stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרק מולר
ביוגרפיה

מולר נולד להורים דרום אפריקאים בעיר טרארלגון שבמדינת ויקטוריה באוסטרליה. בהיותו בן שנה וחצי עברה המשפחה לוונקובר בקולומביה הבריטית, קנדה, שם גדל. בשנת 2004 קיבל מולר תואר ראשון במדעים שימושיים ופיזיקה הנדסית באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו. הוא חזר לאוסטרליה וב-2008 סיים דוקטורט במחקר הוראת הפיזיקה באוניברסיטת סידני. התזה שלו הייתה על "תכנון מולטימדיה יעילה בהוראת פיזיקה".
קריירה

בינואר 2011 יצר מולר את הערוץ "וֶריטַסיוּם" ("Veritasium") ביוטיוב, שעוסק בהנגשת מדע ונושאים הנדסיים. השם "Veritasium" הוא שילוב של המילה הלטינית לאמת, "Veritas", והסיומת המשותפת ליסודות כימיים, "-ium". נכון לאוקטובר 2023 יש לערוץ מעל 41 מיליון מנויים ומעל מיליארד וחצי צפיות. הסרטונים עוסקים לרוב בתופעות פיזיקליות שנוגדות את האינטואיציה ובתפיסות מוטעות לגבי תהליכים פיזיקליים. מולר משתמש בסרטונים באמצעי המחשה גרפיים או פיזיים, בניסויים ובראיונות עם מדענים. מבין הסרטונים הפופולריים ביותר שלו היה הסבר על צילום החור השחור הסופר מסיבי במרכז הגלקסיה M87 על ידי טלסקופי אופק אירועים (Event Horizon Telescope). סרטון אחר שלו צולם בטיסה ב"מטוס חוסר משקל" שבה ערך מספר ניסויים כדי להמחיש את ההשפעה של חוסר משקל.
ביולי 2012, מולר יצר ערוץ יוטיוב שני, "2veritasium", שבו הוא עוסק ביצירת סרטים של הנגשת מדע ומציג קטעים מאחורי הקלעים של וריטסיום. בשנת 2017 החל מולר להעלות סרטונים לערוץ החדש ביותר שלו, "Sciencium", המוקדש לסרטונים על תגליות עדכניות והיסטוריות במדע.
מולר מופיע גם בתוכניות טלוויזיה בנושאים של הנגשת מדע. במאי 2012 הוא הרצה על הדוקטורט שלו במסגרת TEDx בסידני. ב-2015 הוא השתתף בסרט התיעודי של PBS "אורניום – סיבוב זנב הדרקון" ‏(Uranium – Twisting the Dragon's Tail)‏ כמציג.
חיים אישיים

מולר נשוי לרקל נונו, שאותה הכיר כשענתה ראשונה על חידה ששאל בסרטון. לזוג יש שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  "Physicist, educator, and filmmaker Derek Muller, Sc'04". Alumni Career Spotlights. Queen's University. 15 בנובמבר 2012. נבדק ב-12 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סטטיסטיקה לערוץ היוטיוב וריטסיום
↑  סרטון וריטסיום על החור השחור בגלקסיה M87
↑  Muller, Derek (17 ביולי 2012). "An Isotope of Truth". נבדק ב-23 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Muller, Derek. "Sciencium". נבדק ב-6 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meet the team". Catalyst. 14 בפברואר 2008. אורכב מ-המקור ב-19 ביולי 2016. נבדק ב-14 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Muller, Derek (11 באוקטובר 2012). "Higgs Boson". Catalyst. נבדק ב-22 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Why Guy". Breakfast. Network Ten. 8 במרץ 2012. נבדק ב-22 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Derek Muller: The key to effective educational science videos". TEDxSydney. 27 במאי 2012. אורכב מ-המקור ב-10 באוגוסט 2013. נבדק ב-14 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  'The Bomb' and 'Uranium' review: Two PBS documentaries, one insufficient, one engaging
↑  סרטון של מולר - האם הצלחה היא מזל או עבודה קשה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1634286305475  ISNI: 0000 0004 5549 0430  LCCN: no2016009352  NTA: 399884491  VIAF: 239145542566196641459   WorldCat (עם VIAF): 239145542566196641459
ליל הבדולח

