stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות
1830–1849

1830 – אלג'יריה, צרפת כובשת את העיר אלג'יר ובהמשך את אלג'יריה כולה, סופם של שודדי הים הברברים ושל ציד מלחים לבנים ומכירתם כעבדים במדינות ערב ובאימפריה העות'מאנית.
1831 – מרי פרינס שהייתה שפחה ונמלטה לבריטניה, מפרסמת את ספרה האוטוביוגרפי. הספר הותיר רושם רב על הציבור והודפס שלוש פעמים בשנה הראשונה להופעתו. הוא עורר חילוקי דעות בקרב הקוראים ואנשי הממסד והעלה את המודעות ליחס האכזרי לעבדים.
1831 – "מרד נט טרנר", מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית. זו הייתה ההתקוממות הראשונה בה נהרגו גם אזרחים לבנים וההתקוממות הגדולה ביותר שהתחוללה טרם מלחמת האזרחים. המרד פרץ בווירג'יניה והתפשט למחוזות הסמוכים. במרד נהרגו כ-60 לבנים ולפחות כ-100 עבדים. בעקבות המרד הוצאו להורג כ-56 עבדים.
1834 – קמה החברה הצרפתית לביטול העבדות בפריז
1835 – בריטניה וצרפת חותמת על הסכם דו-צדדי לאיסור סחר העבדים
1835 – בריטניה ודמרק חותמת על הסכם דו-צדדי לאיסור סחר העבדים
1840 – בריטניה, בלונדון מתקיים הכינוס הבין-לאומי הראשון נגד עבדות, מארצות הברית הגיעו הפמיניסטיות לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון בליווי הבעלים שלהן ועוד תריסר האמריקאים, נשים וגברים. הבקשה לכלול נשים כמשתתפות בכנס הייתה שנויה במחלוקת. בלונדון, ההצעה נדחה לאחר יום שלם של דיונים; נשים הורשו להקשיב מהגלריה אבל לא הורשו לדבר או להצביע.
1841 – הסכם בליטרלי לדיכוי סחר העבדים נחתם בין בריטניה, צרפת, רוסיה, האימפריה האוסטרית ופרוסיה.
1845 – ארצות הברית, פרדריק דאגלס, מפרסם את פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו, חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות.
1848 – צרפת, העבדות במושבות מבוטלת. גבון נוסדה כמדינה לעבדים משוחררים.
1900–1949

