stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבוכים ודרקונים
מהדורות וגרסאות

המשחק זכה ברבות השנים למהדורות שונות, כשלכל אחת דגש אחר. ההבדלים בין מהדורה למהדורה כוללים שינויים בחוקים, בגזעים ובמקצועות בכל מהדורה, בציוד, וכך הלאה.
בשנת 1999 קנתה חברת "מכשפי החוף" (Wizards of the Coast) את TSR, החברה שהוציאה את המשחק במקור. בשנת 2000 מכשפי החוף הוציאה לאור את המהדורה השלישית של מבוכים ודרקונים.
בשנת 2008 יצאה לאור המהדורה הרביעית של המשחק, מהדורה זו גרמה לפיצול בשוק, כאשר מספר רב של שחקנים העדיפו להישאר עם מהדורה 3.5 הקיימת. מספר חודשים לאחר מכן, פרסמה חברת Paizo את פאת'פיינדר שמתבססת על החוקים החינמיים של מהדורה 3.5, System Reference Documents, ובכך למעשה התקיימו בשוק שתי מהדורות זו לצד זו.
"מכשפי החוף" הכריזו ב-2012 על תחילת הכתיבה של מהדורה חדשה, D&D Next, שפורסמה בחינם בגרסת בטא פומבית במהלך 2013. אחת מהמטרות המוצהרות הייתה להחזיר את השחקנים שעברו ל-Pathfinder ושיטות אחרות דמויות מו"ד, לאחר שמו"ד 4 פורסמה. 
מו"ד 5 יצאה לאור באוגוסט 2015, עם שלושת ספרי הבסיס הקלאסיים, אך עם מספר מצומצם בהרבה של ספרי הרחבה. המהדורה החמישית לא תורגמה לעברית מעולם, נכון לתחילת 2024. כיום "מכשפי החוף" לא מעניקים יותר זיכיון לתרגום השיטה לשפות אחרות, בכללן עברית, אלא מבצעים תרגום בעצמם לשפות נוספות – אך לא בעברית. בשנת 2024 יצאו לאור שלושת ספרי הבסיס בגרסה מעודכנת, עם אותם חוקים אך ברענון הגזעים והמקצועות שבספר.
בשנת 2020 יצאה לאור המהדורה השנייה של פאת'פיינדר. בשנת 2022 יצא לאור המשחק פאת'פיינדר בעולמות פראיים, שמשלב בין סגנון המשחק של מבוכים ודרקונים עם המכניקה של עולמות פראיים, משחק פופולרי בפני עצמו. מהדורה זו תורגמה לעברית וזמינה בארץ.
המהדורה העדכנית ביותר של מבוכים ודרקונים היא מהדורה 5, והמהדורה העדכנית ביותר של פאת'פיינדר היא מהדורה 2 לצד פאת'פיינדר בעולמות פראיים.
מהדורות וגרסאות > תרגום לעברית של מבוכים ודרקונים

למשחק יצאו חמש מהדורות שונות בעברית.
בשנת 1989 חברת מיצוב החלה בתרגום של מבוכים ודרקונים לעברית. ראשית יצאה לאור בעברית מבוכים ודרקונים בסיסי, כשתורגמו ארבע ערכות ומספר רב של מוצרים נלווים. במקביל מיצוב תרגמה גם מבוכים ודרקונים למתקדמים (מוד"מ), במהדורה השנייה של המשחק. התרגום האחרון של חברת מיצוב, היה למהדורה החמישית של מבוכים ודרקונים המקורי שהגיעה בקופסה שחורה בסיסית ובספר חוקים עב-כרס שהכיל את כל הדרגות, מ-1 עד 36. לאחר תרגום מהדורות אלו, חדלה מיצוב להפיק ולתרגם את מו"ד לעברית.
בשנת 2003 הוציאה לאור חברת כוכבי-כסף את המהדורה השלישית גם בעברית. עם יציאתה של מהדורה 4 באנגלית, החלה חברת כוכבי-כסף בתרגום המהדורה לעברית. בשלב מסוים, נרכשה חברת כוכבי-כסף על ידי חברת מאנקי-טיים שהמשיכה במלאכת התרגום. המהדורה הרביעית יצאה לאור בעברית החל משנת 2008.
ביולי 2014 מאנקי טיים הודיעה שבכוונתה לתרגם את Pathfinder כתחליף למהדורה 5. ספר הבסיס התפרסם בפסח 2015, כשלאחריו הגיע גם אוגדן המפלצות (שנקרא גם מדריך המפלצות). הפונדק הוצאה לאור הכריזו על פרסום הרפתקאות בעברית לפת'פיינדר, במסגרת עולם המערכה איי הסערה.
מלוא המהדורה החמישית של "מבוכים ודרקונים" לא תורגמה לעברית עקב התנגדות בעלי הזכויות (Wizards of the Coast / Hasbro) לתרגומים כלשהם. כשיצא קובץ ה-SRD (System Reference Document), הוא תורגם בידי קבוצת חובבים על בסיס הרישיון שלו.
ספרי משחק

