אדריכלות מקדשים הינדואים
בניית המקדש ההינדי

חוקים נוקשים מסדירים את כללי וסדר הבנייה של המקדש. אלה נקבעו כאמור באגמה השונים, בשילפה שאסטרה ובוואסטו שאסטרה. מתכננים, בנאים (stapati) וקבלנים-יזמים ממוצא ברהמיני (מעמד הכוהנים) העבירו במשך מאות בשנים לצאצאיהם את "מדע בניית המקדשים" כידע סודי.
הפרספקטיבה הקוסמית, ובכך האלוהית, שולבה בצורות הייחודיות של המקדש, באמצעות גאומטריה שנחשבת לקדושה, התמצאות (אורינטציה) זהירה ומתווה צירי. הבסיס לעיצוב הוא רשת מרובעת, או במונח ההינדי הנפוץ מנדלה, שבמקור הוא סוג של מיפוי מקום הקרבת הקורבן הוודי העתיק. לפי האגדה, ברהמה אילץ את האדם הקדמון, את הענק פורושה, לרדת לקרקע ואז הקריב אותו. לפי המיתולוגיה ההינדואית, היקום והאנושות המאורגנת בקאסטות נוצרו מחלקיו. מאבקו של האדריכל נועד להביס את שד אי-הסדר (ההפרעה-asura) הנותר, המופיע במנדלה בצורת אדם כשפניו פונים ארצה, ועל שחרורו משגיחים האלים. הרשת המרובעת לארכיטקטורת המקדשים היא ה"ואסטו פורושה מנדלה" (Vastu Purusha Mandala) שהוא הבסיס למקדשים ההינדואים. (הואסטו פורושה מנדלה היא חלק הכרחי מהוואסטו שאסטרה - מדע האדריכלות - ומהווה את הבסיס המתמטי והדיאגרמטי ליצירת עיצוב. זוהי התוכנית המטפיזית של בניין המשלבת את מהלך הגופים השמימיים והכוחות העל-טבעיים. פורושה מתייחס לאנרגיה, כוח, נשמה או אדם קוסמי).
הריבועים הקטנים יותר (הפאדות) הם משכנם של האלים, אשר תופסים את מקומם בסדר קוסמוגוני קפדני, תוך התחשבות בשמיים, ובכך מסמלים את הסדר ואת חוקי היקום. במזרח נמצאת ה"סוריה" (אנ') השמש וגם אל השמש. במערב וארונה (אנ') היא השמים (כלומר אלוהות וודית הקשורה בתחילה לשמים), בדרום יאמה (אנ') היא הכיוון הדרומי והשאול (העולם התחתון), בצפון סומה או צ'אנדרה (אנ') שהוא אל הירח וגם אל המשקה הקדוש. החוקים האדריכליים הכלליים, הוואסטו שאסטרה, מתארים כיצד ניתן לעצב מנדלות על ידי חלוקת פאדות, וכמה אפשרויות שונות קיימות לעיצוב המבנה. התיאורים עצמם נוצרו בסביבות המאה ה-8, עד אז כל שלבי בניית המקדשים הועברו כאמור כידע סודי מאב לבן, הן מבחירת החומרים דרך התכנון ועד לשלב הסופי של ההקדשה. חושבה גם תוחלת החיים הצפויה של הקונסטרוקציות, רוחבו של המבנה הוכפל בעשרים ושבע פעמים אורכו, ואז חולק במאה, השארית נתנה את אורך התקופה (בשנים) שהמבנה ישרוד לפי רצון האלים.
לא רק הבסיס, אלא גם הגאומטריה של מבנה העל מגיעה מחלוקת המנדלה, שבה השטחים המחולקים מהווים יחידה מוגדרת אחת. השסטרות מזכירות כ-32 גרסאות של המנדלה, שפירוקן מבוסס על ריבועי המספרים מ-1 עד 32, וכך נוצרות מנדלות עם 1, 4, 8, ... 1024 חלוקות. הנקודות המצוינות של המנדלה קובעות את מיקומו של כל בניין באזור מתחם המקדש. יחידות גאומטריות מתפרשות עם מספרים הקשורים לאלים ולכן הן מקושרות לפרופורציות האלוהיות, אותן הם (האלים) ממלאים בהרמוניה של הקוסמוס. לא רק המקדש עצמו, אלא כל מתחם המקדש מיושר בדרך כלל עם נקודות קרדינליות, ובכך מעצבים את ארבע פינות כדור הארץ, כשהכניסה הראשית פונה מזרחה בדרך כלל, כך שקרני השמש הראשונות יוכלו להאיר את הפנים הקדוש ביותר, את קודש הקודשים, הגרבגריהא (בלטינית: Sanctum sanctorum שמגיע מקודש הקודשים בעברית).
במובן צר יותר, המקדש מציין את קודש הקודשים, את החדר הפנימי ביותר, את הגרבגריהא, מה שמרמז שקודש הקודשים בכל מתחם המקדש המורכב הוא כמו החרצן (או הזרע) שבפרי, או הרחם. המקדש הוא גוף האל, וקודש הקודשים הוא האייקון או התמונה הקדושה המוצבים עמוק במקדש, שהוא נשמתו של האל. בהסתכלות על מתחם המקדש כולו, מערכת מורכבת של סמלים מזהה את המקדש עם הגוף. קודש הקודשים הוא הראש, המבנה מעל קודש הקודשים השיקארה הוא השיער על הראש או הכתר, המרפסת שלפני קודש הקודשים הסוקנאסה (אנ') הוא האף, הכיכר וחלק הכניסה האנטראלה (אנ') הוא הצוואר, אולמות העמודים הם המנדאפה ברבים מנדאפות הם הגוף המרכזי או הגזע, הקיר או המסדרון התוחם סביב קודש הקדושים הפראקראם (אנ') הוא היד ומגדל הכניסה הגופוראם (אנ') הוא כף הרגל.
