stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיהו ליבוביץ
הגותו הדתית > אלוהים והעולם

לפי אמונתו של ליבוביץ, האל הוא טרנסצנדנטי. הוא טען שלאדם לא יכולה להיות שום ידיעה על האל או קשר איתו[דרוש מקור]. כמו כן, הוא טען שאין התערבות אלוהית בטבע או בהיסטוריה. לדעתו, ההשגחה האלוהית היא ראיית המאמין את המציאות כולה ("עולם כמנהגו נוהג") כרצונו של ה'[דרוש מקור]. לדעתו, הדבר היחיד שהפסוק הראשון בתורה: "בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ" בא ללמד, הוא ש"העולם איננו אלוהים, ואלוהים איננו בעולם" כלומר, שלילת הפוליתאיזם, הפנאנתאיזם, הפנתאיזם והאתאיזם.
ליבוביץ טען שהדת אינה עוסקת באלוהים, אלא בעבודת אלוהים. לכן לשיטתו כל הוויכוחים על קיומו או אי קיומו של אלוהים כלל לא רלוונטיים מבחינת הדת. לדברי יוסף אגסי, ליבוביץ עצמו סירב לענות על השאלה האם יש אלוהים.
כמו כן, ליבוביץ טען שבעולם אין ערך מצד עצמו, והאדם בכלל זה, כדברי קהלת: "וּמוֹתַר הָאָדָם מִן-הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל". אלא שלדעתו, במעמדו של האדם לפני אלוהים בכך שהוא מקיים את המצוות יש חריגה מן ההבל[דרוש מקור].
לגבי הנבואה טען ליבוביץ שאילו היו הנבואות קובעות מה יקרה בעתיד באופן עובדתי – הן היו חסרות ערך דתי, כשם שכל ההיסטוריה חסרת ערך. לדעתו, הנבואות אינן הבטחות אלא דרישות המוצגות לאדם לגבי העתיד, אף על פי שהן אמורות בסגנון של תיאור מה שעתיד לקרות. בעקבות המאמר בתוספות: "אין הנביא מתנבא אלא מה שראוי להיות אם לא היה חוטא", אמר ליבוביץ : "שום דבר איננו מובטח, והנביא אומר מה שראוי להיות". לכן לשיטתו גם אם נבואות מסוימות בתנ"ך לא התקיימו, אין זה אומר שנביאי התנ"ך אינם נביאי אמת.
לדעת ליבוביץ, בתפילות החובה הקבועות, יש לכוון לקיים מצוות תפילה בלבד, מתוך תודעת החובה, לא לבקש שיתגשם רצונו של האדם, כגון שירד גשם או שפלוני יתרפא, שהרי זו עבודה שלא לשמה. ליבוביץ זלזל באנשים המתפללים על בקשותיהם האישיות, ועושים את אלוהים "ממונה על החברה האנושית, הממלא בשבילה תפקידים של שר-הבריאות העילאי, שר-המשפטים העילאי, שר-המשטרה העילאי, שר-הסעד העילאי ושר-הכלכלה העילאי".
בתשובה לחיים כהן שאמר שבעקבות השואה איבד את האמונה באלוהים, ענה ליבוביץ שגם קודם לכן כהן לא האמין באלוהים, אלא בעזרת אלוהים.
הגותו הדתית > דת ומדע

הבחנתו של ליבוביץ בין ערכים לעובדות (כדלעיל), והגדרת הדת כערך, הופכת כל סתירה בין תורה ומדע לסתירה מדומה. לדוגמה, ליבוביץ התייחס אל תולדות התפתחות המינים על כדור הארץ, כפי שהיא מתגלה על ידי המדע המודרני, כאל עובדה ("אינני חושב, אני יודע שהייתה אבולוציה. כמו שאני יודע – לא מאמין – שקיימת יבשת אוסטרליה, אף שלא ראיתיה מעודי"). בתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית כתב את הערך "דרוויניזם", ועל תורת האבולוציה של זמנו בערך "התפתחות", וכן כתב הקדמה להוצאה בעברית של "מוצא המינים".
לדעת ליבוביץ, הידיעה אינה זו שמביאה את האדם לקיים מצוות, שהרי אדם יכול לבחור להיות "יודע את רבונו ומתכוין למרוד בו", כשם שאין לימודי המדעים משפיעים על רצון האדם או מונעים ממנו לקבל עליו עול תורה ומצוות (או כל ערך אחר). עוד אמר כי הוא אינו יודע מה היה בהר סיני, ולא מפני שהאל התגלה בסיני הוא מקבל עליו את המצוות, אלא מפני שהוא מקבל עליו את המצוות הוא מאמין שהאל התגלה בסיני.
לדעת ליבוביץ, מטרת התורה אינה סיפוק מידע לאדם, אלא הצגת דרישה ערכית בפניו. התורה היא הדרישה המוצגת לאדם לעבוד את ה', ודרישה זאת מנוסחת בצורות שונות: קודם כל במערכת המצוות, אבל גם בחלקיה הסיפוריים, השירים וההיסטוריים של התורה. האירוע ההיסטורי כשלעצמו אינו רלוונטי מבחינה דתית, כמו כל ההיסטוריה האנושית. השכינה לא "ירדה על הר סיני" כדי ללמד את בני האדם פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה. זהו תפקידם של בני האדם עצמם לעסוק בתחומים המדעיים, ללא קשר לתורה.
לפיכך, לא תיתכן סתירה בין המדע לבין הדת משום שתוכניהם שונים בתכלית: המדע, הן מדעי הטבע והן מדעי החברה, תכליתם ללמדנו עובדות על העולם. ואילו הדת, שהיא ערך, עניינה במעמדו של האדם לפני האל.
הגותו הדתית > יחסו לקבלה