1900 – גואם, הכרזה על ביטול העבדות ב-22 בפברואר 1900.
1901 – דלאוור מאשררת את התיקון השלושה עשר בחוקת ארצות הברית.
1902 – קמרון ביטול הדרגתי של העבדות.
1904 – בריטניה, גרמניה, דנמרק, ספרד, צרפת, איטליה, הונלד ופורטוגל ומדינות נוספות, הסכם בין-לאומי לדיכוי תנועת העבדים הלבנים נחתם בפריז. רק צרפת, הולנד ורוסיה מרחיבות את ההסכם לכל היקף האימפריות הקולוניאליות שלהן בתוקף מיידי, ואיטליה מרחיבה אותו לאריתריאה אך לא לסומליה האיטלקית.
1905 – אפריקה המערבית הצרפתית, העבדות מבוטלת רשמית. למרות שעד כמיליון עבדים זוכים לחירותם, העבדות ממשיכה להתקיים בפועל במשך עשרות שנים לאחר מכן.
1906 – סין, העבדות בסין בוטלה החל מ-31 בינואר 1910. עבדים מבוגרים מומרים לפועלים שכירים והקטינים משוחררים בהגיעם לגיל 25.
1906 – Barotseland, העבדות מבוטלת.
1908 – האימפריה העות'מאנית, מהפכת הטורקים הצעירים מחסלת את המסחר הפתוח של עבדי זאנג' וצ'רקסיות מקונסטנטינופול.
1908 – מדינת קונגו החופשית, בלגיה מספחת את מדינת קונגו החופשית, ומסיימת את נוהג העבדות שם.
1912 – סיאם (לימים תאילנד), ביטול העבדות.
1915 – מלאיה הבריטית ביטול העבדות.
1918 – ארצות הברית, בית המשפט העליון של ארצות הברית קובע בתיק –Arver v. United States כי האיסור של התיקון ה-13 נגד עבדות אינו חל על גיוס חובה. הממשלה יכולה חוקתית לאלץ אנשים לשרת בצבא בניגוד לרצונם.
1924 – ממלכת עיראק, ביטול העבדות.
1924 – סודאן האנגלו-מצרית, ביטול העבדות.
1924 – חבר הלאומים, מינוי ועדת העבדות הזמנית של חבר הלאומים.
1924 – טורקיה, ביטול העבדות.
1926 – נפאל, ביטול העבדות.
1926 – אמנת חבר הלאומים לדיכוי סחר עבדים ועבדות (אנ').
1926 – בורמה הבריטית (אנ'), ביטול העבדות.
1927 – ספרד, אשרור האמנה לדיכוי העבדות של 1926.
1927 – הממלכה המאוחדת, ממלכת נג'ד וחג'אז, ממלכת חג'אז, הסכם החיג'אז מג'דה (1927) (אנ') ממבטל את סחר העבדים.
1928 – סיירה לאון ביטול העבדות הביתית שהייתה נהוגה בקרב האליטות האפריקניות המקומיות. למרות שהמדינה הוקמה כמקום לעבדים משוחררים, מחקר מצא שנוהגים של עבדות ביתית עדיין נפוצה באזורים כפריים בשנות ה-70.
1928 – אלבמה, בוטל השכרת אסירים לעבודות של עסקים פרטיים (אנ') המדינה האחרונה בארצות הברית שעשתה זאת.
1929 – פרס תחת שושלת פהלווי, העבדות מבוטלת והופכת לעבירה פלילית.
1930 – חבר הלאומים, אמנת עבודת כפייה של חבר הלאומים משנת 1930 (אנ').
1935 – האימפריה האתיופית, הגנרל האיטלקי הפולש אמיליו דה בונו טוען כי ביטל את העבדות באימפריה האתיופית.
1936 – ניגריה, בוטלה העבדות בצפון ניגריה (אנ').
1936 – הפרוטקטורט של בצ'ואנאלנד (בריטניה) – העבדות מבוטלת.
1937 – בחריין, ביטול העבדות.
1941 –ארצות הברית, פרנקלין ד' רוזוולט חותם על חוזר 3591 המבטל את כל צורות החכרה של אסירים.
1945 – גרמניה הכבושה בידי כוחות הברית, מיליוני עובדי כפייה ועבדים משוחררים לאחר נפילת הרייך השלישי; ראו עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית.
1945 – האימפריה היפנית מיליוני עובדי כפייה ועובדות מין משוחררים לאחר תבוסת האימפריה היפנית;
1946 – גרמניה הכבושה, פריץ זאוקל, פקיד נאצי האחראי על רכישת עבודת כפייה באירופה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, מורשע בפשעים נגד האנושות ומוצא להורג בתלייה.
1946 – סודאן הצרפתית תחילת עריקות עבדים גדולות בעידוד הרפובליקה הצרפתית הרביעית והאיחוד הסודאני – מפלגת העצרת הדמוקרטית האפריקאית.
1948 – האומות המאוחדות, סעיף 4 של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם מכריז על עבדות כמנוגדת לזכויות אדם.
1949 – כווית, ביטול העבדות.
1950–1999

1952 – קטר, ביטול העבדות.
1953 – אוסטרליה, בריטניה, דרום אפריקה, ליבריה, ניו זילנד, קנדה, שווייץ, מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1954 – אפגניסטן, אוסטריה, איטליה, דנמרק, הודו, מצרים, מקסיקו, מונקו, סוריה, פינלנד, קובה, שוודיה, מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1955 – אקוודור, יוון, ממלכת עיראק, ישראל, הולנד, פקיסטן, פיליפינים, טייוואן, טורקיה מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1963 – אשרור אמנת העבדות של 1926.
1956 – ביילורוסיה, ברית המועצות, ארצות הברית, דרום וייטנאם מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1957 – אלבניה, לוב, בורמה, נורווגיה, רומניה, סודן מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1958 – בהוטן, ביטול העבדות במדינה.
1958 – הונגריה וציילון מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1959 – ירדן, מרוקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1960 – ניז'ר, ביטול העבדות במדינה.
1961 – מרוקו, העבדות בוטלה במסגרת החוקה המרוקאית, אם כי נמשכת שיטת העבדות הביתית
1962 – צפון תימן, ביטול העבדות במדינה.
1962 – ערב הסעודית, ביטול העבדות במדינה.
1962 – בלגיה, סיירה לאון, טנגניקה מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1963 – אלג'יר, צרפת, גינאה, כווית, נפאל מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926
1964 – חוף שביתת הנשק, ביטול העבדות.
1964 – אוגדנה, ג'מייקה, מדגסקר, ניז'ר מאשררות את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1965 – מלאווי מאשררת את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1966 – ברזיל, מלטה, טרינידד וטובגו, תוניסיה מאשררת את אמנת ביטול העבדות של 1926.
1967 – דרום תימן, ביטול העבדות במדינה.
ראו גם

התנועה לביטול העבדות
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח
הערות שוליים