במוד"מ ובמו"ד החל מהמהדורה השלישית ספרי המשחק הבסיסיים הם:
ספר החוקים לשחקן (Player's Handbook), שמכיל את חוקי הבסיס, ומיועד לכל המשתתפים במשחק.
המדריך לשליט המבוך (מדריך) (Dungeon Master Guide), שמיועד למנחה המשחק וכולל חוקים לניהול המשחק ועצות ליצירת עולמות, מפלצות והרפתקאות.
מגדיר המפלצות (Monster Manual), קטלוג של מפלצות המציג יצורים שונים המאכלסים את עולמות הפנטזיה ומשמשים כיריבים לחבורה.
ספרי משחק > ספרי הרחבה

ספרי הרחבה למבוכים ודרקונים נועדו להעשיר את המשחק של השה"מ והשחקן כאחד. הם כוללים חוקים נוספים, ציוד וחפצים חדשים, עולמות מערכה, מקצועות אקזוטיים, הרפתקאות מוכנות ועוד. כמות ספרי ההרחבה הזמינים משתנה ממהדורה למהדורה, כשעם השנים מספרם הולך וגדל. בשנות השמונים והתשעים יצאו מספר ספרי הרחבה למבוכים ודרקונים בסיסי ולמבוכים ודרקונים למתקדמים על-ידי חברת מיצוב. החברה גם הוציאה לאור זוג הרפתקאות פרי עטו של גבע פרי בעולם "ארצות החלום" – שכתב את "נשות הירח", "מלחמת הפסלים החיים" ועוד. הרפתקאות אלו נחשבו להרפתקאות רשמיות והן היחידות שזמינות רק בעברית.
ספרי ההרחבה שתורגמו לעברית עבור מהדורה 3 הם: "המדריך השלם לקדושה", "המדריך השלם ללוחמה", "המדריך השלם למאגיה" ו"המדריך להרפתקן". כמו כן, תורגמו לעברית ההרפתקאות "מבצר העלטה", "סדן הזעם". מעבר לספרי ההרחבה המתורגמים, ניתן גם למצוא עושר ספרי הרחבה מקוריים בעברית:
הראשונה להוציא לאור ספר הרחבה מקורי בעברית למו"ד 3 הייתה ההוצאה לאור "פלדה ואש", שהוציאה לאור את ההרפתקה "החיה שבתוכנו" במאי 2003, עוד לפני שהספר לשחקן מהדורה שלישית ראה אור בעברית. באוקטובר של אותה השנה ראתה אור ההרפתקה השנייה שלה, "מלחמת אבות" והספר "הנמוכים והאמיצים" מבית "התעשייה הגובלינית". באוקטובר 2004 הפונדק הוצאה לאור פרסמה את הרשומון של עולם "איי הסערה", ובדצמבר 2005 הוציאה גם הרפתקה ראשונה לעולם זה, "מגילת העוצמה".
ספר ההרחבה הראשון שיצא בעברית למהדורה 4 הוא "מתוך האפלה", אוגדן מפלצות ויריבים המבוסס על עולם המערכה איי הסערה. בנוסף אליו יצאו גם הספרים ספר החוקים לשחקן 2, מגדיר המפלצות 2, ותיבת האוצרות.
דמות שחקן

כל שחקן מתחיל את המשחק עם דמות (בראשי תיבות ד"ש – דמות שחקן), בדרך כלל בדרגה 1. לכל דמות כזו ישנם מספר מאפיינים שקובעים את אופייה, כוחותיה, מראה, השתייכותה החברתית, עושרה ועוד.
דמות שחקן > דף הדמות

במבוכים ודרקונים לרוב כל הנתונים של הדמות מסודרים בדף הדמות. רוב הגרסאות הוציאו דפי דמות רשמיים משלהם. לכל מהדורה יש דף דמות שונה. בדף הדמות גם רשום המקצוע, הגזע, שם השחקן, שם הדמות ועוד. המאפיינים העיקריים של הדמויות הם:
נק"פ (נקודות פגיעה) – מד חיים שמייצג את כמות החיים שיש לדמות, וכמה נזק היא יכולה לקבל לפני שהיא תתעלף.
דרג"ש (דירוג שריון) – ערך מספרי שמייצג את רמת הקושי של פגיעה בדמות, ומורכב מדרג"ש בסיס (שריון או שריון טבעי אצל מפלצות), זריזות (מייצג את היכולת של הדמות להתחמק מהתקפות) ותוספים (תוספים לדרג"ש כגון מגן, קסמים וחפצים קסומים).
תכונות – מייצג את התכונות הפיזיות והמנטליות הבסיסיות של הדמות. במהדורה 5 התכונות מורכבות מכוח, חוסן (העמידות הפיזית של הדמות לדברים כגון מחלות, רעב, קור), זריזות (מייצג את האינסטינקטים של הדמות ואת היכולת שלה לפגוע במטרה או פעילויות פיזיות אחרות שדורשות דיוק רב), תבונה (מייצג את הידע הכללי של הדמות), חוכמה (מייצג את היכולת של הדמות להבין סיטואציות מורכבות, לאלתר ולהתנגד לפחד ולהקסמה) וכריזמה (מייצג את היכולת של הדמות להופיע מול קהל, לשכנע, להפחיד ולשקר בצורה אמינה).
יכולות – מייצג את היכולות שהדמות מקבלת מהמקצועות ומהגזע שלה. לדוגמה יכולות שמאפשרות להילחם יותר טוב באמצעות שני כלי נשק, או יכולות שמאפשרות לדמות לדבר עם חיות.
מיומנויות – מייצג את המיומנויות והידע של הדמות בתחומים מסוימים, כגון טבע, אקרובטיקה ושכנוע.
ציוד – מייצג את הציוד ואת הכסף של הדמות.
התקפות – מייצג את ההתקפות שהדמות יכולה לבצע (לא כולל קסמים).
קסמים – מייצג את היכולות של הדמות להטיל קסמים.
שליט המבוך