יחסו של ליבוביץ לתורת הסוד היה שלילי ביותר. את ספר הזוהר הוא הגדיר "ספר אלילי מוחלט".
דעתו של ליבוביץ על הקבלה הוצגה במכתב ששלח לגרשם שלום בשנת 1941:
לשאלתך שהעמדת בראש הרצאותיך: מה גרם לקבלה להשתלט על מוחותיהם ונפשותיהם של המוני ישראל במשך תקופה ממושכה ולהפך לגורם היסטורי חי, בו בזמן שהפילוסופיה הרציונליסטית נשארה דבר שבעיון לציבור מצומצם בלבד ועקבותיה כמעט לא נודעו כעבור דורות מועטים. תשובתך היתה שהקבלה קרובה יותר ליהדות הקלסית והפיחה חיים חדשים באינסטיטוציות הדתיות - המצוות המעשיות והתפילה, בו בזמן שהפילוסופיה היתה מחוסרת יחס חי ופרודוקטיבי לאינסטיטוציות הנ"ל. נדמה לי שאתה בעצמך בהמשך דבריך ובפרטי תשובתך סתרת את התיזה הזאת. אני שואלך: לאיזו יהדות קלסית אתה מתכוון? האם לאותה היהדות הספציפית והמהווה חטיבה בפני עצמה בעולם הדתות שהתגבשה במפעלה הספרותי - התלמוד ואבזרייהו – ובאינסטיטוציות הקבועות של ההלכה והתפלה, או ליהדות האנונימית העממית של אותה התקופה הקלסית, יהדות של דתיות אינדיבידואלית הנובעת מרחשי לב ומתסביכי נפש דתיים המקננים כמובן בלבו של היהודי הדתי כשם שהם מקננים בכל אדם דתי העובד עבודה זרה? נדמה לי שכל עצמה של היהדות הקלסית אינה אלא האבקות איתנים בין שתי דתיות (Religiositäten) הללו, ומפעלה הכביר והיחיד במינו של היהדות התלמודית-הרבנית (שבו היא ממשיכה את קו התורה והנביאים) הוא דיכוי יסודות המיתוס וריסון הדתיות האינדיבידואלית החופשית הפרועה שאינה אלא ביטוי ליצרים ותאוות ("יודעים היו ישראל בעבודה זרה שאין בה ממש אלא שביקשו להתיר להם עריות בפרהסיה", סנהדרין) והטייתה למסלול של כיבוש היצר ושל הטלת חובות ופיתוח הרגשת החובה ("גדול מצווה ועושה משאינו מצווה ועושה !") במובן זה דווקא הפילוסופיה הרציונליסטית, על אף כליה השאולים מהנכר, היא היא הממשיכה את הקו של היהדות המקורית, ז.א. של הצד המיוחד והספציפי שביהדות, בעוד שהקבלה, על אף המקוריות המדומה של סמליה וכוונותיה, אינה אלא התפרצות של אותה הדתיות האנושית-כללית, ז.א. אלילית, אשר היהדות הקלסית השתדלה לדכאה, עם כל ה-psychopathia sexualis הכרוכה בה (עיין ספר החסידים).
בסוף המכתב הוא מסכם את דבריו כך:
סוף דבר: לעומת התיזה שלך אני מעיז להעמיד את התיזה הזאת: הקבלה ניצחה בעם ישראל, מפני שהיא היתה קרובה יותר לאותם האינסטינקטים האליליים אשר היהדות הקלסית נלחמה נגדם ולא הצליחה לעקרם. הפילוסופיה של הרמב"ם לא ניצחה, מפני שהיא ממשיכה את קו אותה היהדות הקלסית שתמיד היתה ותמיד נשארה נחלתם של בני עלייה מועטים. ולא לחינם אומר הרמב"ם עצמו כשהוא מתאר את אהבת ה' הצרופה "שלא כל חכם ולא כל חסיד זוכה לה ואין היא אלא מדרגתו של אברהם אבינו", ואלה הם ממש גם דברי שפינוזה "כל דבר נעלה הוא קשה כשם שאינו שכיח" (סיום האתיקה).
הגותו הדתית > יחסו לרפורמה