↑  The Declaration of the Rights of Man | History of Western Civilization II, courses.lumenlearning.com
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם • האגודה לביטול סחר העבדים |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
העצומה של הקוויקרים מג'רמנטאון נגד העבדות (1688)
מרד העבדים בהאיטי, הקרב בסנטו דומינגו
הפצצת טריפולי על ידי אוניות השייטת האמריקאית, כחלק מהמלחמה הברברית הראשונה, 3 באוגוסט 1804
ספרה האוטוביגורפי של השפחה מרי פרינס, 1831
חיילים שחורים ולבנים בצבא האיחוד, במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19.
אישה ארמנית מוצעת למכירה כשפחה, טורקיה 1915
הסונטות של שייקספיר

עטיפת אוסף הסונטות המקורי
הסונטות של שייקספיר (באנגלית: Shakespeare's sonnets), או "הסונטות", הן אוסף של 154 סונטות שנכתבו על ידי ויליאם שייקספיר. הן פורסמו במהדורה שיצאה בשנת 1609. שתיים מהן (סונטות 139 ו-144) פורסמו עוד קודם לכן בכרך מאוחד, שנקרא "הצליין מלא-התשוקה" (The Passionate Pilgrim), אשר ראה אור ב-1599.
כמו באשר לשאר כתביו של שייקספיר, הדעות חלוקות באשר לשאלה האם שייקספיר הוא כותבן האמיתי. חלק מהחוקרים מעריכים כי שייקספיר אסף את כתביו של כותב אחר, אשר אליו מתייחסים בהקדמה לספר, אשר העלתה שאלות רבות. בהקדמה מוזכר מר W.H. אשר הקשר בינו לבין הטקסט אינו ברור. כמו כן מועלים חשדות באשר לשימוש שעשה העורך תומאס ת'ורפ (Thomas Thorpe) בכתבי היד של שייקספיר ללא רשותו.
תוכן הסונטות

הסונטות עוסקות בנושאים מגוונים, ובעיקר באהבה, ביופי, בפוליטיקה ובמוות. החוקרים סוברים כי הסונטות נכתבו לאורך מספר שנים. 17 הסונטות הראשונות מופנות לנער צעיר ומעודדות אותו להינשא ולהוליד ילדים וכך להעביר את היופי לדורות הבאים. לפיכך מכונות סונטות אלו "סונטות ההולדה" (procreation sonnets).
חלק הארי של הסונטות (18–126) מביעות את אהבת המשורר לנער צעיר ומיועדות אליו. לדוגמה סונטה 116 עוסקת באהבה האידיאלית ובלתי משתנה שאינה תלויה בדבר.
סונטות 127–152 מופנות לפילגשו של שייקספיר ומביעות רגשי אהבה עזים.
הסונטות האחרונות (153–154) הן סונטות משליות.
מבנה, חריזה ומשקל

מבנה
כל אחת מהסונטות בנויה מארבעה בתים. שלושת הבתים הראשונים הם של ארבע שורות (קוורטינים) והבית הרביעי של שתי שורות (דיסטיכון). מבחינה תוכנית שלושת הקוורטינים מציגים רעיון מסוים והדיסטיכון מאיר את הרעיון באופן אחר, בין אם כאנטי-תזה ובין אם בהתבוננות באותו רעיון מנקודת מבט אחרת.
חריזה
החריזה בסונטות של שייקספיר היא אחידה וקבועה: א-ב-א-ב | ג-ד-ג-ד | ה-ו-ה-ו | ז-ז.
כלומר, בכל אחד משלושת הבתים הראשונים השורה הראשונה מתחרזת עם השורה השלישית והשורה השנייה מתחרזת עם השורה הרביעית. בבית הרביעי שתי השורות מתחרזות זו עם זו.
משקל
מבחינת המשקל, כל השורות בסונטות של שייקספיר בנויות כפנטמטרים ימביים (דהיינו חמש רגליים) בעלי חרוזים זכריים. כלומר בכל שורה יש חמישה צמדים של הברות כשההטעמה היא על ההברה השנייה.
לדוגמה הבית הראשון מסונטה 1 בתרגומה של עופרה עופר אורן:
מֵהַ - יָּפִים - מִכֹּל - נִתְבַּע - הֶמְשֵׁךְ:
שֶׁשּׁוֹ - שַׁנַּת - יָפְיָם - תִּחְיֶה - לָעַד.
כְּשֶׁהַ - בָּשֵׁל - יָשׁוּ - חַ וְ - יֵלֵךְ,
יַזְכִּיר - יוֹרְשׁוֹ - הָרַךְ - מָה שֶׁ - אָבַד.
הצורך לשמור על המבנה, החריזה, המשקל וכמובן גם על התוכן יוצר אתגר קשה למתרגמים. ברוב התרגומים של הסונטות של שייקספיר לעברית לא הצליחו המתרגמים לשמור על כל המרכיבים הללו.
תרגומים לעברית