שליט המבוך (בראשי תיבות: שה"מ) הוא מנחה במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים. השם המקורי, Dungeon Master, הוא שם רשום של חברת Wizards of the Coast (הומצא במקור על ידי TSR, שנקנתה מאוחר יותר בידי WotC). על כן, בשיטות אחרות נוהגים לקרוא למנחה המשחק "מספר סיפורים", "שליט המשחק" (GM), "במאי", או פשוט "מנחה".
שליט המבוך נותן את המסגרת לעולם בו משוחק המשחק, ומשמש כסמכות אחרונה בכל הנוגע לחוקים.
שליט המבוך > תפקידיו של שליט המבוך

ליצור ולהתאים עולם למשחק.
לתאר לשחקנים את העולם, העלילה והמתרחש.
לשחק את תפקידי המפלצות והדמויות האחרות בעולם.
לשמש כשופט ובורר, ולקבוע האם השחקנים מצליחים בפעולותיהם. למרות שנהוג להשתמש בהטלת קוביות המילה האחרונה שייכת לשליט המבוך.
לחלק נקודות ניסיון בסוף המערכה.
דמויות בלי שחקן

מעבר לדמות שכל שחקן משחק בעולם הדמיוני, יש עוד מגוון דמויות בעולם, הקרויות דב"שים (ראשי תיבות של "דמויות בלי שחקן") הנשלטות על ידי המנחה. הקבוצה "שאר הדמויות בעולם" כוללת גם מפלצות, דרקונים ובני-גזעים יריבים בהם השחקנים נלחמים, וכן דמויות מלוות (דמויות בלא שחקן המסייעות לחבורה בהרפתקאה לרוב תמורת תשלום או חלק באוצר) או בנות ברית, אך גם את כל שאר תושבי העולם הדמיוני, כגון בעל-הפונדק הנחמד, האיש בבית ממול ואפילו סתם חיה בטבע.
על פי רוב שליט המבוך, על מנת לעקוב אחר הדמויות, יכול להכין לעצמו רשימה של דב"שים עם תיאור מקוצר, או להסתייע בספר מן המוכן, בין אם עולם מערכה כגון איי הסערה שמתאר עולם שלם עם דמויות ומיקומים, או במקרה של מפלצות באמצעות מגדירי מפלצות מסחריים.
קוביות וסיכוי הצלחה

הצלחה או כישלון במשחק נקבעות בשילוב של מזל ויכולות דמות השחקן, מדובר לרוב בגלגול קובייה והוספה של תוספים או מחסרים לתוצאה ובדיקתה מול מספר מטרה. המשחק מתבסס על סט של קוביות משחק שמכיל פאונים בעלי 4, 6, 8, 10, 12 ו־20 פאות (חמשת הגופים האפלטוניים ופאון בעל 10 פאות), הממוספרות כולן מ-1 ועד למספר הפאות שיש בה (בקפיצות של אחד, כמו בקובייה סטנדרטית). במהדורות ישנות יותר היה גם ייצוג של אחוזים, באמצעות גלגול שתי קוביות ק10.
בשפת המשחק נקראות קוביות אלו: ק4, ק6, ק8, ק10, ק12 ו-ק20 (ובאנגלית: D4, D6, D8, D10, D12, D20). המספר שמימין לאות ק' מסמן כמה פעמים הקובייה מוטלת, והמספר שמשמאל לאות מסמל את מספר הפאות של הקובייה כך שאם שחקן מתבקש להטיל ארבע קוביות בעלות 6 פאות על מנת לקבוע תוצאה כלשהי, הוא מתבקש להטיל 4ק6.
העיקרון העומד מאחורי השימוש בקוביות גורס כי לדמות ישנה הסתברות מסוימת להצליח (או להיכשל) בפעולה מסוימת. תוצאת גלגול הקובייה יקבע אם הדמות הצליחה או נכשלה בפעולה. ההסתברות נקבעת על פי מכלול של גורמים כגון תכונותיה של הדמות, דרגתה (המבטאת את עוצמתה), השפעות חיצוניות וכו'. דמות המתקדמת בדרגות משפרת כפועל יוצא את ההסתברות להצלחה בפעולות מסוימות. באופן זה ההסתמכות על המזל במשחק מו"ד היא משנית.