כאמור, לשיטתו של ליבוביץ, מהותה של הדת היא קבלת עול מצוות ולא מתן סיפוק לאדם.
לכן, יחסו אל היהדות הרפורמית לא היה כאל תנועה דתית אלא כאל תנועה חילונית-הומניסטית. הוא הסביר זאת בכך שאת השינויים בצורת עבודת ה' הרפורמים חוללו על מנת לספק צרכים אנושיים, בין צרכים גשמיים ובין צרכים רגשיים ומוסריים, וכדי להתאים את ההלכה להשקפותיהם האישיות ולרוח הזמן.
הוא חזה שכמו כל הזרמים האנטינומיסטיים ביהדות (כגון הנצרות והשבתאות) גם הרפורמים עתידים לפרוש ממנה.
עם זאת, ליבוביץ גילה פתיחות יחסית כלפי הקונסרבטיבים ואמר עליהם: "במידה שהוא מבסס את הדבר הזה על הכרתו בהלכה, אז הדבר הזה הוא לגיטימי. ולדעתי השאלה, באיזו מידה הוא מבסס את זה על הכרתו בהלכה. וזה מה שהרפורמים בפירוש אינם עושים. אלא הם עומדים מול ההלכה ובוחרים מקרבה את מה שמתאים להם ולא מתוך הכרה שמבחינת ההלכה יש לקבל את הדברים האלה, אלא מנימוקים אחרים. ואצל הקונסרבטיבים, אי אפשר למצוא להם מכנה משותף בעניין זה, בינם לבין עצמם. אם יש כאלה שמערערים על דברים שנקבעו בהלכה ומבססים את הערעור הזה על הבנתם בהלכה, אז זאת היא מחלוקת לגיטימית בעולמה של היהדות. ויש כאלה ביניהם. אבל יש אחרים שאמנם טוענים שהם רוצים בהמשכה של ההלכה, אבל הם כאילו לא נמצאים בהלכה אלא נמצאים מחוץ לה והם בוחנים את ההלכה כפי שהיא נראית להם מן החוץ. אולי זהו הניסוח: השאלה היא האם אני בוחן את ההלכה מתוך ההלכה עצמה, או שאני בוחן אותה מתוך איזשהו אספקט חיצוני". ברוח זו, ליבוביץ עצמו סבר כי יש לבצע רפורמות מסוימות בהלכה מצד כללי ההלכה עצמם.
הגותו הדתית > יחסו לציונות הדתית

בצעירותו השתייך ליבוביץ לחוגי הציונות הדתית. טרם עלייתו לישראל היה פעיל בחוגי תנועת המזרחי. עם עלייתו לישראל, הטיף ליבוביץ להתחדשות של השיח ההלכתי ולעיצוב החיים הפוליטיים והחברתיים תוך פירושה של התורה בהתאם למציאות המודרנית. בשנות ה-40 טען כלפי הציונות הדתית שהיא מסתגרת. עם זאת, בשלב זה פעל ליבוביץ עדיין במסגרותיה של הציונות הדתית, והייתה לו השפעה בחוגים כמו הקיבוץ הדתי.
בשלבים מאוחרים יותר ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, ליבוביץ היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הציונות הדתית, והאשים אותה שביטלה את ההבדלה בין קודש לחול. בהגותו של ליבוביץ, בניגוד לזו של הראי"ה קוק – מאבות הציונות הדתית – המציאות כולה היא חול. רק אלוהים קדוש, והאדם יכול לשאוף לקדושה על ידי קיום מצוותיו. לשיטתו אין שום קדושה למדינה. ליבוביץ נהג לבסס את יחסו השלילי לקידוש כל מה שאינו אלוהים על דברי רבי מאיר שמחה הכהן בפירושו לתורה.
בעיתון הארץ צוטט ליבוביץ ביחס למתנחלים:
למרצחים מעבר לקו הירוק, שהתנחלו ביהודה ושומרון, יש נשק. לכן אני קורא לכם לאחוז בנשק. להחזיק בנשק נגדם - לפני שהם יכניסו אתכם ככלבים מצורעים למחנות ריכוז. כן, לאחוז בנשק.
בפרט התנגד ליבוביץ למושגים "קדושת העם" ו"קדושת הארץ". לדעת ליבוביץ, רבי יהודה הלוי, רוב המקובלים, המהר"ל מפראג והרב קוק הם "תלמידיו של קורח", מפני שהאמינו בקדושתם הבלתי-תלויה של עם ישראל וארץ ישראל. בזאת, ומחמת ששלל חלק מי"ג העיקרים, עורר את חמתם של רוב החוגים הדתיים בישראל (ובפרט בקרב הציונות הדתית), אשר ראו בו אפיקורס[דרוש מקור].
כמו כן, בדומה לחרדים ובניגוד לדתיים לאומיים, טען ליבוביץ כי להקמת מדינת ישראל אין כל משמעות דתית, כיוון שמנהיגיה ואזרחיה הם "פורקי עול תורה ומצוות", אין קשר בין הבטחת הארץ לאברהם לבין הקמת המדינה, שכן לדידו של ליבוביץ קיום ההבטחה האלוהית מותנה בכך שעם ישראל יקיים את חלקו בברית – קיום המצוות. במיוחד התקומם ליבוביץ על שהקשר ההיסטורי של עם ישראל עם יהודה ושומרון שימש נימוק של הציונות הדתית ושל הימין הפוליטי החילוני, להצדקת השליטה בשטחים אלו וההתיישבות בהם.
המשמעות המשיחית שמייחסים רבים מאנשי הציונות הדתית לשיבת עם ישראל לארץ ולהקמת המדינה ("אתחלתא דגאולה") נתפסה בעיניו כאמונה שקרית, והוא הרבה להשוות אותה לתנועה השבתאית, אשר אמונתם בשבתי צבי נתבדתה וסופם היה לעזוב את היהדות ולהתאסלם, כיוון שאמונתם התבססה על משיח שקר, ולא על מה שליבוביץ ראה כמהות הדת היהודית – קיום המצוות המעשי.
בראיון איתו אף הקביל ביחס שבין הלאומיות הדתית לדת, ליחס שבין הנאציונל-סוציאליזם לסוציאליזם.
הגותו הדתית > יחסו למדינת ישראל