זגוגיות חנות מנופצות לאחר ליל הבדולח. מאחור ניתן לראות גרפיטי של צלב קרס. צולם ב-10 בנובמבר 1938.
נאצים שופכים דלק על ספסלי בית כנסת בליל הבדולח, לקראת הצתתו
ליל הבדולח (בגרמנית: Kristallnacht, נהגה: קריסטלנאכט) הוא הכינוי ללילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 (ט"ז בחשוון תרצ"ט), שבו נערך בכל רחבי הרייך השלישי (גרמניה ואוסטריה) פוגרום ביהודים. האירוע כונה כך בשל רסיסי הזכוכית הרבים, שהצטברו על הארץ כתוצאה מניפוץ הזגוגיות של בתי מגורים, בתי כנסת, מוסדות ציבור ובתי עסק רבים של יהודים תושבי גרמניה.
בתום המאורעות נמנו, על פי דו"ח נאצי, 91 נרצחים יהודים, אך על פי הערכות מאוחרות יותר המספרים גבוהים משמעותית: לפחות 400 הרוגים ישירים, לפחות 400 נוספים שמצאו את מותם בהמשך במחנות הריכוז בהם נכלאו, ועוד רבים שהתאבדו כתוצאת הפרעות.
הרקע

התקופה שלפני ליל הבדולח התאפיינה בחוסר שביעות רצון בקרב ההנהגה הנאצית הבכירה מהקצב האיטי, שבו התנהלה ההגירה היהודית מגרמניה, ותהליך דחיקת היהודים החוצה מהחיים הכלכליים. מכאן נבע הרצון להסלים את המדיניות האנטי-יהודית ברייך.
ב-7 בנובמבר 1938 ירה הרשל גרינשפן, צעיר יהודי גרמני בן 17 שנמלט לפריז, בארנסט פום ראט, המזכיר השלישי בשגרירות הגרמנית שם, ופצעו. המניע של גרינשפן, שמטרתו המקורית הייתה לפגוע בשגריר ובטעות פגע במזכירו של השגריר, היה מכתב שקיבל ממשפחתו, שבו נאמר לו, שמשפחתו הוגלתה לפולין, במסגרת אקציית פולין (גירוש זבונשין), יחד עם כ-18,000 מיהודי גרמניה, שמוצאם פולני. המכתב לגרינשפן תיאר את כל המאורעות הקשים, שקרו לבני משפחתו במהלך הגליה זו, שהייתה הראשונה בסדרה של פעולות להגליית יהודים מגרמניה.
ניסיון ההתנקשות (בשלב זה) עורר זעם בחוגים נאציים. למחרתו, ב-8 בנובמבר, עיתוני המפלגה (בהכוונתו של שר התעמולה יוזף גבלס) תקפו באכזריות את היהודים על המעשה. באותו לילה היו מספר התארגנויות מקומיות של כנופיות פורעים נאצים, אשר שרפו בתי כנסת ופגעו ביהודים וברכושם.
למחרת מת פום ראט מפצעיו, ובכך למעשה נשלמה האמתלה הדרושה וניתן האות לפוגרום.
על פי פרופ' מאיר שורץ, מספר דברים מעידים, שהפוגרום תוכנן מראש: עדויות כי שוטרים הזהירו את חבריהם היהודים מראש עוד לפני ההתנקשות, מהתרחשות פוגרום, ודפוס פעולה דומה בכל המקומות, שכלל אספה מקומית של כל חברי המפלגה הנאצית, ולאחר דברי הסתה מהמפקד המקומי, צעידה משותפת לכיוון בתי עסק ובתים בבעלות יהודית לביצוע הפוגרום, וכן התזמון המכוון של הפוגרום ליום השנה לפוטש במרתף הבירה.
בנאום לציון ניסיון הפוטש ב-1923, נמנע היטלר מכל אזכור של המאורע בפריז, וב-9 בנובמבר לא כתב גבלס אפילו מילה אחת ביומנו על ההתנקשות בפריס יום קודם לכן, אף על פי שמאוחר בערב נועד עם היטלר. ההיסטוריון שאול פרידלנדר טוען, כי שתיקתם יוצאת הדופן הפומבית והפרטית של היטלר וגבלס לגבי אירועי 7 ו-8 בנובמבר הייתה אות ברור לתוכניות ל"התפרצות ספונטנית של זעם עממי", שנועדה להתרחש ללא כל סימן למעורבות מצד היטלר. לאחר שנודע על מותו של ראט, אמר גבלס בנאומו באותו ערב: "הפיהרר החליט שהמפלגה אינה צריכה להכין או לארגן הפגנות שכאלה, אבל אם הן פורצות מאליהן, לא צריך להפריע להן".
אומדן הנזקים שנגרמו בנפש וברכוש