לדוגמה – דמות בעלת כוח פיזי רב תהיה בעלת הסתברות גבוהה יותר להצלחה במשימה של שבירת דלת נעולה. לחלופין, דמות בעלת זריזות גבוהה תהיה בעלת סיכויים גבוהים יותר להצלחה בהתגנבות מאשר דמות מגושמת.
עם זאת, המילה האחרונה היא של שליט המבוך ובסמכותו להכריע גם נגד תוצאות הטלת הקוביות. בדרך כלל השה"ם מטיל את הקוביות שלו מאחורי המסך (כך שתוצאות ההטלה אינן גלויות לשחקנים) ולעיתים הוא בוחר להכריע נגד הטלת הקובייה (למשל: למנוע מוות של דמות שחקן בקרב בשלב מוקדם מידי של המשחק).
עזרי משחק נוספים

שחקנים ומנחים נוטים להשתמש בעזרים נוספים, כמו ספרים נוספים שמרחיבים את אפשרויות המשחק, וכן עזרים שונים שנועדים להמחיש דברים כמו אווירת המשחק כגון נרות, מפות או מיניאטורות.
שליט המבוך מסתיר את הרשימות שלו מעייני השחקנים באמצעות מסך, שלעיתים קרובות מורכב מחוברת קרטון שבה מופיעה רשימת טבלאות שימושיות ונפוצות לשימוש מהיר (כגון טבלאות הקשורות לקרב). גם ספרים כבדים משמשים כמסך מאולתר.
כאשר ההרפתקאה מתנהלת במבוך, השחקנים ממפים את המבוך תוך כדי חקירתו. המפה משורטטת על דף משבצות כאשר כל משבצת מייצגת (בדרך כלל) שטח בגודל מטר על מטר (מטר רבוע). ישנם סימונים מוסכמים כגון דלת, חלון, חרך ירי, דלת נסתרת, שולחן, מלכודת וכו'. המיפוי נעשה על ידי אחד השחקנים לפי תיאורים מילוליים שמספק שליט המבוך. אם השחקן מתבלבל, הדבר עלול להביא למפה שגויה, דבר המוסיף למימד המתח ואי-הוודאות שבהרפתקאה. לעיתים משחקים עם מפה מוכנה מראש שגלויה כולה לשחקנים.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מבוכים ודרקונים
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
פאת'פיינדר (משחק תפקידים)
משחקי תפקידים
איי הסערה
פנטזיה
הערות שוליים

↑  דניאל רוזנברג, ספר הבסיס ואוגדן המפלצות עכשיו בחנויות, באתר הפונדק הוצאה לאור, ‏2022-08-28
↑  ההיסטוריה של מבוכים ודרקונים, חלק ראשון – המשחק נולד, באתר הפונדק
↑  מידע על D&D Next
↑  ההכרזה של מבוכים ודרקונים 5 וכריכות הספרים
↑  ריאיון עם מאנקיטיים, תרגום Pathfinder לעברית
↑  5E Hebrew SRD – קובץ הגדרות השיטה למהדורה החמישית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565357005171  BnF: cb14567614v (data)  LCCN: n92068057  VIAF: 182334673   WorldCat (עם VIAF): 182334673 
קוביות משחק בצורת פאונים שונים
הסכם סייקס–פיקו

| --- | --- |

המזרח התיכון על פי הסכם סייקס-פיקו. הכתם הצהוב סביב חיפה מסמן את המובלעת הבריטית בין חיפה ועכו
 נושא:  הסכם מדיני
 מטרה:  קביעת אזורי השליטה של צרפת והממלכה המאוחדת בשטחי האימפריה העות'מאנית לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה
 מחבר:  בריטניה מארק סייקס צרפת שארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו
 חותמים:  בריטניה אדוארד גריי צרפת פול קמבון
 תאריך יצירה:  3 בינואר 1916
 תאריך הצגה:  1916 על ידי בריטניה וצרפת
 תאריך אשרור:  16-9 במאי 1916
המזרח התיכון על פי המפה המקורית של הסכם סייקס-פיקו שנספחה למכתבו של פול קאמבון, חותם ההסכם בשם הצרפתים לאדוארד גריי, חותם ההסכם בשם הבריטים, ב-9.5.1916. הקו שנמתח בין כירכוכ במזרח לעכו במערב חילק את השטחים העות'מאניים לאזור השפעה בריטי (B) מדרום לקו ואזור השפעה צרפתי (A) מצפון לו. בתוך תחומי ההשפעה האלו סומנו אזורים בהם יוכלו בריטניה (אדום) וצרפת (כחול) לבסס את שליטתן המלאה. השטח בצהוב, ליבה של מה שלימים נודע כפלשתינה-א"י נועד להיות תחת שלטון בינלאומי
הסכם סַייקְס–פּיקוֹ (Sykes–Picot) הוא הסכם מדיני סודי שנחתם ב-16 במאי 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בין צרפת לממלכה המאוחדת בהסכמתה של האימפריה הרוסית, שהייתה הצלע השלישית להסכמה המשולשת. ההסכם נערך על ידי נציגי שתי הממשלות: מארק סייקס, נציג משרד החוץ הבריטי, ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו, נציג משרד החוץ הצרפתי ומטרתו הייתה לקבוע את אזורי השליטה של שתי המעצמות בשטחי האימפריה העות'מאנית לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה בלבנט ובמסופוטמיה נחתם הסכם המודוס ויוונדי האנגלו-צרפתי 1918 (אנ') מ-30 בספטמבר 1918, בהשראת הסכם סייקס-פיקו, ויושם בשטח באמצעות מנגנון מסוג ממשל צבאי - מנהלת שטח האויב הכבוש בלבנט. בעקבות החלטת ועידת סן רמו 1920 על החלת משטר המנדטים סיימו הממשלים הצבאיים את תפקידם הוחלפו במנגנונים אזרחיים.
רקע > המאבק הקולוניאלי בין בריטניה וצרפת