כתבי הקודש אוסרים פתחים בקירות המקיפים את קודש הקודשים ולכן לא יכולים להיות חלונות ופתחי אוורור, רק דלת צרה יכולה להוביל למרפסת או לפרוזדור, גם עמודים אסורים בתוך קודש הקודשים. עם זאת, מותר לבנות תעלות ניקוז מאבן כלומר "סומה סוטרה" (soma-sutra). כאשר מניחים את "התמונה הקדושה" בקודש הקודשים לאחר בניית המקדש, אזי שם קודש הקודשים נקרא grihagarbha, אם מניחים את התמונה בהתחלה ובונים את המקדש סביבה, אזי שם קודש הקודשים הוא גרבגריהא.
אולמות עמודי הכניסה (מנדאפה) משרתים מטרות שונות: כניסה, מקום מפגש, היכל קורבנות האש, אולם שמחות וריקודים, אולם רחצה. יש להם גם שמות שונים בהתאם למספר העמודים שלהם, למשל:
סידהי-יוגה (siddha yoga) (192 עמודים)
דג'איאווהה (50 עמודים)
דג'אג'ה-בהדרה (40 עמודים)
פושפקה (puṣpaka) (64 עמודים)
אם העמודים חלקים, הם נקראים עמודי Nirashraya או Nirāśraya, אחרת העמודים ועמודי התמיכה השונים יופיעו באולמות עם העיטורים המגוונים ביותר.
המבנה דמוי המגדל המוגבה מעל המקדש הוא השיקארה, המקדש והשיקארה יוצרים יחד את "הכלי התחבורה האלוהי" (את הוימאנה (אנ') שהם ארמונות מעופפים מיתולוגיים או מרכבות או כרכרות), אותו מניעים האלים בכוח המחשבתם.
הגרבגריהא מחוברת בדרך כלל למנדאפות במרפסת מקורה קטנה (אנטאראלה - שהוא, כפי שכבר הוסבר, חדר קדמי קטן או מבואה בין גרבגריהא לבין המנדאפה, אופייני יותר למקדשים בצפון הודו), המספקת מעבר מהעולם החיצון אל הקודש הקודשים ועל עמודיה ועל הקירות החיצוניים של המקדש, המבקר יכול לראות את הלוחות והתמונות המגולפות שמשלימים את הסמלים הפנימיים של האלוהות. אופיינית במיוחד למקדשים שנבנו באזורי הדראווידים היא מרפסת העמודים המקיפה את המקדש, המשמשת להקפתו הטקסית פריקראמה או פראדקשינה, בהינדואיזם ובבודהיזם, זהו טקס ההקפה של תמונה, שריד, מקדש או חפץ קדוש אחר בכיוון השעון).
המזבח המונוליטי והמגולף ה"באלי פיטה" (Bali Pitha) (שהן אבני גרניט שחורות שנמצאות סביב המקדש ההינדי או סביב קודש הקודשים. הבאלי פיטה הוא היבט חשוב של המקדש ההינדואי והם מייצגים אלים ואלות. "באלי" פירושו מנחות ו"פיטה" פירושו מושב) והוא חיוני והכרחי בדיוק כמו המבנה העל שמעל המקדש. המהות האמיתית של המקדש היא השטח מהכניסה למקדש ועד למזבח, זו כבר אדמה מקודשת. המימוש האדריכלי של הגוף הפיזי המהווה את האלוהות הוא תא/חדר/אולם קודש הקודשים, מבנה העל הניצב עליו, האייקון או הפסל המותקן בקודש הקודשים והמזבח. לאחר שהמזון מוצע לאל לו מוקדש המקדש, הוא מוצב על המזבח כדי לחלקו לכל האלוהויות הנמצאות במקדש. נהוג להציב גם תורן דגל בחזית המבנה בחצר.
המקדש, בניגוד למקדשים הביתיים הקטנים המצויים בכל בית, מיועד לציבור, בעיקר בתמיכת השליט, או הפקיד המוביל או הפטרון. חלקם ממוקמים על ראש הר, או מחוץ ליישוב, באזור הג'ונגל הנסוג, אולי על גדת נהר קדוש, או ליד קרמטוריום. אלו הם מקדשי ה-Siddhayatan. מקדשי Siddhayatan נבנים במרכז כפרים ועיירות כדי לספק מקום לתפילות היומיומיות, לרוב לפשוטי העם.
האמצעים (חומרי הבנייה) המשמשים לבניית המקדש יכולים להיות אבן, לבנים, עץ או בוץ. אם נעשה שימוש רק בסוג חומר אחד לבניית המקדש, הוא נקרא "טהור" (suddha), אם משתמשים בשני סוגי חומר, הוא נקרא "מעורב" (misra). אם במהלך הבנייה נעשה שימוש ביותר משני חומרים, הוא נקרא "מורכב" (sankirna).