ממדי ההרס וההרג המקובלים בספרי ההיסטוריה לקוחים מהנתונים שמסר היידריך ב-11 בנובמבר, כיום לאחר תום האירועים, ולפיהם נהרגו 36 יהודים, נהרסו 815 חנויות ונשרפו 267 בתי כנסת. דו"ח נאצי אחר מונה 91 הרוגים וכיום זוהי הסברה המקובלת.
המספרים האמיתיים הם בוודאי גבוהים בהרבה. לפי ההיסטוריון איאן קרשו עמד מספר החנויות שנהרסו על 8,000. פרופ' מאיר שוורץ מעמותת "בית אשכנז" העוסקת בתיעוד בתי הכנסת שנהרסו, מונה 1,406 בתי כנסת שנשרפו או נהרסו כליל. כמו כן הוא מעמיד את מספר היהודים שנהרגו בליל הפרעות על 400 ולאחר הכללת אלו שהתאבדו בימים שלאחר מכן כתוצאה מהן או נרצחו בשלושת מחנות הריכוז אליהם נשלחו (דכאו, בוכנוואלד וזקסנהאוזן) מגיע האומדן ל-1,300 עד 1,500 אבדות בנפש. על פי הערכות מוזיאון השואה האמריקאי - 2,000 עד 2,500. לפי טים בוברי (אנ') נשרפו למעלה מ-7,500 חנויות.
מעורבותו של גבלס

לכל אורך הדרך היה יוזף גבלס הכוח המניע העיקרי מאחורי ליל הבדולח. התנקשותו של גרינשפן בפום ראט ובייחוד תזמון מותו של האחרון, היוו עבור גבלס הזדמנות פז להחריף ולהקצין את הפעולות נגד היהודים ברייך כפי שרצה לעשות מזה חודשים. לפי קרשאו, גבלס הוא שיזם ותיאם את הפוגרום רחב ההיקף, בידיעתו ובהסכמתו הכללית של היטלר ובניגוד לדעתם של בכירים אחרים כהרמן גרינג והיינריך הימלר.
בפעולותיו של גבלס היה גם אלמנט של פוליטיקה פנימית: הוא היה צריך לזכות מחדש באהדת הפיהרר, לאחר שהבעיות בחיי הנישואים שלו והרומן שניהל עם שחקנית הקולנוע הצ'כית לידה בארובה הביאו עליו את כעסו.
הכינוי "ליל הבדולח"

הכינוי "ליל הבדולח", או "ליל הבדולח של הרייך" (Reichskristallnacht), הוא בבחינת לשון נקייה ונטבע על ידי הנאצים במטרה הכפולה, להמעיט בנזקי הפוגרום (זכוכיות מנופצות ותו לא) ולשוות לו גוון חיובי הנלווה לנצנוץ האור בשברי הזכוכית.
על פי פרופ' מאיר שורץ לא היה זה כינוי רשמי של המשטר הנאצי, שכן המשטר השתמש במונחים מגוונים אחרים, כמו "מבצע היהודים" (Judenaktion), "מבצע נובמבר" (Novemberaktion), "מבצע נקמה" (Vergeltungsaktion), "מבצע מיוחד" (Sonderaktion) ו"מפגן נקמה" (Protest-Kundgebungen). המונח "ליל הבדולח" היה יצירה של ההמונים, ונראה שנוצר על ידי תושבי ברלין בהשראת החלונות המנופצים, ובשל רסיסי הזכוכית הרבים שכיסו את הרחובות.
חוקרים כפרופ' מאיר שוורץ סבורים על כן כי השימוש במונח "ליל הבדולח" אינו ראוי. ואכן, לפחות במקורות גרמניים רשמיים כיום הוא מכונה "ליל הפוגרום" (Pogromnacht או Reichspogromnacht) או "פוגרום נובמבר", ונחשב ליום זיכרון.
ב"לוח מנהגי בית הכנסת לבני אשכנז" שיוצא על ידי ירושתנו נכתב: ”הקפידו הרבנים שלא לכנות את ליל שריפת
קדשי ישראל בשם 'ליל הבדולח', שהוא השם שניתן על ידי הפושעים הנאצים מתוך לעג, אלא בשם 'ט"ז
במרחשון' (כמו ט' באב, י' בטבת, י"ז בתמוז וכיוצא בזה).”
ליל הבדולח בתרבות > המחזה "מבדולח לעשן"