ליבוביץ ראה בעצמאותו המדינית המתחדשת של העם היהודי בבחינת הזדמנות היסטורית לעמת את ערכי המורשת היהודית מול מבחן המציאות - "הציבור של יהודים שומרי תורה שהשתתפו במפעל הציוני חולל בהקמת המדינה את המהפכה הדתית הגדולה ביותר בתולדות ישראל". השקפה זו הוצגה בחיבורו "לאחר קיביה", שפורסם בעקבות פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953), שבה נהרגו למעלה מ-60 מתושבי הכפר:
מבחינה מוסרית ומצפונית התקיימנו במשך דורות בחממה מלאכותית, שבה יכולנו לגדל ולטפח ערכים ותכני-תודעה שלא הועמדו במבחן המציאות. מוחזקים היינו בעיני עצמנו, ובמידה מסוימת אף בעיני זולתנו, ככובשי אחד היצרים האיומים האורבים לנפש האדם וכסולדים מפני גילויי-זוועותיו השכיחים של חברה אנושית: יצר שפיכות-הדמים הבין-קיבוצית. בהחזיקנו טובה לעצמנו על כך, התעלמנו – או השתדלנו להתעלם – מן העובדה, שבסיטואציה ההיסטורית שלנו לא הייתה שפיכות-דמים זו מן האמצעים שבהם יכול היה קיבוצנו להשתמש לשם הגנה על קיומו ולשם סיפוקם של צרכיו ומאווייו. מבחינת התפקיד המוסרי, כמבחינת ההגשמה הדתית, היה במציאות הגלותית משום השתמטות מן המבחן המכריע.
ליבוביץ שב ומדגיש את היעדר הקדושה במדינה, שאינה אלא כלי חילוני להגשמת צרכיו השוטפים של העם. הוא טען כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת; שורש הרע, לשיטתו, מונח בייחוס קדושה לענייני חולין, והוא ראה בו חילול השם.
עמדותיו וסגנונו