עמנואל גינזבורג, סונטות / ויליאם שיקספיר, ניו יורק : SVET PUBLISHERS,‏ 1985.
ש' שלום, סונטות / שקספיר, מוסד ביאליק, תש"ן.
שמעון זנדבנק, הסונטות / ויליאם שקספיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
אפרים ברוידא, סונטות שקספיר, הוצאת שוקן, 1993.
אריה סתיו, סונטות שקספיר : "הזמן הנס, חומק אל נצח כגנב", הוצאת דביר, 2000.
בן-ציון בן-משה, שקספיר - סונטות, אוסקר ויילד - על הסונטות, הוצאת "חנות הספרים", 2000.
זיוה שמיר, עיני אהובתי - כל סונטות שקספיר
אבי הסנר וגיל הראבן, ויליאם שייקספיר - הסונטות, הוצאת דביר, 2011.
יעקב אוסטרובר, "בְּשׁוּרוֹת נִצְחִיּוֹת - סונטות שייקספיר", סונטות שייקספיר (אורכב 29.05.2020 בארכיון Wayback Machine), 2017.
עופרה עופר אורן, מהיפים מכל נתבע המשך, מהדורה דיגיטלית, 2023, באתר עברית.
אברהם עוז, "כוחו של יופי: שירים על ימי מלחמה וימים אחרים", בעריכת נוית בראל, הוצאת פרדס, 2024; וכן בכתבי עת ומוספים לספרות.
רצח יוליוס קיסר

| --- | --- |

איור משנת 1888 המתאר את רצח יוליוס קיסר
 תאריך:  15 במרץ 44 לפני הספירה 
 מקום:  תיאטרון פומפיוס, רומא 
 מטרה:  יוליוס קיסר 
 קואורדינטות:  41°53′43″N 12°28′37″E﻿ / ﻿41.89528°N 12.47694°E﻿ / 41.89528; 12.47694
 סוג:  רצח פוליטי, קנוניה, פיגוע דקירה, התנקשות 
 נשק:  סכין 
 הרוגים:  1 
 מבצע:  Liberatores, גאיוס קסיוס לונגינוס, Tillius Cimber, דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, מרקוס יוניוס ברוטוס, פובליוס סרוויליוס קסקה 
 he
 
יוליוס קיסר נרצח על ידי קבוצת סנאטורים באידו של מארס (15 במרץ) של שנת 44 לפני הספירה במהלך פגישת הסנאט הרומי בקוריה של פומפיוס של תיאטרון פומפיוס ברומא, שם דקרו הסנאטורים את קיסר 23 פעמים. הם טענו שהם פועלים בשל חשש שריכוז הכוח חסר התקדים של קיסר במהלך הדיקטטורה שלו מערער את הרפובליקה הרומית. לפחות 60 עד 70 סנאטורים היו שותפים לקשר, בראשם מרקוס יוניוס ברוטוס, גאיוס קסיוס לונגינוס ודקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס. למרות מותו של קיסר, הקושרים לא הצליחו לשקם את מוסדות הרפובליקה. ההשלכות של ההתנקשות הובילו למלחמת אזרחים ובסופו של דבר לתקופת הפרינקיפט של האימפריה הרומית.
סיבות