אירועי הישיבה ההיסטורית שנערכה ב-12 בנובמבר, שלושה ימים לאחר ליל הבדולח, מתוארים במחזה "מבדולח לעשן" שכתב הפילוסוף הצרפתי ז'אק אטלי, ואשר הועלה בתיאטרון הקאמרי בעיבודה ובבימויה של הבמאית אורי אגוז. בראש הישיבה שנקבעה בהוראתו של היטלר עמד הרמן גרינג, והיא נועדה לדון בפתרון מתואם ל-'שאלה היהודית'. בישיבה השתתפו בכירי השלטון הנאצי, ובהם הימלר, יוזף גבלס, והיידריך. ארכיונים שנתגלו רק לפני שנים ספורות, חשפו לראשונה את תוכנה של אותה ישיבה. צעד אחר צעד חושף המחזה כיצד הוטל על היהודים קנס בגובה מיליארד רייכסמארק, בנוסף על הוצאות התיקונים והבנייה מחדש של רכושם וכיצד הוחלט על עטיית טלאי צהוב. במחזה נחשפים מאבקי הכוח בצמרת הרייך והאירועים שהתרחשו מאחורי הקלעים של אותם ימים. בעקבות המחזה הופק גם סרט הטלוויזיה "זרעי ההשמדה".
המחזה המלא, מבדולח לעשן, חלק א', בעיבודה ובימויה של אורי אגוז בתיאטרון הקאמרי
המחזה המלא, מבדולח לעשן, חלק ב' (ההחלטה אודות הטלאי הצהוב) בעיבודה ובימויה של אורי אגוז בתיאטרון הקאמרי
הנצחה

בשנת 2018 על הבניין שהוקם על בסיס בית הכנסת דבלינג שהוחרב הוצב שלט זיכרון. ב-2021 נחנכה בווינה אנדרטה לציון ליל הבדולח.
בעיר לייפציג בגרמניה יש אנדרטה לבית הכנסת, שנחרב בליל הבדולח.
במשך השנים התקבע מנהג להשאיר את אורות בתי הכנסת דולקים כל הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר (יש שעושים זאת בתאריך העברי - ליל ט"ז מרחשוון) כזיכרון לליל הבדולח.[דרושה הבהרה]
ראו גם

שואת יהודי אוסטריה
לקריאה נוספת > מחקרים

מרטין גילברט, ליל הבדולח, כרוניקה של חורבן, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 2007.
שטפן קליי, היטלר והפוגרום של 9–10 בנובמבר 1938, יד ושם, כ"ח, תש"ס-2000, עמ' 73–92.
דניאל פרנקל, בין הלם לתגובה: הציבור היהודי ומוסדותיו בעקבות פרעות נובמבר 1938, בשביל הזיכרון, 30, תשנ"ט-1998, עמ' 22–27.
חיים שמיר, הפוגרום של "ליל הבדולח" בזיקתו למדיניות הפנים והחוץ הנאצית בסוף 1938, ילקוט מורשת, נ', תשנ"א 1991, עמ' 111–118.
פרנציסקה בקר, אלימות והיזכרות: זיכרונות מקומיים מרדיפות היהודים ב"ליל הבדולח", יד ושם, כ', תש"ן-1990, עמ' 83–93.
עזריאל הילדסהיימר, גורלם של בתי-כנסת ובתי-קברות יהודיים בגרמניה אחרי "ליל הבדולח", הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 9, ב, 2, תשמ"ו, עמ' 169–172.
קורט יעקב בל-כדורי, ליל הבדולח ורשימות המקומות המיועדים להריסה, ילקוט מורשת, ט', תשכ"ט, עמ' 153–155.
קורט יעקב בל-כדורי, התכנון המוקדם של ליל הבדולח, ילקוט מורשת, ד, ו, תשכ"ז, עמ' 106–110.
הערות שוליים

↑  ליל הבדולח - כתבות ומאמרים, באתר הספרנים
↑  נעם קורב, ‏נְהָרוֹת וְיָמִים וּמַבּוּל מִן הַדֶּמַע: אקציית פולין 1938–1939, יד ושם קובץ מחקרים מ"ט, 2020, עמ' 19–58, באתר Academia.edu
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 307.
↑  יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות, השואה בתעוד, מבחר תעודות על חורבן יהודי גרמניה ואוסטריה פולין וברית-המועצות, ירושלים: יד ושם, 1978
1 2 3  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 308.
↑  ליל הבדולח - גנזך קידוש השם, באתר גנזך קידוש השם, ‏2 בנובמבר 2020
↑  אלכסנדרה לוקש, 82 שנים לפוגרום ליל הבדולח: "היכו את אבא וגררו אותו", באתר ynet, 9 בנובמבר 2020
1 2  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 309.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 313–314.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 332–333.
↑  ריעה ואל סוקולוב, רות ומריה: חברות לחיים, ירושלים: יד ושם, 2006, עמ' 49-48
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 316.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; עמ' 317.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; עמ' 320–323.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; עמ' 312.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1933–1939; עמ' 334–335.
↑  איאן קרשו, היטלר – נמסיס 1936–1945, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2005
↑  אומדני אבדות
↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 298, מסת"ב 978-965-13-2964-7
↑  יונתן מטיוס, ליל הבדולח או פוגרום נובמבר?, באתר יד ושם, ‏2 בנובמבר 2023
↑  ליל הבדולח, אתר בית אשכנז
↑  ירושתינו שנת תשפ"א עמ' 33
↑  83 שנים לפוגרום ליל הבדולח: בווינה תיחנך אנדרטה לזכר הנרצחים, באתר ישראל היום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536084705171  BNE: XX4802640  BnF: cb120023869 (data)  GND: 4135539-8  LCCN: sh85034487  NKC: ph210128  SUDOC: 02812765X 
הרשל גרינשפן לאחר מעצרו ב-7 בנובמבר 1938
שריפת בית הכנסת באייזנך
צילום מפנים בית הכנסת בפאזאנן שטראסה בברלין לאחר ליל הבדולח
מכתב דרישה להשתתפות בתשלום עלויות ליל הבדולח. המכתב נשלח למריאן ווגל שגרה באותה עת בשכונת זכרון מאיר בבני ברק (אוסף מערך הספריות והמידע, אוניברסיטת בר-אילן)
בול מזרח גרמני משנת 1963 לזכר ליל הבדולח
מקור היסטורי