לצד עבודתו באוניברסיטה העברית ועיסוקו בכתיבה, ליבוביץ הביע בפומבי את דעותיו בעניינים שעמדו על סדר היום, ואף היה פעיל בעצמו במספר ארגונים פוליטיים. לליבוביץ היו דעות נחרצות בתחומים רבים של השיח הציבורי: פוליטיקה, מלחמה, שלום, אתיקה, דת, מדינה ועוד. בענייני פנים, ביקר ליבוביץ בחריפות את החברה הישראלית, על הפיכתה, לדעתו, לפשיסטית, לאומנית ומיליטריסטית. כמו כן הוא הרבה לבקר את שלטון מפא"י על שחיתותו. בענייני חוץ ליבוביץ מיקם את עצמו בקצה השמאלי של המפה הפוליטית בישראל, והזהיר מהתנוונותו המוסרית ההכרחית של צה"ל כתוצאה מהחזקה בכוח בשטחי יהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ליבוביץ נרגש מכך שהעיר העתיקה בידי מדינת ישראל. עם זאת, מעט לאחר מכן הוא הביע את עמדתו נגד החזקת השטחים. כבר מימי פעולת קיביה מחה ליבוביץ נגד מה שלדעתו היה הפיכה של המדינה והצבא לערכים עליונים, ומפני שכרון הכוח שלדעתו הוביל את החיילים לבצע את הטבח. בתחילה התלבט ליבוביץ בנוגע לפתרון לשטחים שנכבשו במלחמה, אך מעט לאחר מכן היה ליבוביץ מהראשונים שקראו לנסיגה מכל השטחים שנכבשו גם ללא שלום, והזהיר מפני הבעיה הדמוגרפית והמוסרית שעלולה לצמוח כתוצאה מהשליטה על הפלסטינים. לדברי ליבוביץ, המשך התנהגות כמו זו של ישראל ביהודה ושומרון תוביל בהכרח למדיניות דומה לזו של הנאצים, ואפילו באשר להקמת מחנות השמדה נוסח אושוויץ אמר ליבוביץ כי "אין זה מן הנמנע". ב-20 ביוני 1982 כינה את מדיניות ישראל בלבנון "יהודו-נאצית". לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו הפעלת "מידה מתונה של לחץ פיסי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, הוא כינה אותם "יהודונאצים" משום שלדבריו התירו "להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים".
ליבוביץ התבטא בפומבי בדבר הצורך במלחמת אזרחים במדינת ישראל, כדוגמת מלחמת האזרחים האמריקנית. בהקשר זה קרא להקים פלוגות אנשים אשר "ישברו את העצמות" ל"כנופיות הבנדיטים השורצות היום ברחובותינו".
ליבוביץ נתן פומבי לדעותיו, תוך שימוש בביטויים פרובוקטיביים. לפי עדותו של ליבוביץ, הוא אימץ לעצמו סגנון התבטאות חד, ולעיתים קיצוני, על מנת למשוך את תשומת לבם של השומעים[דרוש מקור].
עמדותיו וסגנונו > ענייני פנים

לאחר קום המדינה עסק בפעילות פוליטית במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות.
ליבוביץ היה חבר ב"שורת המתנדבים", קבוצה של אזרחים שביצעו פעולות התנדבות חברתיות בקרב ציבור העולים במעברות וביישובי העולים בפרוזדור ירושלים, בעיקר לימוד השפה העברית לעולים.
בסוף שנות החמישים, הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר, וששמה לה למטרה להילחם בשלטון מפא"י החד-מפלגתי. הוא פרש מפעילות זו ב-1960.
שנים רבות לאחר משפט אייכמן, אמר ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי... אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני. בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ... (אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות... הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!".
ליבוביץ דגל בהפרדת הדת מהמדינה, הוא טען שהואיל ובמצב הנוכחי מדינת ישראל היא מדינה חילונית, שילובה של הדת במנגנון השלטוני של מדינה חילונית וביסוסה של המציאות הדתית על מנגנון זה תגרום לחילול השם, ביזיון התורה והרס הדת. לכן, לדעת ליבוביץ, צריכה להיות הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, כדי שהדת תהיה אופוזיציה ואלטרנטיבה לשלטון החילוני. הוא סיפר כי בשנים הראשונות לקום המדינה, באחת מהשיחות שהיו לו עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אמר לו בן-גוריון בנושא הפרדת הדת והמדינה: "אני מבין יפה מאוד למה אתה דורש בכל תוקף את הפרדת הדת מן המדינה. אתה מתכוון לכך שדת ישראל תהיה גורם עצמאי אשר השלטון היהודי יצטרך להתמודד עמו. ולכן אני לעולם לא אסכים להפרדת הדת מהמדינה. אני רוצה שהמדינה תחזיק את הדת בידה". על כך ענה לו ליבוביץ: "ואני רוצה שדת ישראל תשתחרר משלטונך!"
ליבוביץ הרבה לבקר את החברה הישראלית על שבחרה בערכים שמהם סלד. בפרט בז ליבוביץ לגל הפטריוטיות שאחז בעם, חילונים ודתיים כאחד, אחרי הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים. במכתב שהתפרסם בעיתון "הארץ" ב־21 ביולי 1967, תחת הכותרת "הדיסכותל", זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, גינה ליבוביץ את הנהירה לכותל המערבי הכרוכה בחילולי שבתות וחגים המוניים, והוסיף: "אשר לליכוד הלאומי בצלו של הכותל – הנה הצעתי: תתוקן הרחבה שלפני הכותל כדיסקוטק הגדול ביותר במדינת ישראל, וייקרא שמו "דיסקוטק השכינה". דבר זה ישביע את רצונם של כל החוגים והפלגים בעם: של החילוניים – בשל היותו דיסקוטק, של הדתיים – בשל שם השכינה הנקרא עליו". בשנת 1982 אמר: "המניע הנפשי החזק ביותר בקרבי זה שנאת עבודה זרה ועבודת אלילים, כשאני רואה את הפולחן של אבני הורדוס האלה... שיהודים מחללי שבת, אוכלי טריפות ובועלי נידה באים לכותל המערבי ומתפעלים שם התפעלות דתית זו תועבה!".
ליבוביץ' ראה במדינה "צורך", אך סבר שיש לצמצם ולהגביל את כוחה למינימום ההכרחי (מינארכיזם), כדי לאפשר לבני האדם לממש את ערכיהם.
לצד תמיכתו בחירויות אזרחיות התנגד ליבוביץ' לסוציאליזם ולמדיניות הרווחה, הקצבאות והפרוטקציוניזם שהנהיגה מפלגת מפא"י, ותמך תחת זאת בליברליזם כלכלי.
עמדותיו וסגנונו > ענייני חוץ