קיסר שירת את הרפובליקה הרומית במשך שמונה שנים במלחמת גאליה, וכבש במלואו את אזור גאליה (צרפת של ימינו). לאחר שהסנאט הרומי דרש מקיסר לפרק את צבאו ולחזור הביתה כאזרח, הוא סירב, חצה את הרוביקון עם צבאו והכניס את רומא למלחמת אזרחים נוספת בשנת 49 לפנה"ס. לאחר שהביס את אחרוני האופוזיציה, מונה קיסר לדיקטטור פרפטו (Dictator perpetuo; "דיקטטור לנצח") בתחילת שנת 44 לפנה"ס. ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מתאר שלוש תקריות שהתרחשו מ-45 עד 44 לפני הספירה כגורמים הסופיים לרצח קיסר – "שלושת הקשים ששברו את גב הגמל" מבחינת חלק מהרומאים.
התקרית הראשונה התרחשה בדצמבר 45 לפנה"ס או בתחילת 44 לפנה"ס. על פי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, לאחר שהסנאט הצביע בעד הענקת תארים רבים לקיסר, הם החליטו להציגם בפניו באופן רשמי, וצעדו כמשלחת סנאטורית למקדש ונוס גנטריקס. כשהם הגיעו, הגינונים חייבו את קיסר לקום כדי לברך את הסנאטורים, אך הוא לא קם. הוא גם התבדח על החדשות שלהם, ואמר שצריך לקצץ את כבודו במקום להגדיל. ההיסטוריון הרומי סווטוניוס כתב (כמעט 150 שנה מאוחר יותר) שקיסר לא הצליח לקום במקדש, בין אם נעצר על ידי הקונסול לוקיוס קורנליוס בלבוס או בין אם נרתע מהרעיון שעליו לקום. בכך שדחה למעשה מתנה סנאטורית ולא הכיר בנוכחות המשלחת עם נימוסים נאותים, עשה קיסר את הרושם העז שכבר לא אכפת לו מהסנאט.
התקרית השנייה התרחשה בשנת 44 לפני הספירה. יום אחד בינואר גילו הטריבונים גאיוס אפידיוס מרולוס ולוקיוס קסטיוס פלאבוס עטרה על ראש פסלו של קיסר על הרוסטרה בפורום רומאנום. לפי סווטוניוס, הטריבונים הורו להסיר את העטרה כיוון שהייתה סמל ליופיטר ולמלוכה. איש לא ידע מי הניח את הכתר, אבל קיסר חשד שהטריבונים ארגנו את הופעתו כדי שיהיה להם הכבוד להסירו. העניינים הסלימו זמן קצר לאחר מכן ב-26 בינואר, כאשר קיסר רכב על סוס לרומא בוויה אפיה. כמה חברים מהקהל קיבלו את פניו בתור רקס ("מלך"), וקיסר השיב להם: "אני לא רקס, אלא קיסר" ("Non sum Rex, sed Caesar"). זה היה משחק מילים, מפני ש"רקס" היה שם משפחה וגם תואר לטיני. הטריבונים מרולוס ופלאבוס לא היו משועשעים, והורו לעצור את האיש שצעק ראשון "רקס". בישיבת סנאט מאוחרת יותר האשים קיסר את הטריבונים בניסיון ליצור לו התנגדות, והוציא אותם מתפקידם ומחברות בסנאט. הפלבס הרומי לקח ברצינות את הטריבונים שלהם כנציגי פשוטי העם, ומעשיו של קיסר נגד הטריבונים הציבו אותו בצד הלא נכון של דעת הקהל.
התקרית השלישית התרחשה בפסטיבל הלופרקליה, ב-15 בפברואר 44 לפנה"ס. מרקוס אנטוניוס, שנבחר לקונסול שותף עם קיסר, טיפס על הרוסטרה והניח עטרה על ראשו של קיסר, ואמר "העם נותן לך את זה דרכי". בעוד כמה מחברי הקהל מחאו כפיים, רובם הגיבו בשתיקה. קיסר הסיר את העטרה מראשו, אך אנטוניוס שוב הניח אותה עליו כדי לקבל את אותה תגובה מהקהל. לבסוף הניח קיסר את העטרה בצד כדי להשתמש בה כקורבן ליופיטר אופטימוס מקסימוס. "יופיטר לבדו הוא מלך הרומאים", אמר קיסר, שזכה לתגובה נלהבת מהקהל. באותה תקופה רבים האמינו שדחייתו של קיסר את העטרה היא דרכו לראות אם יש לו מספיק תמיכה כדי להפוך למלך, ובזו לו על כך.
לפי סווטוניוס, רצח קיסר התרחש בסופו של דבר בעיקר בשל חששות שהוא רצה להכתיר את עצמו למלך רומא. חששות אלה החריפו בעקבות "שלושת הקשים" של 45 ו-44 לפני הספירה. בתוך כמה חודשים בלבד, קיסר לא כיבד את הסנאט, הסיר את הטריבונים של העם והשתעשע במלוכה. בפברואר נולד הקשר שגרם להתנקשות בו.
לאחר הרצח