העניין של בריטניה במזרח התיכון נבע משילוב של שלושה אינטרסים: שליטה על הפקת הנפט מאיראן ועיראק והיצוא שלו לחו"ל, במיוחד לאחר שהצי המלכותי הבריטי עבר משימוש במנועים מונעים בפחם למנועים העושים שימוש בתוצרי נפט, בשנת 1912; שליטה על תעלת סואץ, שהייתה עורק כלכלי חשוב של האימפריה הבריטית, ועקב כך נדרשה שליטה על ארץ ישראל ועל מצרים, כאזור חיץ המגן על התעלה; שליטה על דרכי היבשה והים המובילות להודו, דרך תעלת סואץ לים האדום עד לאוקיינוס ההודי.
קשריה של צרפת עם ארץ ישראל והלבנטהחלו עוד בתקופה הצלבנית, ולכן המוסלמים המקומיים כינו את הצלבנים בשם פרנקים.
במאה ה-16 זכתה צרפת בזכויות יתר לסחר מידי הסולטאן סולימאן המפואר, וזכויות אלה כללו גם זכויות לשיפוט בפני סמכות משפט צרפתית, עבור סוחריה. כמו כן, מאז הצטרפות הכנסייה המרונית לכנסייה הקתולית בשנת 1736, הפכה צרפת למגינת הקתולים והמרונים ברחבי האימפריה העות'מאנית, וכך גיבשה צרפת לעצמה גורם אוהד בלבנט. הפצת התרבות הצרפתית הייתה אינטרס צרפתי שזכה לברכתה של ממשלת צרפת, כיוון שתאם את מטרתה המדינית. צרפת במאות ה-18 וה-19 זיהתה עצמה כמרכז התרבות העולמית וכפטרונית לרעיונות מתקדמים וחדשניים. הצרפתים הקימו בתי ספר בחסות המנזרים, מוסדות צדקה, בתי דפוס ועיתונות מקומית. ב-1875 הקימו בביירות את אוניברסיטת סן-ז'וזף. לספרים ולעיתונים צרפתיים הייתה תפוצה רבה, וידיעת השפה הצרפתית הייתה סימן היכר לאדם משכיל בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. במקביל לחדירה התרבותית, התבצעו השקעות הון וסחר במצרים ובלבנט. בסוריה הושקע הון רב בפיתוח דרכים ומסילות ברזל, הוקמו מפעלי גז וחשמל, הוקמה תשתית לחקלאות תעשייתית בטבק ומשי, הוקמה מערכת בנקאית.
שתי המעצמות, בריטניה וצרפת, עסקו במירוץ אחר קולוניות מעבר לים – באפריקה, באסיה ובאמריקה, וזה היה תהליך שנועד לחזק את הדימוי שלהן כמעצמות בזירה הבינלאומית. הפעילות הקולוניאלית של שתי המעצמות האלה, הובילה לחיכוכים ולמאבקים ביניהן. ניסיון הפלישה של נפוליאון למצרים וארץ ישראל ב-1798, הסתיים בניצחון טורקי שנעזר רבות בצי הבריטי. במאבק הכוחות ביניהן, צרפת תמכה במוחמד עלי ושושלתו במצרים וגם במדינות הבלקן, בסכסוכן עם העות'מאנים, ואילו בריטניה תמכה בעות'מאנים. גם חפירת תעלת סואץ החלה בתכנון ובהון צרפתיים, אך נסתיימה כשהתעלה בידי בריטניה.
החיכוכים והחשדנות בין שתי המעצמות הגיעו לשיאם באירוע שנקרא תקרית פשודה. ממשלת בריטניה הזהירה בשנת 1895, שממשלת בריטניה תפרש כל ניסיון לתבוע בעלות על מקורות נהר הנילוס כ"פעולה עוינת". הצרפתים חשבו שמדובר באיום ריק מתוכן, מכיוון שהבריטים איבדו את השלטון בסודאן כעשר שנים קודם לכן, ובשנת 1898 שלחו משלחת שהגיעה ממערב אפריקה, כדי לתבוע בעלות על מקורות הנילוס. הבריטים פתחו במערכה צבאית לכיבוש מחודש של סודאן. לעומתם, הצרפתים הגיעו לעיירה פשודה, והציבו שם את הדגל הצרפתי. כוחות צבא והצי הבריטי פנו דרומה כדי להתעמת עם הצרפתים, והצרפתים נסוגו מהמקום. תקרית פשודה הביאה את בריטניה וצרפת לסף מלחמה, ושני הצדדים שרצו להימנע מכך, הגיעו בשנת 1904 להסכם שנקרא ההסכמה הלבבית. הצרפתים הכירו בשלטון הבריטי במצרים ובסודאן, ובתמורה הכירו הבריטים בתביעתם של הצרפתים לשלטון במרוקו.
לקראת מלחמת העולם הראשונה, שלטו העות'מאנים, פרט לטורקיה, במה שלימים נודע כסוריה, לבנון, פלשתינה (א"י), עבר הירדן, עיראק, ואזורי החוף של חצי האי ערב. הערבים שהתגוררו באזורים אלה, היו ממורמרים מהשליטה העות'מאנית שנמשכה כ-400 שנים. עם היחלשות העות'מאנים – ביטחונם העצמי הלך וגבר והם דרשו מידה רבה יותר של אוטונומיה או אפילו עצמאות.
רקע > הרקע להסכם