התנגד להתחמשות גרעינית – ב־1962 פעל במסגרת הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון והיה מראשי הקוראים לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני, וטען כי ארצות הברית תפציץ את הכור בדימונה.[דרוש מקור]
התנגד לשליטה על השטחים – במיוחד נודע בהתנגדותו החריפה לשליטת ישראל בתושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. כבר בימיה הראשונים, הטיף לוויתור על שטחי יהודה שומרון ועזה, ונגד ארץ ישראל השלמה, ועורר בכך פולמוס ציבורי רב. מדבריו בסוגיה זו:
ביטחון ושלום – למרות תמיכתו הנלהבת ביציאה מהשטחים, ליבוביץ היה מודע לכך שהתבצרות בגבולות 67 לא תבטיח ביטחון:
ביקורת על ליבוביץ

על רקע עמדותיו זכה ליבוביץ להערכה רבה ורחבה, אבל גם להתנגדות גדולה לא פחות. מחד גיסא, היו שראו בו את גדול הוגי-הדעות היהודיים בדורו, ומאידך גיסא ראו בו רבים "כופר שומר מצוות".
כנגדו נכתבו הספר "שלילה לשמה: כלפי ישעיהו ליבוביץ" (קובץ מאמרים מאישים נודעים), והספר "אמונה משלו", מאת משה גרנות. בין היתר נטען כלפיו:
גישתו הדתית, שאותה תלה ברמב"ם, מהווה למעשה כפירה בעיקרי האמונה של הרמב"ם: נבואה, תורה מן השמים, השגחה פרטית, שכר ועונש, ביאת המשיח ותחיית המתים, ושוללת את דעותיו של הרמב"ם בנושאים רבים: ידיעת ה', תכלית התורה והמצוות, תכלית האדם, חשיבותם הדתית של המדע והפילוסופיה ועוד.
נטען שהרעיון הדתי של ליבוביץ הוא מעגלי: האדם נדרש לעבוד את ה' כי הוא האלוהים, ואילו הדבר היחיד שניתן לומר על אלוהים הוא שעובדים אותו. ליבוביץ, מצידו, טען שהאדם אינו נדרש לעבוד את ה' אלא אם כן הוא בוחר מרצונו בדת כערך, ללא קשר למה שהוא יודע (או חושב שהוא יודע) על אלוהים. על כך ניתן להשיב כי לייבוביץ' למעשה טען בפה מלא כי לאדם יש הדרישה האובייקטיבית שאינה תלויה בקבלתו אותה לקיים את המצוות. אלא שלייבוביץ' הציב עובדה הברורה אף מהתנ"ך, כי על אף המקור האלוהי והחיוב האלוהי האובייקטיבי בקיום המצוות, לחיוב זה אין שום משמעות מעשית כל עוד אין האדם עצמו מקבל את החיוב הזה כערך.
נטען כי אמונה מהסוג שמציע ליבוביץ אינה יכולה להתקבל על דעתם של רבים ואין לה סיכוי לעבור מדור לדור. הדבר מצטרף לכך שליבוביץ גרם לרבים שנחשפו אליו ולמשנתו להפוך ממאמינים לאתאיסטים או אגנוסטים, או לחזק את עמדתם האתאיסטית.
מאשימים את ליבוביץ שעשה שימוש מסולף במקורות תורניים והוציא אותם מהקשרם. לעיתים, כך נטען, ניתן לראות כיצד הוא מבסס את טענותיו על מראי מקומות שעיון בהם מגלה תוכן שונה לחלוטין מפרשנותו של ליבוביץ.[דרוש מקור]
רבים הצביעו על הפרדוקס בעמדותיו הפוליטיות של ליבוביץ: מחד – הוא הגדיר את עצמו כ"תיאוצנטרי", ומאידך – הוא שיתף פעולה בצורה עקבית עם מחנה השמאל, המורכב ברובו הגדול מחילונים גמורים ויצא עמם למאבק נגד תנועת גוש אמונים הדתית. מנגד, יש המסבירים התנהגות זו בכך, שבניגוד לאנשי שמאל אחרים, ליבוביץ לא נאבק בכיבוש משום דאגה יתרה לזכויות הפלסטינים, אלא מתוך דאגה לעם היהודי ולמדינתו, שהרי לטענתו השלטון על עם אחר יגרום לאיבוד צביונה היהודי של המדינה, יפגע במעמדה של ישראל בעולם, ישחית מוסרית את שני העמים ויהפוך את מדינת ישראל ל"מדינת שב"כ".
מבקריו מצביעים על סתירה בין תמיכתו בהפרדת הדת מהמדינה לבין קריאותיו, משלהי שנות ה-20 עד ראשית שנות ה-50, לחדש את ההלכה על מנת לאפשר את יישומה במדינה ריבונית שתהיה "מדינת התורה". מנגד, יש המסבירים סתירה זו בכך שלמעשה אין כאן שינוי באידיאה אלא שינוי בתחושת המציאות: בתחילה ליבוביץ חשב שאם ההלכה תחודש בהתאם למצב הנוכחי (שיש ליהודים עצמאות מדינית), ויהיו אזרחים רבים שיחפצו בכך, כינונה של מדינת הלכה היא דבר אפשרי. ומאוחר יותר, עקב הנסיבות, הוא התייאש מאפשרות זו והגיע למסקנה שצריך להביא את הדת היהודית לידי עימות מכריע עם המדינה, על ידי הפרדתה ממנה.
ליבוביץ הדגיש כי בהיותו אדם דתי הוא איננו הומניסט, מנגד נטען כי רבות מפעולותיו ומהשקפותיו נבעו בבירור ממניעים הומאניים. מאידך, ליבוביץ טען שבני אדם מערבבים את המושג הומניזם, במושגי ההומניות או הומניטאריות. הומניות היא צורת התנהגות מסוימת של האדם כלפי אדם אחר; הומניזם זוהי תפיסה מסוימת על האדם: ראיית האדם – לא המין האנושי אלא האינדיבידואום האנושי – כערך עליון[דרוש מקור].
הנצחה ואזכורים בתרבות הפופולרית