מקור היסטורי הוא לרוב קטע כתוב (בכתב יד או בדפוס או מסותת באבן) או ממצא ארכאולוגי או מקור מידע אשר באמצעותו ניתן לקבל מידע על אירוע מסוים בעבר. באמצעות סינתזה של מקורות היסטוריים ניתן לכתוב את הסיפור ההיסטורי.
סוגי מקורות

המקורות העיקריים המשמשים היסטוריונים על מנת לכתוב את ההיסטוריה הם מקורות כתובים, אשר הועתקו לאורך הדורות במנזרים או במפעלי העתקה ממלכתיים, כלים אשר היו בשימוש של תרבויות שונות בעבר (למשל כדים, כלי נשק, כלי אוכל וכדומה) אך גם סרטים, תמונות והקלטות שמע, יכולים לשמש כמקורות היסטוריים.
המקורות מתחלקים לקטגוריה נוספת: מקור ראשוני, שנכתב או נוצר בתקופה הנחקרת ואשר מספק מידע ממקור ראשון, כעדות ישירה לאירוע מסוים. מקור משני אשר מכיל ניתוח, פרשנות או סינתוז של מידע המצוי במקורות אחרים, לרוב מקורות ראשוניים, אך גם ממקורות נוספים.
סוגי מקורות > מקורות כתובים

מקורות כתובים הם בדרך כלל כרוניקות, רשמיות (נכתבות על ידי הממשל) או אישיות (נכתבות ביוזמה אישית). המקורות הכתובים מגוללים סיפור היסטורי, המתחיל בנקודה מסוימת בעבר, לרוב מתאר את ההווה, ובמקרים מסוימים - אף מנסה לחזות את העתיד. מקורות כתובים יכולים להיות כרוניקות, אנאלים (כרוניקה המסודרת לפי שנים), ביוגרפיות או נבואות לאחר מעשה.
סוגי מקורות > ממצאים ארכאולוגיים

ממצא ארכאולוגי הוא חפץ או שריד מהעבר (למשל: מבצר עתיק), אשר ניתן ללמוד ממנו על פרקטיקות אכילה, שיטות בנייה, אמנות ועוד. הממצאים הארכאולוגיים מסייעים לאשש או להפריך את המידע הנמסר על ידי המקורות הכתובים, ושילוב של שניהם, בעיקר בחקר היסטוריה עתיקה או מדיבאלית מאפשר להגיע למסקנות אמינות יותר מאשר בהסתמכות על מקורות כתובים בלבד.
סוגי מקורות > מקורות היסטוריים אחרים

החל ממחצית המאה ה-19, עת החל השימוש במצלמות, החלו להופיע מקורות לתיעוד היסטורי נוספים, אשר לא היו בנמצא במאות ואלפי השנים קודם לכן. התצלומים, סרטי הווידאו והקלטות השמע, מסייעות להיסטוריונים לאמת את המידע הכתוב במקורות, באמינות גבוהה יותר מאשר ממצאים ארכאולוגיים. הסיבה לכך היא שבמקורות מסוג זה, ניתן לשחזר באופן טוב יותר את האירוע ההיסטורי הנחקר, מאשר על ידי ממצא ארכאולוגי מלפני מאות או אלפי שנים. עם זאת, השימוש במקורות אלה הוא מוגבל רק ל-150 השנים האחרונות, ולא ניתן באמצעותם לחקור תקופות מוקדמות יותר.
אמינות המקורות

אמינותם של מקורות היסטוריים נמדדת בכמה פרמטרים. ראשית, מסווגים את תוכן הסיפור עצמו (במקורות כתובים) ל-4 קטגוריות:
סביר
אפשרי
לא סביר
בלתי אפשרי
אמינות המקורות > סביר