לקראת מלחמת העולם הראשונה, נטשה האימפריה העות'מאנית את בריטניה, השותפה הישנה שלה, ויצרה קשרים אסטרטגיים עם גרמניה. במהלך המלחמה התהדקו קשרים אלו עוד יותר, והתקדמו לשלבים גבוהים ביותר הן מבחינה כלכלית והן במסגרת הברית הצבאית. כך ממשלת גרמניה התחילה בפרויקט נרחב של בניית מסילת רכבת מברלין לבגדד, שהייתה אמורה להיות בעלת חשיבות מסחרית ותעשייתית לגרמניה במזרח התיכון. כתוצאה מנטישת בעל הברית העות'מאני, חיפשה בריטניה שותף אסטרטגי אחר באזור המזרח התיכון, ויצרה קשרים סודיים עם נציגים פרסיים וערביים, שהתגברו באופן טבעי עם כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה כחלק ממעצמות המרכז. ב-1915 הנציב העליון הבריטי במצרים, סר הנרי מקמהון, החל בחליפת חמישה עשר מכתבים עם השריף חוסיין בן עלי (מכתבי חוסיין-מקמהון). מקמהון רצה את תמיכת חוסיין ושבטיו במאמץ המלחמתי הבריטי, חוסיין דרש בתמורה הכרה בריטית במדינה ערבית עצמאית.
רקע > פעילות הבריטים

סר מארק סייקס נבחר לפרלמנט הבריטי בשנת 1911, ובנאום הבכורה שלו, ביסס את טענתו למומחיות בשאלת האימפריה העות'מאנית. בראשית 1915 הוא קיבל תפקיד במשרד המלחמה ועסק בתחילה בהכנת חוברות מידע לחיילים באזור המזרח התיכון. בהמשך, קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, מינה אותו לתפקיד בוועדת בנסן. הוועדה מונתה ב-1915, על ידי ראש הממשלה הבריטית, אסקווית', על מנת לקבוע את המדיניות כלפי האימפריה העות'מאנית במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה. סייקס שהיה חבר הוועדה היחיד שביקר ברוב חלקי האימפריה העות'מאנית וכן היה מקורב לקיצ'נר – כך שהוא הפך לחבר הדומיננטי בוועדה זו. סייקס הציג בישיבות הוועדה את החלופות שהיו פתוחות בפני בריטניה. הוא בדק את היתרונות היחסיים של סוגים שונים של הסדר טריטוריאלי: סיפוח השטחים העות'מאנים על ידי מעצמות הברית, חלוקת השטחים לאזורי השפעה במקום סיפוחם המיידי, שמירת שלמותה של האימפריה העות'מאנית – אך הכנעת ממשלתה, או ביזור מינהל האימפריה ליחידות אוטונומיות למחצה. הוועדה המליצה על החלופה האחרונה, משום שהייתה הפשוטה ביותר לביצוע. הוועדה הציעה לכונן באימפריה המבוזרת, חמש פרובינציות אוטונומיות. הפרובינציות האלה הן: סוריה, פלשתינה, ארמניה, אנטוליה, עיראק. הוועדה סברה שרצוי לקיים השפעה או שליטה בריטית על רצועה רחבה מאוד של המזרח התיכון – מהים התיכון עד המפרץ הפרסי. הוועדה המליצה על הנחת מסילת ברזל שתחבר נמל ים-תיכוני למסופוטמיה, וזו תהיה דרך היבשה הראשית למזרח. קיצ'נר דרש שעיר הנמל תהיה אלכסנדרטה, אך סייקס דרש שזו תהיה חיפה, ודעה זו התקבלה.
רקע > פעילות הצרפתים