בשנת 2006 הוציאו ברי סחרוף ורמי פורטיס באלבומם "על המשמרת" את הקטע האינסטרומנטלי "ישעיהו ליבוביץ'".
בדצמבר 2007 דנה מועצת העיר הרצליה בהצעה לקרוא על שמו רחוב בעיר, אך ההצעה נדחתה. במרץ 2011 שונתה ההחלטה והוחלט לקרוא רחוב על שמו של ליבוביץ, ובכך הפכה הרצליה לעיר הראשונה בישראל שעשתה זאת. בשנת 2007 דחתה עיריית ירושלים הצעה דומה, אך באפריל 2013 שונתה ההחלטה והיא אישרה קריאת רחוב על שמו בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, אשר נחנך באוגוסט 2014. גם בתל אביב-יפו נקרא רחוב על שמו.
פרס מיסודה של תנועת "יש גבול" ע"ש של ליבוביץ' ניתן מדי שנה "על עשייה ציבורית משמעותית בתחומים אשר עניינו את ישעיהו ליבוביץ, כמו המאבק בכיבוש, הפרדת דת ומדינה ועוד".
משפחתו הפקידה את ארכיונו בידי הספרייה הלאומית.
בפברואר 2013 עלתה לשידור בערוץ 8 סדרה תיעודית בשלושה חלקים אודותיו, בשם "ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם".
בעונה ה-11 של ארץ נהדרת שיחק ערן זרחוביץ' פארודיה של דמותו אשר כונתה "פרופסור מעשיהו לייבניץ".
ספריו

תורה ומצוות בזמן הזה, תל אביב: הוצאת שוקן, 1954
יסודות הבעיה הפסיכופיזית, ירושלים: הוצאת מכון ון ליר, 1974
יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל, תל אביב: הוצאת שוקן, 1975.
התפתחות ותורשה – פרקי יסוד, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 1978
שיחות על פרקי-אבות ועל הרמב"ם, תל אביב: הוצאת שוקן, 1979
אמונתו של הרמב"ם, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1980
גוף ונפש – הבעיה הפסיכו-פיזית, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1982
אמונה, היסטוריה וערכים, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1982
שיחות על 'שמונה פרקים' לרמב"ם, ירושלים: הוצאת כתר, 1985
שיחות על מדע וערכים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1985
בין מדע לפילוסופיה, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1987. חלק מהערכים שכתב באנציקלופדיה העברית.
הערות לפרשיות השבוע, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1988
על עולם ומלואו – שיחות עם מיכאל ששר, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1988
עם, ארץ, מדינה, ירושלים: הוצאת כתר, 1991
יצאו לאור לאחר מותו:
חמישה ספרי אמונה, ירושלים: הוצאת כתר, 1995
שיחות על "מסילת ישרים" לרמח"ל, הוצאה עצמית, 1995
שיחות על הפילוסופיה של המדע – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1996
מגבלות השכל: על מחשבה, מדע ואמונה – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי משוחחים, ירושלים: הוצאת כתר, 1997
שיחות על תורת הנבואה (פרקים נבחרים ב"מורה נבוכים" של הרמב"ם), הוצאה עצמית, 1997
מה שלמעלה ומה שלמטה – דיאלוגים עם טוני לביא, תל אביב: הוצאת ספריית מעריב, 1997
שיחות על חגי-ישראל ומועדיו, ליאור-רשף הפצות, 1999
רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..., ירושלים: הוצאת כתר, 1999
שבע שנים של שיחות על פרשת השבוע, הוצאה עצמית, 2000
שיחות על פרקי טעמי המצוות (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003
שיחות על מבחר פרקי ההשגחה (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003
נפש ומוח, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
ויכוחים על אמונה ופילוסופיה – שיחות עם אביעזר רביצקי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2006
שייע: כתבי שחרות של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ורעייתו גרטה לבית וינטר, בעריכת הנרי וסרמן, ירושלים: הוצאת כרמל, 2011
פרקי אבות, לפי פירוש 'רוח חיים' של ר' חיים מוולוז'ין, תל אביב: אגם הוצאה לאור, 2012
ליבוביץ' מתפלמס, (עורך: יוסי אבישר), ירושלים: הוצאת כרמל, 2013
לקריאה נוספת