בפורום הוקם פסל שעווה של קיסר המציג את 23 פצעי הדקירות. קהל שהצטבר שם הביע את זעמו על המתנקשים על ידי שרפת בית הסנאט. יומיים לאחר ההתנקשות זימן מרקוס אנטוניוס את הסנאט והצליח להגיע לפשרה בה המתנקשים לא ייענשו על מעשיהם, אך כל המינויים של קיסר יישארו בתוקף. בכך, קרוב לוודאי שאנטוניוס קיווה למנוע סדקים גדולים כתוצאה ממותו של קיסר. במקביל צמצם אנטוניוס את הישגיהם של הקושרים. התוצאה, שלא נצפתה על ידי המתנקשים, הייתה שמותו של קיסר דווקא זירז את סופה של הרפובליקה הרומית. המעמדות הנמוכים, שקיסר היה פופולרי בקרבם, זעמו על כך שקבוצה קטנה של אריסטוקרטים רצחה את קיסר. אנטוניוס ניצל את צערו של ההמון הרומי ואיים להסית אותם נגד האופטימאטים, אולי מתוך כוונה להשתלט על רומא בעצמו. עם זאת, להפתעתו ולצערו מינה קיסר את בנו המאומץ גאיוס אוקטביוס ליורשו היחיד, הוריש לו את שם הקיסר והפך אותו לאחד האזרחים העשירים ביותר ברפובליקה. לאחר ששמע על מות אביו המאמץ נטש אוקטביוס את לימודיו באפולוניה והפליג על פני הים האדריאטי לברונדיסיום. אוקטביוס הפך לגאיוס יוליוס קיסר אוקטביאנוס או בקיצור אוקטביאנוס, בנו של הקיסר הגדול, ובעקבות כך גם ירש את הנאמנות של חלק ניכר מהאוכלוסייה הרומית. אוקטביאנוס, בן 18 בלבד בעת מותו של קיסר, התגלה כבעל כישורים פוליטיים ניכרים, ובעוד אנטוניוס התמודד עם דקימוס ברוטוס בסיבוב הראשון של מלחמות האזרחים החדשות, אוקטביאנוס ביסס את מעמדו. אנטוניוס לא ראה בתחילה את אוקטביוס כאיום פוליטי אמיתי בשל גילו הצעיר וחוסר הניסיון שלו, אך הוא זכה במהירות לתמיכה והערצה של חבריו ותומכיו של קיסר.
כדי להילחם בברוטוס ובקסיוס, שהרכיבו צבא עצום ביוון, נזקק אנטוניוס לחיילים, לכסף מתיבות המלחמה של קיסר וללגיטימציה ששמו של קיסר יספק לכל פעולה שינקוט נגדם. עם המעבר של חוק לקס טיטיה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס הוקם רשמית הטריומווירט השני, שהורכב מאנטוניוס, אוקטביאנוס ומרקוס איימיליוס לפידוס. זה הגדיר רשמית את קיסר בתור "יוליוס האלוהי" (Divus Iulius) בשנת 42 לפנה"ס, ואוקטביאנוס הפך ל-Divi filius ("בנו של האלוהי"). כשראה שחסדו של קיסר הביא לרציחתו החזיר הטריומווירט את האיסור (אנ'), שבוטל מאז סולה. הוא עסק ברצח שאושר על פי חוק של מספר רב ממתנגדיו על מנת לממן את ארבעים וחמישה לגיונותיו במלחמת האזרחים השנייה נגד ברוטוס וקסיוס. אנטוניוס ואוקטביאנוס ניצחו אותם בקרב פיליפי.
הטריומווירט השני היה בסופו של דבר לא יציב ולא יכול היה לעמוד בקנאה ושאיפות פנימיות. אנטוניוס תיעב את אוקטביאנוס ובילה את רוב זמנו במזרח, בעוד שלפידוס העדיף את אנטוניוס אך חש שהוא עומד בצילם של שני עמיתיו. בעקבות המרד הסיציליאני (אנ') בראשות סקסטוס פומפיוס, פרצה מחלוקת בין לפידוס ואוקטביאנוס בנוגע להקצאת קרקעות. אוקטביאנוס האשים את לפידוס בהשתלטות על השלטון בסיציליה ובניסיון מרד, ובשנת 36 לפנה"ס נאלץ לפידוס לגלות ונשלל מכל משרותיו, מלבד זו של פונטיפקס מקסימוס. תאריו לשעבר הוענקו לאוקטביאנוס. אנטוניוס, בינתיים, התחתן עם אהובתו של קיסר, קלאופטרה, מתוך כוונה להשתמש במצרים התלמיית העשירה כבסיס לשליטה ברומא. כך פרצה מלחמת אזרחים שלישית בין אוקטביאנוס לבין אנטוניוס וקלאופטרה. מלחמת אזרחים אחרונה זו הגיעה לשיאה בתבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס. כוחותיו של אוקטביאנוס רדפו אחרי אנטוניוס וקלאופטרה לאלכסנדריה, שם התאבדו שניהם בשנת 30 לפנה"ס. עם תבוסתו המוחלטת של אנטוניוס ודחיקתו לשוליים של לפידוס, נשאר אוקטביאנוס, לאחר שזכה לשם "אוגוסטוס" והועלה אותו למעמד של אלוהות, כאדון היחיד של העולם הרומי בשנת 27 לפנה"ס, והקים את הפרינקיפט בתור ה"קיסר" הרומי הראשון.
רשימת הקושרים