המידע המופיע במקור הוא הגיוני (אין בו התערבות על טבעית, לא מסופר בו על טכנולוגיה שלפני זמנה וכדומה), יש ראיות לכך שמספק המידע חי בסמיכות לאירוע אותו הוא מתאר, וישנם מקורות נוספים המאשרים את הכתוב.
דוגמה: כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים.
אמינות המקורות > אפשרי

המידע המופיע במקור תואם את ידיעת ההיסטוריונים על התקופה המדוברת, כתיבתו אמינה, אך אין מקורות נוספים המאשרים את הכתוב במקור.
דוגמה: סיפור מגילת אסתר
אמינות המקורות > לא סביר

המידע המופיע במקור היה יכול להיות מוגדר כ"אפשרי", אך ישנם מקורות רבים הסותרים את התיאורים המופיעים בו.
דוגמה: כיבוש רומא על ידי ארתור, כפי שמופיע בהיסטוריה של מלכי בריטניה של ג'פרי ממונמות'.
אמינות המקורות > בלתי אפשרי

המקור מתאר אירועים שאינם בדרך הטבע, טכנולוגיות חדשניות בטרם עת, או אירועים שלא יכולים להתקיים במציאות.
דוגמה: סיפורה של אטלנטיס.
אמינות המקורות > אישוש מקורות היסטוריים

אחת הדרכים להעלות את מהימנותו של מקור מסוים, היא על ידי הצלבת המידע המופיע בו למקורות אחרים בני הזמן. המידע החופף יוכל לאשר את התרחשותו של אירוע היסטורי (זאת, אם הוא מלכתחילה לא מוגדר "בלתי אפשרי"), ואף לתת מידע שלא נמסר באופן ישיר במקורות.
למשל: ישנם חמישה מקורות שונים, המתארים את הכתרתו של קרל הגדול בחג המולד שנת 800. כל אחד מהמקורות מתייחס לאירוע באופן שונה, אך אין מקור השולל את הטקס. מכאן ניתן ללמוד כי הטקס, בסבירות גבוהה מאוד, אכן התקיים.
ביבליוגרפיה

בנימין זאב קדר, "הכיבוש הערבי והארץ הנושבת – עדותה של אפוקליפסה מן המאה השביעית", בתוך: הגבול הגרמני של האימפריה הרומית, עורכים: מיכאל טוך ודורון מנדלס, עמ' 9 - 21.
ראו גם

היסטוריה
היסטוריוגרפיה
ארכאולוגיה
כתב יד
עשרת ספרי ההיסטוריה – דוגמה לכרוניקה המתחילה בבריאת העולם ומסתיימת בתקופתו של המחבר. משמשת כמקור ראשוני רק מהאירועים הסמוכים לחיי המחבר.
חיי קרל הגדול – דוגמה לביוגרפיה המשמשת כמקור ראשוני.
מקור ראשוני
מקור משני
מקור שלישוני
לקריאה נוספת

הספר "בר כוכבא" מאת יגאל ידין
הספר "ערש הציוויליזציה" מסדרת Time Life
הערות שוליים

↑  What Are Historical Materials?
↑  What Are Historical Sources?
↑  נבואות לאחר מעשה (לטינית: viticinium ex eventu) היו רשומות אשר נכתבו על ידי אנשי דת, בשלוש הדתות המונתאיסטיות במהלך ימי הביניים. נבואות אלה נתחברו בדרך כלל זמן מועט (מספר שנים) לאחר התרחשות של אירוע "אפוקליפטי" בעיני המחבר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562976305171  GND: 4135952-5  LCCN: sh85061227  NARA: 10638120  NDL: 01009807  NKC: ph114671
מיכל טיקוצ'ינסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1969 (בת 55) בני ברק, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
מיכל טיקוצ'ינסקי (נולדה בט' באדר תשכ"ט, 26 בפברואר 1969) היא דיקנית הסטודנטים במכללה האקדמית הרצוג, עוסקת בהוראת תלמוד והלכה.
ביוגרפיה

נולדה בבני ברק לשלום (אחיו של דב כהנא) ורות כהנא. למדה משפטים לתואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן ותלמוד במכון התלמודי העיוני במת"ן - מכון תורני לנשים. בעבודת הדוקטורט שלה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן חקרה את יסודות השיטה הלמדנית של רבי יוסף באב"ד, מחבר "מנחת חינוך".
בשנת 2003 החלה ללמד גמרא והלכה בבית מורשה וב-2006 מונתה לראש בית המדרש לנשים. ב-2015 החלה ללמד ולשמש בתפקיד ניהולי במכללה האקדמית הרצוג. עוד מלמדת במרכז האקדמי שלם ובמדרשת מגדל עוז.
בעבר לימדה טיקוצ'ינסקי במכללת אפרתה. כן שימשה כעורכת דין ובמקביל עסקה בפעילות חינוכית בארץ, ובחו"ל - בקהילה היהודית באנטוורפן.
כותבת טור שבועי בעלון השבת שבתון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשואה לרב יקיר טיקוצ'ינסקי, ראש אולפנה בבית שמש, ואם לשבעה ילדים. מתגוררת בנוף איילון.
ספריה

