזות העבריים הראשונים, דוגמת "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו.
העברית בתקופות אלה לא הייתה שפה בשימוש יום-יומי ויודעיה היו מעטים, בדרך כלל עלית תרבותית מצומצמת. השפה שמשה בעיקר לצרכים דתיים ואכן, בדפוס העברי שהקים בצפת אברהם בן יצחק אשכנזי, המאה ה-16, הודפסו בעיקר ספרים של חכמי צפת.
הספרות העברית לתקופותיה > תקופת ההשכלה

המהפכה הצרפתית ולאחריה נפולאון בונפרטה הביאו ליהודים את בשורת האמנציפציה. הבשורה הייתה כרוכה בתהליך של מודרניזציה בחברה היהודית ואף בדת. החברה היהודית המסורתית הולידה מתוכה את תנועת ההשכלה היהודית שיצרה זרמים שונים בתוכה, והשפיעה באופן נרחב על חיי היהודים ותרבותם.
בתוך המאבקים האלה, תוך התבוננות בתהליכים של תחייה תרבותית בקרב עמי אירופה, יהודים רבים התחילו לחפש מסילות לביטוי יהודי מודרני. בדרך הזאת גילו מחדש את ארון הספרים היהודי ואת השפה העברית ולימודה התרחב מאוד. עם ריבוי יודעי העברית התרבו גם היוצרים בשפה זו וגם הטקסטים העבריים, כולל עיתונות עברית. העיתונות הכתובה עברית, דוגמת המאסף, שנוסד על ידי "חברת דורשי לשון עבר" (הוקמה ב-1782), הקלה על ציבורים יהודים רחבים את הגישה לטקסטים כתובים עברית. העיתונות העברית, שהתפשטה והגיעה לכל ריכוזי היהודים הגדולים באירופה, נאבקה על הקוראים עם העיתונות היהודית בשפות המקום ובשפות יידיש ולדינו. המשכיל היהודי, הרב מתתיהו שמחה רבנר הוציא לאור ברומניה כתב עת ספרותי בעברית בשם זמרת הארץ שיצא לאור פעמיים עם הפסקה של ארבע שנים. בכתב זה, בנוסף ליצירות עבריות מקוריות, פורסמו גם תרגומים לעברית ממיטב משוררי אירופה.
בתקופה זו מתרחבת המחזאות העברית עם יצירות דוגמת גמול עתליה ותשועת ישראל בידי יהודית מאת דוד פרנקו-מנדס, מלוכת שאול מאת יוסף האפרתי מטרופלוביץ. מחזות נודעים דוגמת אותלו זוכים לאצטלה עברית תחת השם איתיאל הכושי בתרגומו של יצחק סלקינסון.
חוקר הספרות ויושב ראש אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ד"ר אורציון ברתנא, מציין ש"הספרות העברית הייתה ערוץ הביטוי העיקרי של התגבשות הזהות היהודית בעת החדשה... מי שלא הסתפק עוד במוסדות הדתיים ובתשובות המסורתיות מקדמת דנא, כתשובות מלאות ובלעדיות, בחר בספרות ככלי היחיד שעמד לרשותו להבעת דעותיו".
עם המשוררים והסופרים העיקריים של תקופת ההשכלה נמנים נפתלי הרץ ויזל, שלום הכהן, אברהם מאפו, מיכה יוסף לבנזון, ויהודה ליב גורדון.
בשלהי שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, חלחל לתוך הספרות העברית זרם ספרותי חדש, המכונה "המהלך החדש", ששאף להעלות את הספרות העברית לרמה אמנותית של הספרות האירופית המודרנית. זרם זה התאפיין בתיאורים ריאליסטיים, ובין מבשריו החשובים היה הסופר הליטאי בן אביגדור.
הספרות העברית לתקופותיה > תקופת התחייה

הספרות העברית קדמה לציונות. תקופת התחייה, שהתחילה בסוף המאה ה-19 ובמהלכה התעצמה תחיית הלשון העברית באירופה ובארץ ישראל, סימנה דרך חדשה עבור הספרות העברית. התהליך של תחיית השפה העברית נע למעשה בשני קווים מקבילים: תחיית העברית הכתובה-הספרותית ותחיית העברית המדוברת. בעשרות השנים הראשונות התהליכים האלה היו מנותקים זה מזה ואף התרחשו במקומות שונים: העברית הספרותית התחדשה בערי אירופה, ואילו העברית המדוברת התפתחה בעיקר בארץ ישראל. רבים מהסופרים העבריים שכתבו באירופה עשו זאת מטעמים תרבותיים, ורבים מהם היו לא ציונים, לעומת זאת, תחיית השפה העברית בארץ ישראל הייתה קשורה יותר להתפתחות הרעיון הציוני.
בתקופה הזו נולד בארץ-ישראל הילד הראשון שעבורו העברית הייתה שפת אם ואביו, אליעזר בן-יהודה, חידש מילים עבריות רבות, שהיו חסרות בגלל היות העברית, עד אז, שפה כתובה, בעיקרה. השפה המתפתחת התעשרה במילים חדשות, ושינתה את אופייה של הספרות העברית שהחלה להתפתח בארץ ישראל.
בהדרגה, לאחר ניצחון העברית במלחמת השפות ובמקביל להתפתחות וגידול היישוב היהודי בארץ ישראל, עלו אליה יוצרים בשפה העברית ואחרים צמחו מתוך היישוב, שחיי התרבות שלו התנהלו, במידה הולכת וגוברת, בשפה העברית. בקיץ 1926, נערך לראשונה בתל אביב, ביוזמת ברכה פלאי, שבוע הספר העברי, אירוע שבמהלכו נמכרו ספרים עבריים בהוזלה. האירוע נערך שוב ושוב במהלך השנים ומשנת 1961 היה לאירוע קבוע המתרחש במועד קבוע מראש ומאורגן על ידי התאחדות הוצאות ספרים בישראל בחלק מערי ישראל. במאבק המתמיד בין העברית ובין השפות האחרות שהיו שגורות בפי יהודי ארץ ישראל ובמיוחד היידיש, העברית מתחזקת יותר ויותר, גם בעזרת גדוד מגיני השפה.
במקביל להתפתחות הספרות העברית בארץ ישראל, בברית המועצות, השלטון הקומוניסטי ביקש לעודד את שפת היידיש כדי להרחיק את היהודים מהעברית.
הספרות העברית לתקופותיה > הספרות העברית בישראל