האימפריה העות'מאנית הייתה נתונה בשקיעה, וממשלת הסולטאן פשטה רגל בשנת 1876. בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) בין רוסיה ורומניה לבין האימפריה העות'מאנית, הגיעו הרוסים לשערי איסטנבול, ורק התערבות בריטית מנעה את כיבושה. בעקבות מלחמה זו נחתם חוזה סן סטפנו, אך בוטל ארבעה חודשים לאחר מכן בקונגרס ברלין. החלטות ברלין הטיבו את מצבה של האימפריה לפי ההסכם הקודם, אך גם לפיו היא איבדה שטחים עצומים - רוסיה זכתה בשטחים בקווקז, ואנגליה זכתה בקפריסין בתמורה לתמיכתה בסולטאן במלחמה. עצמאותן של סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה, בוסניה והרצגובינה עברה לשליטת אוסטריה ובולגריה זכתה באוטונומיה. מצרים הועברה בשנת 1882, יחד עם תעלת סואץ לחסות האימפריה הבריטית. מלחמת קרים ומלחמות רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית. המשקיעים הבריטים נטלו את מה שנותר מכספם לאחר הקריסה העות'מאנית, והצרפתים מיהרו להחליף אותם. הצרפתים רכשו את רוב החוב של האימפריה העות'מאנית. אולם ההתפוררות נמשכה והעות'מאנים איבדו גם את לוב ואת השטחים שנותרו בידיהם בבלקן. "ההסכמה הלבבית" לא שמה קץ לחשדות שניצבו בין שתי היריבות הוותיקות. הצרפתים היו משוכנעים שתאבונה של בעלת הברית שלהם לטריטוריה שנותרה בידי העות'מאנים, לא שכך. לכן, הצרפתים לחצו על ממשלת בריטניה לאשר בסוף שנת 1912, שאין לה כוונות להשתלט על סוריה. באפריל 1915 נחת כוח צבאי בריטי בדרדנלים, במטרה לכבוש את איסטנבול ולפתוח חזית נוספת במלחמה כנגד מעצמות המרכז. הצרפתים והבריטים ציפו לניצחון מהיר, בגלל דעיכתה של האימפריה העות'מאנית וכישלונותיה בשנותיה האחרונות, וציפו לחלוקת השלל ביניהן. "ועדת אסיה הצרפתית" (שמרבית חבריה היו דיפלומטים ממשרד החוץ של צרפת) החלה ללחוץ על שר החוץ הצרפתי, דלקסה, כדי שיתבע למען צרפת את סוריה ופלשתינה. סייקס חשף את תוכניות הבריטים בפני דיפלומטים צרפתיים בפגישה שנערכה ביוני 1915. הסעיף הבעייתי מבחינת הצרפתים היה התוכנית הבריטית להקמת מסילת ברזל שתעבור דרך דמשק עד חיפה, תוכנית שתקטין את שטחה של סוריה אשר אמורה להיות בשליטה צרפתית. בתמורה, סייקס הציע לצרפתים את אלכסנדרטה ואת אדנה (שהיו בעבר חלק מטורקיה) וגם חלק מתדמור. ועדת אסיה הצרפתית, הגיבה בהצעה נגדית – סוריה ופלשתינה תחת שליטה מוחלטת של צרפת, ודרשו פתיחת משא ומתן עם בריטניה.
המשא ומתן בין הצרפתים לבריטים, שנסתיים בהסכם, נערך תוך כדי התמיכה במרד הערבי והפעילות של הקצין העות'מאני העריק – אל פארוקי.
סוגיית כפל ההבטחות – לצרפתים, לערבים וליהודים

הטענה שממשלת בריטניה נתנה הבטחות מנוגדות לערבים, לצרפתים וליהודים, הייתה בעיני רבים, לסברה מוסכמת. הצרפתים התמרמרו על ניסיונותיהם של קציני צבא בריטיים לחתור תחת מעמדם בסוריה. המוסלמים בהודו ובמדינות נוספות, זעמו על הרס האימפריה העות'מאנית ועל העידוד שהעניקו הבריטים לשריף חוסיין בהתקוממותו נגד "השער העליון". הערבים חשו את עצמם – מרומים. הם טענו כי בעת המשא ומתן עם השריף חוסיין, על מתן עצמאות לערבים, עסקו בעלות הברית – בלא לעדכן את חוסיין – בחלוקת הנחלות הערביות, כשלל מלחמה שלעתיד-לבוא. הם גינו את הסכם "סייקס-פיקו" כ"פרי החמדנות, מעשה מדהים של הולכת שולל".
ארץ-ישראל במיוחד, הייתה סוגיה קשה ושנויה במחלוקת: הציונים התמרמרו על שחיקתה ההדרגתית של "הצהרת בלפור" ועל השתמטותה של ממשלת בריטניה ממילוי התחייבויותיה לפי תנאי המנדט; וערביי ארץ-ישראל הוקיעו את הצהרת בלפור כשורש כל צרותיהם. הם טענו כי הנרי מקמהון, הנציב העליון במצרים, הבטיח במכתב מ-24 באוקטובר 1915, עצמאות לערבים. לטענתם, הופרה ההבטחה הזו. אותו מכתב, ניצב במוקד המחלוקת, ושימש מושא לפלפולים שדשו בכל תג שבו.
למרות הכחשות רשמיות חוזרות ונשנות, הרעיון שממשלת בריטניה קיבלה על עצמה התחייבויות סותרות, סירב להיעלם. אימצו אותו כמה אינטלקטואלים בריטים. ביאטריס וב רשמה ביומנה ב-26 באוקטובר 1930 : "האיש במקום נתן הבטחות לערבים, והקבינט הבריטי נתן הבטחות ליהודים". בשלהי שנות השלושים חזר ארנולד טוינבי (שעבד כפקיד במשרד החוץ עד אביב 1919) על הטיעון הזה בהזדמנויות רבות. הופעת ספרו של ג'ורג' אנטוניוס "התעוררות הערבים" הפיצה את הרעיון שהבריטים הונו את הערבים. לימים נעשה ספר זה מקובל כמקור מוסמך ליחסי האנגלים והערבים בימי מלחמת העולם הראשונה.
ההיסטוריון ישעיהו פרידמן חקר את התעודות מהארכיון הרשמי הבריטי, ומסקנתו היא שהערבים לא צודקים בטענותיהם. את עיקרי ממצאיו הוא הפנה ושלח לארנולד טוינבי, ששלח אליו את תגובתו.
סוגיית כפל ההבטחות – לצרפתים, לערבים וליהודים > עיקרי הטענות של ארנולד טוינבי