משפטיך למדני: ניצני הלמדנות המשפטית בספר 'מנחת חינוך' ואצל מחברו ר' יוסף באב"ד, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי ומיכאל סאקר - הפקולטה למשפטים - האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2020
קראתי בכל לב: קריאות בפרשת השבוע, מגיד, 2022
ממאמריה

תזהירם מן הפילגש, אקדמות יז (2006), עמ' 11-31 (עם רחל שפרכר-פרנקל)
קונטרס הספקות: מתודה מגמה ומשמעות, שנתון המשפט העברי כה (2008), עמ' 1-44
האשה מטבלת את האישה: טבילת אישה לגרות בפני בת דין, אקדמות כא (2008), עמ' 65-82
אחריות משותפת - עיון בסוגיית שניים שעשאוה, אקדמות כג (2009), עמ' 161-180
על הרפורמה בקרקעות המדינה - מבט הלכתי, אקדמות כד (2010), עמ' 19-37
שיעור העיסה החייבת בחלה, בד"ד 23 (2010), עמ' 111-135
'חברותיי, נברך': תגובה לשאלת צירופן של נשים לזימון בחוג המשפחה, אקדמות כו (2011), עמ' 33-39
גדולה מסך חלקיה: צניעות כעקרון יסוד (תגובה לנדב שנרב), אקדמות כט (שבט, 2014), עמ' 77-69
"מים חיים": לשאלת טבילת נשים עם מוגבלות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, אב תשע"ד
כיצד יברך מי שאינו יכול לברך? על ברכת אישה בעבור בעלה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, אדר תשע"ה
מיכל טיקוצ'ינסקי, עקרון הצניעות, מקור ראשון, מוסף "שבת", 6 באפריל 2014, 06/04/14
מאמרים הלכתיים בנושאי טבילה וכיסוי ראש, מגזין גלויה, תש"ף
מאמרים של הרבנית ד"ר מיכל טיקוצ'ינסקי, באתר ספריית אסיף
הערות שוליים

↑  גרסה קצרה של המאמר פרסמה טיקוצ'ינסקי בעיתון מקור ראשון תחת הכותרת "עקרון הצניעות: רבנים, צאו לנו מארון הבגדים"
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חינוך דו-לשוני בישראל

מוסדות חינוך דו־לשוניים בישראל הם בתי ספר וגנים בהם משמשות העברית והערבית במידה שווה כשפות הוראה. השקפתם החינוכית היא כי הוראה כזו היא בסיס ליצירת סביבה חינוכית דו־לשונית שוויונית אשר תוביל ליחסי כבוד ושוויון בין שתי התרבויות. נכון ל-2019 פועלים בישראל שמונה מוסדות חינוך דו־לשוניים מרכזיים לגילאים שונים. חמישה מהם שייכים לעמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל— שמפעילה שלושה בתי ספר בירושלים, בכפר קרע ובגליל ( סמוך לקיבוץ אשבל)— ושני אשכולות גנים (גנים לילדים בגילאים שונים) בחיפה וביפו. בנוסף, פועלים בתי ספר דו־לשוניים בבאר שבע ובנווה שלום. בכל בתי הספר הדו־לשוניים, מלבד בית הספר בגליל, פועלים גם גנים. בנוסף עמותת עין בוסתן מקיימת בקריית טבעון מ-2005 פעוטון וגן ילדים דו לשוני לפי שיטת חינוך ולדורף. עמותת שלומית מקיימת גן דו לשוני בתל אביב. המסגרות הללו מוכרות על ידי משרד החינוך ונתמכות על ידי הרשויות (מועצה או עירייה) שבתחומן הן פועלות.
אידאולוגיה משותפת