רוב שמות הקושרים אבדו ורק כעשרים מהם ידועים. לא ידוע דבר על חלק מאלה ששמותיהם שרדו. החברים בקשר הידועים הם:
מרקוס יוניוס ברוטוס
גאיוס קסיוס לונגינוס
דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס
גאיוס טרבוניוס
לוקיוס טיליוס קימבר
פובליוס סרוויליוס קסקה
סרוויוס סולפיקיוס גאלבה
סרוויליוס קסקה
פונטיוס אקילה
קווינטוס ליגאריוס
לוקיוס מינוקיוס בסילוס
גאיוס קסיוס פארמנסיס
קסיליוס
בוקיליאנוס
רובריוס רוגה
מרקוס ספוריוס
פובליוס סקסטיוס נאסו
פטרוניוס
פובליוס טורוליוס
פאקוביוס לאבאו
מרקוס טוליוס קיקרו לא היה חבר בקשר והופתע ממנו. מאוחר יותר הוא כתב לקושר טרבוניוס שהוא היה רוצה להיות מוזמן "למשתה המעולה הזה", והאמין שהקושרים היו צריכים להרוג את מרקוס אנטוניוס.
גלריה

לאחר המתקפה עם גופתו של קיסר נטושה בחזית, מותו של קיסר מאת ז'אן-לאון ז'רום, 1859–1867
רצח קיסר מאת קארל פון פילוטי, 1865, מוזיאון סקסוניה התחתונה
מרקוס אנטוניוס עם גופתו של קיסר, בלה צ'יקוש ססייה, לפני 1920
מותו של קיסר מאת ויקטור אונורה יאנסנס, שנות ה-90 של המאה ה-17
מותו של קיסר מאת וינצ'נצו קמוצ'יני, בין 1804 ל-1805.
ראו גם

יוליוס קיסר
אידו של מארס
הגם אתה, ברוטוס?
יוליוס קיסר (מחזה)
הגוניס

| --- | --- |

כרזת הסרט מאת דרו סטרוזן
 מבוסס על:  סיפור מאת סטיבן ספילברג
 בימוי:  ריצ'רד דונר 
 הופק בידי:  ריצ'רד דונר דייוויד וויבר הרווי ברנהארד קתלין קנדי פרנק מרשל סטיבן ספילברג
 תסריט:  כריס קולומבוס
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  שון אסטין ג'וש ברולין ג'ף כהן קורי פלדמן קרי גרין מרתה פלימפטון ג'ונתן קה קואן אן רמזי ג'ו פנטוליאנו
 מוזיקה:  דייב גרוסין סינדי לאופר
 צילום:  ניק מקלין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 ביוני 1985
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט שודדי ים, סרט חיפוש מטמון, סרט קומדיה, סרט ילדים, סרט לכל המשפחה 
 מקום התרחשות:  אורגון 
 תקציב:  $19,000,000
 הכנסות:  $61,389,680
 הכנסות באתר מוג'ו:   goonies
 פרסים:  זוכה פרס סטורן
 www.thegoonies.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הַגּוּנִיס (באנגלית: The Goonies) הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ריצ'רד דונר. התסריט נכתב על ידי כריס קולומבוס על פי סיפור מאת סטיבן ספילברג, המפיק של הסרט. בסרט מככבים שון אוסטין, ג'וש ברולין, ג'ף כהן, קורי פלדמן, קרי גרין, מרתה פלימפטון, ג'ונתן קה קואן, אן רמזי וג'ו פנטוליאנו.
תקציר העלילה

כשהם עומדים בפני עיקול בתיהם בשכונת "מחוזות גון" בעיירה אסטוריה באורגון, על מנת להרחיב את השטח של הקאנטרי קלאב המקומי, קבוצת נערים צעירים המכנים את עצמם "הגוניס" נאספים לסוף שבוע אחרון ביחד. החבורה כוללת את מייק וולש האופטימיסט (שון אסטין), אחיו הגדול בראנד (ג'וש ברולין), דאטה הממציא (ג'ונתן קה קואן), קלארק "פה" הפטפטן (קורי פלדמן) ולורנס "צ'אנק" השמן והמגושם (ג'ף כהן). כשהחבורה מחטטת אחר חפצים מעניינים בעליית הגג של משפחת וולש, הם נתקלים במטבע דובלון ספרדי משנת 1632 ובמפת אוצר ישנה שאמורה להוביל לאוצרו של שודד הים האגדי וילי שתום העין, אותו מכנה מייקי "הגוני המקורי" ושאוצרו אמור להימצא בקרבת העיירה. הילדים מתחמקים מבראנד, שאמור לשמור עליהם, ונוסעים באופניים למסעדה נטושה בחוף הים בהתאם למה שמסומן במפה. בראנד מגיע בעקבותיהם כשאליו מצטרפות המעודדת אנדי (קארי גרין) בה הוא מאוהב וחברתה הקרובה סטף (מרתה פלימפטון). הקבוצה מגלה כי המסעדה משמשת כמקום מחבוא של משפחת הפשע פרטאלי: האחים פרנסיס (ג'ו פנטוליאנו), ג'ייק (רוברט דייוי) ואימם (אן רמזי). הגוניס מצליחים למצוא מעבר לתעלה תת-קרקעית במרתף ונכנסים אליה, אבל צ'אנק נתפס על ידי משפחת פרטאלי ונכלא ביחד עם אחיהם המעוות והחזק סלות' (ג'ון מטוזאק). בני המשפחה מאיימים עליו עד שהוא חושף בפניהם לאן נעלמו שאר הגוניס והם פותחים במרדף אחריהם. צ'אנק נשאר מאחור עם סלות' אבל מתיידד עימו, ולאחר שסלות' משחרר אותו הוא קורא למשטרה והשניים עוקבים אחרי בני המשפחה האחרים.
הגוניס מצליחים להימלט ממספר מלכודות שוילי שתום העין הניח לפני מאות שנים בתעלות ומצליחים לברוח מבני משפחת פרטאלי. הם מגיעים לנקרה גדולה ובה הם מגלים את הספינה הנטושה של וילי שתום העין, "התופת". חברי הקבוצה מגלים את האוצר החבוי בתוך הספינה וממלאים את כיסיהם במטבעות ויהלומים, אך מייק מזהיר אותם לבל ייקחו את המטבעות המונחים על סט מאזניים המונח בחדר האוצר כהוקרה לוילי. כשהם מתכוננים לצאת מהספינה בני משפחת פרטאלי מפתיעים אותם ולוקחים מהם את השלל, ולאחר מכן מאלצים אותם ללכת על הכבש ולצלול למים ולטבוע כשצ'אנק וסלות' מופיעים ומתקיפים את בני המשפחה ומאפשרים לגוניס לברוח. בני המשפחה הולכים לחדר האוצר ומתחילים להעמיס את השלל, כולל את המטבעות על המאזניים של וילי- לקיחת המטבעות מהמאזניים מפעילה מלכודת נוספת וגורמת לנקרה להתחיל להתמוטט, ובעזרתו של סלות' הגוניס מצליחים להימלט בזמן.
שתי הקבוצות מגיעות לחוף של העיירה והגוניס מתאחדים עם בני משפחותיהם בעוד שבני משפחת פרטאלי נעצרים, אך צ'אנק מונע מהמשטרה לקחת את סלות' ומזמין אותו לגור עם משפחתו. מייקי מגלה כי בני משפחת פרטאלי שכחו לקחת ממנו שקית גולות אותה הוא מילא ביהלומים מהאוצר של וילי, והיהלומים מאפשרים למנוע את עיקול בתיהם על ידי מנהלי הקאנטרי קלאב. כשהגוניס חוגגים את מזלם הטוב, הם רואים את ספינתו של וילי יוצאת מהנקרה ומפליגה בעצמה לאופק.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| שון אוסטין | מייקל "מייקי" וולש |  |
| ג'וש ברולין | ברנדון "ברנד" וולש | אחיו הגדול של מייקי |
| ג'ף כהן | לורנס "צ'אנק" כהן |  |
| קורי פלדמן | קלארק "מאות'" דברו |  |
| קרי גרין | אנדראה "אנדי" קרמייקל | חברתו של ברנד |
| מרתה פלימפטון | סטפני "סטף" סטיינברנר | חברתה של אנדי |
| ג'ונתן קי קואן | ריצ'רד "דאטה" יאנג |  |
| ג'ון מטוזאק | סלות' |  |
| אן רמזי | אמא פרטלי |  |
| רוברט דייוי | ג'ייק פרטלי |  |
| ג'ו פנטוליאנו | פרנסיס פרטלי |  |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך בעיקר חיוביות, ולציון 63% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 41 ביקורות, אף על פי שכיום נחשב לסרט קאלט. מבקרת הקולנוע תמר גלבץ כתבה עליו:”"הגוניס" גם מצחיק, גם מפחיד, גם לא יומרני ולרגע לא מידרדר לוולגאריות. יוצרי חסמבות למיניהם יכולים ללמוד כאן שיעור לא רע”.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | פרס סטורן | אן רמזי - שחקנית המשנה הטובה ביותר | זכייה |
| 1986 | פרס סטורן | ג'ף כהן - השחקן הצעיר הטוב ביותר | מועמדות |
איחוד

ב-27 באפריל 2020 פרסם השחקן ג'וש גד בעמודו ביוטיוב איחוד של שחקני ומפיקי הסרט באמצעות פלטפורמת ZOOM כחלק מתוכניתו החדשה Reunited Apart ("מאוחדים מחדש בנפרד") ומתוך מאמץ לגיוס כספים עקב משבר מגפת הקורונה. כל שחקני הסרט השתתפו, והוא הוקדש לזכרם של השחקנים אשר נפטרו. בנוסף לשחקנים, השתתפו גם במאי הסרט ריצ'רד דונר, המפיק סטיבן ספילברג והכותב כריס קולומבוס, עם הופעת אורח של המוזיקאית סינדי לאופר.