ארנולד טוינבי מתרכז בדבריו, בפירוש המושג "וילאייט" שבמכתבו של מקמהון מ-24 באוקטובר 1915. מקמהון ציין את "הוילאיות דמשק, חומס, חמה וחלב" כטריטוריות העות'מאניות שבהן וממזרח להן, אך לא ממערב להן, מוכנה ממשלת בריטניה להכיר בעצמאות ערבית, ולתמוך בה. טוינבי מסביר מדוע הוא וגם אחרים פירשו את המושג "וילאייט" לא במשמעות העות'מאנית הרשמית של המונח – "מחוז", אלא כ"סביבות הערים", לפי השימוש הלא-רשמי של המילה בערבית. טוינבי טוען שכל שאיפתו הייתה להבהיר מה היו התחייבויותיה הממשיות של ממשלת בריטניה. טוינבי כותב שמר פרידמן צודק לחלוטין כי הפרשנות הטבעית ביותר של המילים "וילאייט דמשק" צריכה להיות "המחוז העות'מאני דמשק" ולא "סביבות דמשק". אולם מקמהון לא כתב "וילאייט דמשק" אלא "וילאיות (לשון רבים) דמשק, חומס, חמה וחלב", וזו הייתה הסיבה לכך שהמילה וילאיות פורשה כבעלת המשמעות "סביבות" ולא "מחוזות".
לא היו וילאייטים עות'מאניים של חומס ושל חמה. בווילאייט דמשק היה סנג'ק חמה, ובו ארבע קאזות (קאזה: תת-חלוקה של סנג'ק ; בראש הקאזה עמד קאדי), ביניהן הקאזות חמה וחומס. היה וילאייט חלב, אבל אותו וילאייט השתרע מערבה עד חוף הים. לוילאייט זה השתייך סנג'ק חלב, וכן נכללו בו שלוש קאזות חופיות: איסכנדרון, ביילן ואנטקיה. ברור שמקמהון לא התכוון לכלול את הקאזות הללו באזור שבו הוא הכיר בעצמאות ערבית, מכיוון ש"אי אפשר לתארם כערביים, ובהם הייתה הכרה באינטרסים של צרפת". מכיוון שמקמהון התמצא היטב בגאוגרפיה המנהלית העות'מאנית, ודן בנושא עם הקצין אל-פארוקי, אז כנראה הוא השתמש במילה "וילאיות" במעורפל. ערפול זה היה מטעה בכוונה, כדי להשאיר פתח לקביעה עתידית של הגבול בין טריטוריה צרפתית לטריטוריה ערבית.
אפשר לטעון, כי גם אם פרשנות הוילאיות של מקמהון היא הנכונה, עדיין מכתבו של מקמהון, מוציא את פלשתינה מתחום העצמאות הערבית, בגלל ההתחייבות לאינטרסים של צרפת. אולם ברגע שצרפת קיבלה את המנדט על לבנון וסוריה ובריטניה קיבלה את המנדט על פלשתינה – פקע תוקף ההסתייגות המותנית לטובת צרפת, ונדרש לפרוע את ההתחייבות לעצמאות ערבית. טוינבי טוען עוד, כי גם אם ההתחייבויות של מקמהון הן נטולות תוקף משפטי, יש להן תוקף מוסרי.
תחולת ההסכם והשלכותיו

בסוף 1917, אחרי מהפכת אוקטובר ברוסיה, גילו הבולשביקים את ההסכם בארכיון של משרד החוץ הרוסי, ופרסמו אותו כדי לבזות את הקולוניאליזם המערבי. ההסכם בטל מבחינה משפטית ב-1918[דרוש מקור], אך השפעתו ניכרת עד היום - אפילו בראשית המאה ה-21 שב ההסכם ונזכר בהקשר לתהפוכות ההיסטוריות הפוקדות את האזור בעקבות האביב הערבי.