הקמת מדינת ישראל, מדינה בה העברית הייתה השפה הראשית, הביאה ליצירת תנאי עידוד ממשלתיים לספרות העברית וגם ליצירת קהל קוראים גדול. מאפייני הספרות העברית הושפעו מתהליכים כלל-עולמיים, אך גם מתהליכים ייחודיים שהתפתחו בישראל עצמה.
הספרות העברית במדינת ישראל מחולקת לכמה תקופות ובהן:
דור הפלמ"ח שכונה גם בשמות "דור תש"ח", "דור מלחמת השחרור" ו"דור בארץ". בין היוצרים בדור זה מתבלטים משה שמיר, חיים חפר, ס. יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם, אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, אמיר גלבע, זרובבל גלעד, חיים גורי, ע. הלל, בנימין גלאי, יצחק שלו, אבא קובנר, יחיאל מר, עוזר רבין, טוביה ריבנר, אבנר טריינין, שלמה טנאי, נתן יונתן ונסים אלוני. במקביל לקבוצת דור הפלמ"ח פעלה בישראל קבוצה קטנה יותר של יוצרים, בהנהגת יונתן רטוש, הכנענים.
סופרי הגל החדש – כך כונו יוצרי שנות השישים של המאה ה-20. בין יוצרי דור זה התבלטו עמוס עוז, א.ב. יהושע, עמליה כהנא-כרמון, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, יצחק אוורבוך אורפז, יורם קניוק, דן צלקה, פנחס שדה, רחל איתן, אמנון שמוש, ישעיהו קורן, אהוד בן עזר, שולמית לפיד, סמי מיכאל, שמאי גולן, שמעון בלס, דן שביט, יהודה עמיחי, משה דור, משה בן-שאול, אריה סיון, אנדד אלדן, דוד אבידן, דן פגיס, נתן זך, דליה רביקוביץ, ישראל פנקס, אשר רייך, יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, איתן איתן, יחיאל חזק, ישראל הר, איתמר יעוז-קסט, יעקב בסר וישראל אלירז.
סופרי הגל המפוכח – כך כונו יוצרי שנות השבעים של המאה ה-20. בין יוצרי הגל הזה התבלטו יעקב שבתאי, יצחק בן-נר (שני הראשונים נחשבים למבשרי הגל), חיים באר, רות אלמוג, אלי עמיר, ישראל המאירי, יעקב בוצ'ן, דוד שיץ, אריה סמו, אברהם הפנר, יצחק לאור, דויד גרוסמן, מאיר שלו, מאיה בז'ראנו, יוסף שרון, רוני סומק, אמיר אור, אלון אלטרס, יהושע סובול, הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי, יותם ראובני, חזי לסקלי, אילן שיינפלד, חוה פנחס-כהן, מירון איזקסון ואדמיאל קוסמן.
סופרי גל אחר – השם בו כונו סופרי המחצית השנייה של שנות השמונים של המאה ה-20 וסופרי שנות התשעים של המאה ה-20. סופרים אלה השתייכו לזרם הפוסט מודרניסטי. בין סופרי קבוצה זו נמנים אורלי קסטל-בלום, אתגר קרת, דודו בוסי, משה אופיר, דרור בורשטיין, רן יגיל, דן בניה-סרי, סביון ליברכט, נאוה סמל, גבריאלה אביגור-רותם, יצחק בר-יוסף, איתמר לוי, חנה בת-שחר, יהודית קציר, יובל שמעוני, רונית מטלון, דורית אבוש, אלברט סויסה, אילנה ברנשטיין, לאה איני, מירה מגן, גידי נבו, חגי ליניק, יניב איצקוביץ', יעל הדיה, גיל הראבן, צרויה שלו, אלונה קמחי, ניר ברעם, דורית רביניאן, אשכול נבו, סמי ברדוגו ויוסי סוכרי.
סוגות בספרות העברית > ספרות יפה (בלטריסטיקה)

בשנת 1966 זכה הסופר העברי ש"י עגנון בפרס נובל לספרות, בשותפות עם המשוררת היהודייה נלי זק"ש, ובכך ניתנה ההכרה הבינלאומית הגבוהה ביותר לספרות בשפה העברית. סופרים עבריים נוספים זכו בפרסים יוקרתיים, כך הסופר העברי עמוס עוז זכה ב-2005 בפרס גתה וב-2008 בפרס היינריך היינה ובין שני הפרסים הספיק להיות מועמד לפרס נובל. סופרים ישראלים רבים נוספים מתורגמים לשפות שונות בעולם.[דרושה הבהרה]
סוגות בספרות העברית > ספרות יפה (בלטריסטיקה) > הרומן העברי

ב-1853, בעיר קובנה, יצא לאור, במימון עצמי של הסופר אברהם מאפו, "אהבת ציון" (השם הראשון היה שולמית), הרומן העברי הראשון.
בארץ ישראל יצא לאור חיי נישואין של דוד פוגל, רומן נשכח שנדפס מחדש וזכה למסע פרסום ובעקבותיו להצלחה שנים רבות לאחר ההדפסה הראשונה.