אסא כשר ויעקב לוינגר (עורכים), ספר ישעיהו ליבוביץ, הוצאת אגודת הסטודנטים, אוניברסיטת תל אביב, 1977
ח. בן ירוחם וחיים קוליץ (עורכים), שלילה לשמה כלפי ישעיהו ליבוביץ, הוצאת אל השורשים, 1983
משה גרנות, אמונה משלו – היהודי החילוני ומשנתו של י' ליבוביץ, הוצאת מודן, 1993
משה גלבוע, ישעיהו ליבוביץ – דברים והפוכם, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 1994
אבי שגיא (עורך), ישעיהו ליבוביץ – עולמו והגותו, ירושלים: הוצאת כתר, 1995
מיכאל ששר, מדוע פוחדים מישעיהו ליבוביץ?, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 1995
נעמי כשר, ‏אמונתו של ישעיהו ליבוביץ, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
אליהו זערור, ישעיהו ליבוביץ – איש הרוח וההגות, הוצאת רקפת, 2001
מיכאל ששר, ליבוביץ – כופר או מאמין, ירושלים: הוצאת כתר, 2002
משה רבפוגל, התחיה, הוצאת חיש, 2005
מיכאל אוחנה, ישעיהו ליבוביץ: מהגות לחינוך, הוצאת אח ומכללת גורדון לחינוך, 2007
אביעזר רביצקי (עורך), ישעיהו ליבוביץ: בין שמרנות לרדיקליות, הוצאת מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד, 2007
טל זסלר, ליבוביץ ולוינס – בין יהדות לאוניברסליזם, הוצאת רסלינג, 2008
ניב גולדשטיין, ישעיהו ליבוביץ ואסא כשר – על דת, פוליטיקה ומוסר, תל אביב: רסלינג, 2011
נעמי ואסא כשר, דרך ליבוביץ: הגותו של ישעיהו ליבוביץ, פרשנות וביקורת, הוצאת כתר, 2018
דניאל הורוביץ, ליבוביץ או היעדרו של אלוהים, הוצאת ספרי ניב, 2020
גדעון כ״ץ, בדממה וקול: ליבוביץ בהקשר ישראלי, למדא עיון ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2021.
מעשה ישעיהו: העבודה האנושית על פי ליבוביץ. "אש זרה", פודקסט (הסכת) מאת: נדב הלפרין, תאגיד השידור ישראלי, 2022
ביאורים

↑  ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק י"ח.
↑  אמנם בעלי התוספות עצמם לא התכוונו לגישה כזו המבטלת את הצורך בהתגשמות הנבואה (שהרי התורה קבעה שנביא שאין נבואותיו מתגשמות הוא נביא שקר), אלא שלדעתם ההבטחה הנבואית מותנית.
↑  בספרו הכוזרי. עם זאת, ליבוביץ שיבח שם את ריה"ל כ"משורר האלוהי של תפילות וסליחות, שהן התעודות הנעלות ביותר של האמונה הטהורה".
↑  או, כפי שניסח זאת בחריפות: "לרוב היהודים שרצונם להיות יהודים אין תוכן אחר ליהדותם, מלבד הסמרטוט הצבעוני המחובר למוט, מדי הצבא, והפעולות הנעשות בשמם של סמלים אלה. מחוץ לגבורה צבאית ולשלטון אין תוכן אחר ליהדות. עכשיו מתגלם הכל במדיניות ובמנטליות יהודו-נאצית“.[דרוש מקור]
דיוקנה של אן, נסיכת דנמרק

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פול ואן זומר 
 תאריך יצירה:  שנות ה־10 של המאה ה־17? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  147.7 ס״מ 
 גובה:  233.3 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  RCIN 405813 (האוסף המלכותי) 
 
דיוקנה של אן, נסיכת דנמרק הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הפלמי פול ואן זומר.