על פי התפיסה הדו־לשונית, השפה אינה רק אמצעי חיוני לתקשורת הדדית אלא גם נדבך מרכזי בתרבות של כל אדם. עברית וערבית זוכות למעמד שווה בבית הספר, והלימוד נעשה בשתיהן במקביל. השאיפה היא שכל ילד יגיע לכל יכולת לימוד, כתיבה וביטוי בשפה השנייה באופן שלא יפחת מזה של שפתו הראשונה.  התלמידים לומדים להכיר את תרבות האחר ומתחנכים להכיר בקיום השוני בין התרבויות, מתוך מחויבות לחיפוש המשותף ביניהן.
בתי הספר הדו־לשוניים שואפים לחנך לאורם של ערכי אנוש הומניסטיים כגון: כבוד הדדי, שוויון בין בני אדם, שוויון ערך האדם, יושר, צדק, אמון בין בני אדם וסובלנות.
בתי הספר מחנכים לדיאלוג פתוח כדרך חיים הוגנת להתמודדות עם קונפליקטים, מצבי משבר ואי הבנות. 
מערכים אלה נובעת הכרה וקבלה של השפה, התרבות, ההיסטוריה, המורשת והמסורת של כל אדם ועם. 
בתי הספר מחנכים ללמידה לעומק של שתי התרבויות, הערבית (פלסטינית, מוסלמית) ויהודית, תוך הכרה בשוני ובייחוד ותוך חיזוק הערכים המשותפים.
יוזמות פרטיות ומדיניות

בתי הספר והגנים הדו־לשוניים בישראל הם פרי יוזמתה של עמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל בשיתוף קרנות פרטיות כגון "קרן ירושלים" ו"קרן קרב" וקהילות מקומיות.
בית הספר גליל הוא היחיד המוכר נכון לשנת 2016 על ידי משרד החינוך וקיבל את אישורו לצמוח כבית ספר ייחודי על-אזורי ועל-יסודי.
בחיפה, פועל עדיין הגן הדו־לשוני כמסגרת פרטית, אך במקביל מנוהל מאבק ציבורי להכרתה של העירייה בחשיבות החינוך המשותף ופתיחת גנים עירוניים על מנת שילדי הגן יוכלו להמשיך וללמוד יחד, ולהכרתו של משרד החינוך בגן כ"מוכר שאינו רשמי"- הכרה אשר תביא לאישור מסגרת חינוכית עד גיל גן חובה.
על פי הצהרת משרד החינוך "בית ספר ניסויי הוא מוסד חינוך שכיווני העשייה שלו אינם שגרתיים והם מתבססים על מודלים חדשניים, שמשלבים הוראה בצד פעילויות חברתיות וחינוכיות ענפות. סוג זה של מוסדות חינוך מחייבים פיתוח חזון חינוכי ייחודי, חדשנות ויזמות. אגף ניסויים ויזמות מהווה מסגרת מקצועית ותומכת מטעם משרד החינוך שתפקידו להביא את פיתוח המודלים לבשלות, תוך הצבת יעדים מדידים ברורים ושאיפה למצוינות. השאיפה העיקרית היא  לשפר ולחדש את מערכת החינוך הציבורית בישראל לטובת הפרט והחברה. העשייה מכוונת לשיפור ביעדים שאותם מציב משרד החינוך. בנוסף לשיפור בציונים הלימודיים, אנחנו מודדים הישגים במצוינות אקדמית וערכית, ארגון מערכתי, מיומנויות הצוות ודיאלוג, דאגה לקהילה, ופיתוח סביבות למידה חדשניות".
קשיים והתנגדות

בליל ה-29 בנובמבר 2014 הוצת בית הספר הדו־לשוני בירושלים ורוססו כתובות נאצה על קירותיו. להצתה קדמו התנכלויות נוספות בזמן מבצע צוק איתן בקיץ אותה שנה, וב-2012. האירועים מצד פעילי ימין קיצוניים כללו ריסוס כתובות נאצה וגזענות על קירות בית הספר והתנכלויות מצד נוסעים יהודיים באוטובוסים.
ב-2004 פתח את שעריו בית הספר "יד ביד - גשר על הוואדי" בכפר-קרע שבוואדי עארה, כפרויקט יהודי-ערבי חדשני שנועד לקדם את הדו-קיום בין שתי האוכלוסיות המתגוררות באזור. הלימודים במוסד נקבעו להתנהל באופן דו־לשוני ובעת הפתיחה היה מספר התלמידים בני שני הלאומים כמעט מאוזן. אלא שמהשנה השלישית ואילך נרשמת שם ירידה בהיקף התלמידים היהודים, שמספרם עמד בשנת 2011 על 23 בלבד, אל מול 105 ערבים. המצב הפוליטי, וגם הפשע הגואה באזור, נתנו דחיפה משמעותית לנהירתם של התלמידים היהודים בחזרה למוסדות הלימוד ביישוביהם . 
קושי נוסף איתו מתמודדים בתי הספר הדו־לשוניים מגיע דווקא מצידו של משרד החינוך. שם אמנם לא מביעים התנגדות להקמת בתי הספר והגנים הדו־לשוניים, אבל גם לא מסייעים לקבוצות ההורים להפעיל לחץ על העיריות בנושא.
ראו גם

יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל