stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד מטרו
קריירה מוקדמת

הקריירה המקצועית של מטרו הייתה קוסמופוליטית. התעניינותו באנתרופולוגיה ובשפות מקוריות התחילה כבר בתחילת חייו כשאביו הרופא קיבל מינוי מעבר לים והעביר את משפחתו מלוזאן בשווייץ למנדוסה בארגנטינה. במהלך שנות המחקר שלו בארגנטינה, התמקדה עבודתו במחקר ופרשנות של שפות מקומיות, מה שאיפשר לו ליצור תיעוד נרחב של קבוצות אתניות ילידות ארגנטינה, כולל: קלצ'קי (Calchaquí), גוואראני (Guaraní), צ'יריגואנו (Chiriguano), טובה (Toba) וויצ'יס (Wichís) ואורוס-צ'יפאיה (Uros-Chipaya). בזמן שעבד על מחקר זה, הוא הוזמן לשתף פעולה בכתיבת מדריך האינדיאנים של אמריקה הדרומית. בסופו של דבר הוא ייסד והיה למנהל הראשון (1928–1934) של המכון לאתנולוגיה באוניברסיטת טוקומן (אנ'), בארגנטינה. במהלך תקופה זו פרסם גם מאמר עבור מוזיאון האוניברסיטה הלאומית של לה פלאטה (אנ') בארגנטינה בשם "מיתוסים וסיפורים על האינדיאנים של צ'יריגואנו" (Mitos y cuentos de los Indios Chiriguano).
בשנת 1933 החליט מוזיאון האדם בפריז לשלוח משלחת לאי הפסחא. הפרויקט נתמך על ידי ממשלות צרפת ובלגיה. על הפרויקט היה אחראי הארכאולוג הצרפתי לואי שארל וטלן (Louis Charles Watelin); מדענים אחרים שהשתתפו במשלחת היו הארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henri Lavachery) ואלפרד מטרו. המשתתפים הפליגו בספינה ריגו דה ז'נוילי (Rigault de Genouilly) תחילה לצ'ילה, שם חלה וטלן ומת מדלקת ריאות. ב-27 ביולי 1934 הגיעה המשלחת לאי הפסחא ונשארה עד 2 בינואר 1935. לאחר מכן הפליגו המשתתפים באוניית האימונים הבלגית מרקטור (Mercator) אל פיטקרן, טהיטי, ארכיפלג טואמוטו, איי מרקיז והוואי. מטרו סיכם את הממצאים האתנולוגיים הנרחבים בספרו "אתנולוגיה של אי הפסחא" (Ethnologie de l'île de Pâques) שיצא לאור בשנת 1935.
בשנים 1936–1938 היה עמית במוזיאון בישופ (אנ') שבהונולולו בהוואי. בשנת 1939 הוא חזר לארגנטינה ובוליביה למחקר שדה במימון של מלגת גוגנהיים. בשנת 1940, עם שובו לארצות הברית מאמריקה הדרומית, שהה באוניברסיטת ייל עם חידוש מלגת גוגנהיים. שנה אחר כך הוא עבד עם סקר תרבויות חוצה (Cross Cultural Survey, כיום Human Relations Area Files) על נתונים אמריקה הדרומית והיה קשור לאנשים כמו ג'ון דולארד (אנ'), לאונרד בלומפילד ואחרים מהמכון ליחסי אנוש.
בשנת 1941 הצטרף לצוות הלשכה לאתנולוגיה אמריקאית (Bureau of American Ethnology) של מוסד הסמית'סוניאן. שם, בין השנים 1941 ל-1945, מילא תפקיד חשוב בהפקת ספר המדריך המונומנטלי של האינדיאנים מאמריקה הדרומית. אולי אף סופר אחר לא תרם כמוהו ליצירה זו. כפי שהעורך, ג'וליאן סטיוארד (Julian Steward), מודה, "היקף תרומתו (מטרו) אינו מעיד בשום פנים ואופן על ידי המספר הרב של מאמרים המופיעים תחת שמו. עם ידע ללא תחרות באתנולוגיה של דרום אמריקה ונדיב תמיד בהשקעה בזמן, עצות ועזרה לעורך ולתורמים כאחד היוו גורם מרכזי להשלמת העבודה המוצלחת." (כרך א', עמ' 9). בנוסף, מטרו לימד זמן קצר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1938), בבית הספר הלאומי לאנתרופולוגיה (Escuela Nacional de Antropología), במקסיקו (1943), בקולחיו דה מקסיקו (אנ') (1943), וב"פקולטה למדעי החברה באמריקה הלטינית" (Faculdad Latino-Americana de Ciencias Sociales), סנטיאגו דה צ'ילה (1959–60).
אונסק"ו

בתחילת האביב של שנת 1945 נסע מטרו לאירופה כחבר ב"סקר ההפצצות של ארצות הברית" (United States Bombing Survey), והוא ראה את ההרס הפיזי והמוסרי של אירופה. אף על פי שהיה אז כבר אזרח ארצות הברית, נראה כי ניסיון זה אישר מחדש, באופן מסוים, את קשריו המסורתיים עם אירופה. המסע גם חיזק את אמונתו בנחיצות לאחדות אירופה ובצורך של בסיס איתן להבנה בינלאומית, בין-תרבותית ובין-גזעית. השקפתו המוקדמת על אירופה ההרוסה עקב המלחמה הייתה מרכיב חשוב בהחלטתו בשנת 1946 לקבל תפקיד במזכירות האו"ם. לפיכך, משנת 1946 ועד 1962, פעל למען האידיאלים שלו להבנה בינלאומית ובין תרבותית במסגרת הארגון הבינלאומי, עם חריגים מזדמנים בלבד לגיחות לחיים האקדמיים ולמחקר שדה אנתרופולוגי. בשנים 1946 ו-1947 הוא היה חבר במחלקה לענייני חברה באו"ם, אך ב-1947 הוא הוצב באונסק"ו, ולבסוף, בשנת 1950, הפך לחבר קבוע במחלקה למדעי החברה (Department of Social Science) של אונסק"ו. כעובד מדינה בינלאומי הוא שירת היטב את העולם ואת מקצועו. הוא השתתף בפרויקט האמזונס ההילי (Hylean Amazon) בשנים 1947–1948, הוביל את הסקר האנתרופולוגי של עמק מרביאל (Marbial) בהאיטי מ-1948 עד 1950 עם אנשי משרד העבודה הבינלאומי, ולמד את הנדידות הפנימיות של אינדיאנים משבטי האיימרה והקצ'ואה בפרו ובוליביה (1954). הוא ערך את סדרת החוברות בנושא שאלת הגזעים והמחשבה מודרנית ושאלת הגזעים והמדע המודרני, שפורסמה על ידי אונסק"ו מאז 1950. הוא גם ארגן את המחקר שהוביל לסדרת כרכים על יחסי גזע בברזיל, כגון "יחסי הגזע בין שחורים ללבנים בסאו פאולו" (As relações raciais entre negros a brancos em São Paulo), בעריכת רוז'ר באסטיד (Roger Bastide) ופלורסטאן פרננדס (Florestan Fernandes) (סאו פאולו, 1955), גזע ומעמד בברזיל הכפרית, בעריכת צ'ארלס וגלי (Charles Wagley, אונסק"ו, פריז, 1952), ואחרים. באונסקו הוא היה אחראי על השתתפותם של אנתרופולוגים בפרויקטים חשובים רבים ברחבי העולם, והוא הדגיש בעקביות את נקודת המבט האנתרופולוגית בכל התוכניות הרבות שאליהן נקשר. האנתרופולוגיה איבדה לא רק מלומד, אלא גם מתרגם יעיל של תאוריה וידע אנתרופולוגיים לפעולה.
אתנוגרפיה

מטרו העריך אתנוגרפיה בשדה יותר מאשר תאוריה. הוא נתן לעובדות לדבר בעד עצמן, ורבות מהעובדות שלו שינו את התיאוריה האנתרופולוגית. עם זאת, אפשר היה לחוש שהוא היה חסר מנוחה ונלהב מכדי שיהיה מסוגל להפיק דוחות שטח מפורטים וארוכים כמו אלה של קורט נימונדז'ו (אנ') על בני הגה (אנ') בברזיל.
הוא היה עובד שטח רגיש ובעל ניסיון רב שנים, ומאמריו על גראן צ'אקו הארגנטינאי וספרו על הוודו בהאיטי מעידים שהוא אסף נתונים בזהירות ובאובייקטיביות בתחום. הוא אהב לחשוב על עצמו כאתנולוג הפועל בשדה. כל ערב איתו הוביל לסיפורי לילות סביב מדורה עם גאוצ'ו ארגנטינאים, שהותו האחרונה עם בני הקייפו (אנ') הלוחמניים של ברזיל, תקופת מגוריו באי הפסחא, טקס וודו בהאיטי, או טקס קנדומבלה בבאהיה שבו השתתף עם חברו פייר ורז'ר (אנ').
הישגים

מטרו פרסם מחקרים בולטים על אינדיאנים באמריקה הדרומית, כולל האינקה, וודו בהאיטי והתרבויות העתיקות של אי הפסחא. הוא השתתף בעיצוב ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ומאוחר יותר כמנהל המחלקה למדעי החברה באונסק"ו, הוא ניהל סדרת מחקרים שהביאה למספר פרסומים שמטרתם להוכיח את היעדר היסוד המדעי לתיאוריות של עליונות גזעית. הצהרת אונסק"ו משנת 1951 על אופי הגזע והבדלי הגזע קידשה ממצאים אלה. כאנתרופולוג מסור והומניטרי, הוא חשף את התרבויות האינדיאניות המרהיבות של אמריקה הדרומית, פתר את תעלומות אי הפסחא, לימד את העולם על וודו, והגדיר את עמדת האו"ם נגד גזענות.
אלפרד מטרו התאבד באמצעות מנת יתר של ברביטורטים. ב-20 באפריל 1963 התגלתה גופתו של אלפרד מטרו ליד שאטו דה לה מדלן בוואלה דה שברוז, כ־30 ק"מ מחוץ לפריז. בזמן מותו היה פרופסור לאנתרופולוגיה של אמריקה הדרומית באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
חייו האישיים

מטרו נישא שלוש פעמים. כל אחת מנשותיו שיתפה איתו פעולה במחקר המדעי, כל אחת באופן שונה. אשתו הראשונה, אווה ספירו מטרו (Eva Spiro Métraux), תרגמה חומרים אנתרופולוגיים מאנגלית לצרפתית. אשתו השנייה, רודה בובנדי מטרו (Rhoda Bubendey Métraux), ערכה איתו מחקרים במקסיקו, ארגנטינה והאיטי, והייתה בעצמה אנתרופולוגית ידועה. הוא התחתן גם עם פרננדה שולמן (Fernande Schulmann) שליוותה אותו לצ'ילה, פרו וברזיל ותכננה לעבוד איתו בפרגוואי.
הוא הותיר אחריו את אחיו, גיי מטרו (Guy Métraux‏; 1919–2000) מפריז, אחותו, ורה קונה (Vera Conne 1920–2009) מלוזאן, ושני בנים: אריק מטרו (Eric Métraux‏; 1927–92) מנישואיו הראשונים, ודניאל אלפרד מטרו (Daniel Alfred Métraux נולד ב-1948), בנו של רודה מטרו.
הערות שוליים

↑  KronoBase
↑  Spurling, Hilary (2016). The Girl from the Fiction Department: A Portrait of Sonia Orwell. Penguin Books. p. 88. ISBN 978-0241974612.
↑  Steven R. Fischer - Rongorongo: The Easter Island Script : History, Traditions, Texts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265742005171  PLWABN: 9810633577405606  BNE: XX1030812  BnF: cb11915798r (data)  CANTIC: a10128943  CiNii: DA07902934  GND: 116954051  HDS: 044361  ISNI: 0000 0001 0862 4457  KulturNav: d13fca25-6ab9-471f-89f7-701e919391e3  LCCN: n50036604  NKC: kup19940000064581  NLG: 214861  NTA: 067504361  SNAC: w6m910rr  SUDOC: 027025772  Trove: 921028  VcBA: 495/225493  VIAF: 2474265   WorldCat (עם VIAF): 2474265 
סצנות מחיי האינדיאנים מבני אורוס-צ'יפאיה שצילם אלפרד מטרו
סקיצה של אתר אהו טיפוסי באי הפסחא שהכין אלפרד מטרו
אליהו אריה שלייפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביוני 1939 (בן 85) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת שיקגו 
 כלי נגינה:  קרן יער 
 
הפיוט היום תאמצנו בניגון עממי ובביצועם של שלייפר, מקהלת תלמידי החזנות של היברו יוניון קולג' בירושלים והקהל (יום כיפור תשס"ה, 2004)
אליהו אריה שלייפר (נולד ב-8 ביוני 1939) הוא מוזיקולוג וחזן ישראלי.
ביוגרפיה

אליהו שלייפר נולד בירושלים והחל את עיסוקו במוזיקה בגיל חמש, כאשר שר במקהלה של מכון "שירת ישראל" ולמד חזנות. במקביל למד כינור וקרן יער בקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים. בשירותו הצבאי ניגן בתזמורת צה"ל. לאחר שחרורו מן הצבא למד המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה בירושלים ובמקביל למד פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית. בשנת 1970 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
כיהן כמורה ומרצה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטת תל אביב. הוא עומד בראש בית הספר לחזנות של ההיברו יוניון קולג' בירושלים ובראש הסמינר להכשרת חזנים בקולג' אברהם גייגר באוניברסיטת פוטסדאם (גרמניה). אליהו שלייפר הוא פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
משפחה

אחותו המנוחה של אליהו שלייפר הייתה עדינה מרקס, שייסדה את האגודה לזכויות החולה בישראל והייתה יושבת הראש שלה. אחותו יהודית אבניר היא חוקרת בכירה בתחום עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ונשואה לדוד אבניר, פרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית.
מבחר כתבים

אנתולוגיה של מוזיקה חסידית
ספר זיכרון לאברהם צבי אידלסון, 1985, בארמית ובעברית
מחקרים לכבוד ישראל אדלר, 1986, באנגלית ובעברית
סמואל נאומבורג: "החזן של האמנסיפציה היהודית בצרפת", 2002
ספרי מקהלה מקסיקנית בספריית ניוברי, 1979 באנגלית
"ספר אברהם צבי אידלסון", באנגלית, 1979
פרסומים מחקריים וספרותיים מאת אידלסון: ביבליוגרפיה מוערת מאת אליהו שלייפר, 1986, באנגלית
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח

| --- | --- |
 ענף:  הוקי קרח
 תאריך ייסוד:  1946
 תאריך פירוק:  1992
 ארגון מפעיל:  הוועדה הסובייטית לספורט ותרבות הגוף   פדרציית ההוקי הסובייטית
 מספר מתמודדים:  15
 מדינות משתתפות:  ברית המועצות ברית המועצות
 יבשת:  אירואסיה
 שמות קודמים:  אליפות ברית המועצות בהוקי קנדי
 זוכה אחרון/נה:  דינמו מוסקבה
 הכי הרבה זכיות:  צסק"א מוסקבה (32)
 מפעל גבוה יותר:  הגביע האירופי
 Ice Hockey Championship of the Commonwealth of Independent States (CIS) ← 
 
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח (ברוסית: Чемпионат СССР по хоккею с шайбой) הייתה האליפות הסובייטית בהוקי קרח, שהתנהלה בין השנים 1946–1991.
היסטוריה

לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה הסובייטית לספורט ותרבות הגוף (Всесоюзный комитет по физической культуре и спорту) החליטה לארגן ליגת הוקי קרח, לאחר שעד שנות ה-40 הוקי קרח לא טופח במדינה, שהעדיפה עליו את הבנדי. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1946. ב-1992, עם תחילת פירוק ברית המועצות, שמרה הליגה על המבנה שלה והפכה לשנה אחת לאליפות חבר המדינות. לאחר עונה אחת פורקה הליגה. המועדונים הרוסים, שהיוו את שלד הליגה, הפכו לחלק מליגת ההוקי הבינלאומית שהפכה מאוחר יותר לאליפות רוסיה בהוקי קרח.
במשך התקופה מספר הקבוצות בליגה העליונה עלה מ-10 בשנות ה-40 עד ל-15 בתחילת שנות ה-90. הקבוצות ממוסקבה שלטו בליגה, ולמעשה זכו בכל תוארי האליפות. רק 3 פעמים קבוצות מחוץ למוסקבה הגיעו למקום השני.
הקבוצה הדומיננטית בליגה לאורך מרבית שנות קיומה הייתה צסק"א מוסקבה, שזכתה ב-32 אליפויות.
בינואר 1950 בעקבות תאונה אווירית נספו כמעט כל שחקני קבוצת "ו.ו.ס מוסקבה". למרות האסון הקבוצה השתקמה וזכתה ב-3 אליפויות בתחילת שנות ה-50.
סטטיסטיקה

| מועדון |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| צסק"א | 32 | 10 | 1 |
| דינמו | 4 | 16 | 18 |
| ספרטק | 4 | 11 | 8 |
| ו.ו.ס. מוסקבה | 3 | 1 |  |
| קריליה סובייטוב מוסקבה | 2 | 4 | 9 |
| חימיק ווסקרסנסק |  | 1 | 4 |
| טורפדו גורקי |  | 1 |  |
| דינמו ריגה |  | 1 |  |
| סק"א לנינגרד |  |  | 2 |
| לוקומוטיב מוסקבה |  |  | 1 |
| טרקטור צ'ליאבינסק |  |  | 1 |
| סוקיל קייב |  |  | 1 |
ראו גם

הוקי קרח ברוסיה
אנאהיט

האלה אנאהיט על בול הדואר הארמני משנת 1992
אנאהיט (בארמנית: Անահիտ, במערב איראן "אנאהיטי", מפרסית - אנאהיטה = "טהורה", ביוונית אנאיס) הייתה אלת-אם במיתולוגיה הארמנית (אנ'), אלת הפיריון והאהבה, "המיטיבה עם בני האדם", בת (או אשתו) של האל אראמזד. יוחסו לה תפקידים בהגנה על האמהות והנישואים, ובריפוי המחלות.
פולחנה בארמניה נוצר בערך במאות ה-1 לפנה"ס -3 לספירה בעת התפשטות דת זרתוסטרא והתרבות ההלניסטית בארץ זו, על בסיס פולחן האלה ("יאזאטה"
) הפרסית של הפוריות, ארדווי סורה אנאהיטה (נהיד). להבדיל מהאלה הפרסית, אנאהיט הארמנית לא הייתה, כנראה, קשורה למים ולא למלחמה ולמוות.
בארמניה הקדומה אנאהיט הייתה ידועה בשמות "המלכה הגדולה" או "זאת שנולדה מזהב", "האם של זהב" (אוסקֵמאיר), "אנאהיט הגבירה" (טיקין אנאהיט). פסלה מזהב הוצב במקדש הראשי של העיר ארזה (מאוחר יותר ארזנקה - בימינו ארזינג'אן, על גדת הנהר מוראט, בימינו אראצאני. מקדשים חשובים שלה היו גם בארטאשאט וביאשטישאט.
בפנתאון הארמני

לפי סטרבון במאה 1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה דת הארמנים הייתה זהה לזו של הפרסים והמדים, ועבדו במיוחד את האלה אנאהיט ("אנאיטיס" בפי סטרבון)
.פולחן אנאהיט החל להתפשט בארמניה ובו זמנית באסיה הקטנה ובסוריה בימי שלטונו של המלך הפרסי ארתחששתא השני הקרוי "ממנון".
עד לתחילת שלטונם של המלכים הסאסאנים אזכורם של מקדשים לכבוד אנאהיט מעיד על תפוצת פולחנה גם באזורים שממערב לפרס, כמו בבל וארמניה. עם זאת בחפירות הארכאולוגיות, שנערכו באופן יחסית אינטנסיבי באותם האזורים לא נמצאו שרידי מקדשים של אלה.
אנאהיט הייתה אלה ראשית בממלכה הארמנית העתיקה, פטרוניתם של מלכי ארמניה.
. כך למשל, המלך טירידאטס הראשון דיבר בשבח "הגבירה האצילית אנאהיט, אם הדעת, בתו של אראמזד הגדול והכל-יכול".
בשנת 1872 בשדה בעיר העתיקה סאטאל או סאטאלה, בקפדוקיה,(בימינו - הכפר הטורקי סאדאק) נתגלה קטע מפסל מברונזה בדמות ראש של אלה, המזכיר את האלה היוונית אפרודיטה, והמיוחס על ידי חלק מהחוקרים לאלה אנאהיט, הזהה לאפרודיטה ברוח האמונה הסינקרטית ההלניסטית-איראנית. הוא נמצא בימינו במוזיאון הבריטי בלונדון.
לפי מקורות עתיקים פסלי הזהב של אנאהיט בארמניה נוצרו על ידי פסלים יוונים.
אחרי התנצרותה של ארמניה בימי שלטונו טירידאטס השלישי, כל פסלי אנאהיט ברחבי ארמניה הושמדו.
מקדשיה

מקדשים של אנאהיט הוקמו בארז, ארמוויר, ארשאט ואשטישאט. ידועים הפסלים שהקים לכבוד האלה המלך ארטאשס הראשון. גם הר במחוז סופנה נודע כ"כס המלכות של אנאהיט (אתור אנאהטה). כל המחוז ארז באזור אקיסילנה (אקגיאץ) נקרא "אנהטקן גאוואר".
לפי פלוטרכוס המקדש של אנאהיט היה העשיר וההדור ביותר בארמניה. בעת מסעו של מרקוס אנטוניוס בארמניה הפסל של האלה רוסק לרסיסים על ידי חיילים רומאים. פיליניוס הזקן סיפר סיפור הקשור לכך. הקיסר אוגוסטוס שהוזמן לארוחת ערב אצל אחד ממפקדיו, שאל את המארח אם זה נכון שאלו שחיללו את פסלה של אנאהיט נענשו על ידי האלה הנקמנית."לא!" השיב הגנרל. להפך, יש לי המזל להגיש לך בארוחה חלק ממותנה של אותו פסל מזהב". הארמנים בנו אחר כך מחדש פסל זהב לאלה, ששרד עד לימי גרגוריוס המאיר.
חגה השנתי של אנאהיט בחודש נאוואסרד היה הזדמנות לאספות גדולות, שבהן רקדו, שרו, דקלמו והתקיימו תחרויות. חולים ונכים פקדו את מקדשי האלה כדי לבקש מזור. ראש פסלה מברונזה של אנאהיט הפך לסמל לרפואה הארמנית הקדומה.
לאנאהיט הוקדש כל יום ה-19 בכל חודש: אז הקריבו לה ענפים ירוקים ופרות בוסר לבנות, שהיו מסומנות בעזרת לפיד.
אנאהיט בתרבות המודרנית ובמורשת הלאומית

המשורר דניאל ורוז'אן כתב שיר הנקרא "תפילה לאנאהיט לרגל חג נאבאסארד"
1997 - הבנק המרכזי של ארמניה הנפיק מטבע שעל אחד מצידיו דמותה האתה אנאהיט.
הערות שוליים

↑  M.H.Ananikian עמוד 22-23
↑  ויקימילון
↑  תרגום "אווסטה" לאנגלית מאת ג' דרמסטטר ואחרים, ברשת יאסנה 65 "אל ארדווי סורה אנאהיטה ולמיים"
↑  M.H.Ananikian. עמוד 23
↑  J.Russell עמוד 247, לפי ההיסטוריה של אגתאנגלוס 59
↑  M.Rădulescu ע' 78
↑  סטרבון "גאוגרפיה" ברשת -ספר 11, פרק 14 "ארמניה", שורה 16 ‏Strabon Géographie, Hachette, Paris 1867
↑  פלוטארכוס חיי אישים 27, 3  -Plutarch The Parallel Lives, Loeb Classical Library vol XI 1926
↑  Encyclopedia Iranica M. Boyce, M. L. Chaumont, C. Bier. ANĀHĪD
1 2 3  Encyclopedia Iranica "Anahid"
↑  אתר המוזיאון הבריטי
↑  1983 M.Rădulescu ע' 78
↑  באתר על שירה ארמנית, באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544217105171  LCCN: no2014052908  VIAF: 308241555   WorldCat (עם VIAF): 308241555 
מטבע ארמני משנת 1997 עם דיוקן האלה אנאהיט
אלדד לידור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1949 (בן 75) רמת גן, ישראל 
 שם לידה:  אלדד לדרמן 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 עיסוק:  מלחין, מוזיקאי, נגן, ומפיק מוזיקלי
 שפה מועדפת:  עברית 
 מספר צאצאים:  2 
 www.eldadlidor.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
אלדד לידור (נולד ב-21 באוגוסט 1949) הוא מלחין, מוזיקאי, נגן, ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם אלדד לדרמן ברמת גן. ב-1977 סיים את לימודיו במגמה לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בירושלים, משם המשיך ללימודים בפריז - השתלמות במוזיקה קונקרטית. ב-1979 התחיל לעבוד כמוזיקאי במחלקת הדרמה של קול ישראל ותוך כך היה אחראי על מוזיקה מקורית ועיצוב הסאונד בתסכיתים.
בשנת 1986 פתח לידור את אולפני קיו סאונד, שבהם נתן שירותי הפקות מוזיקה ופוסט פרודקשן לסרטים.
בשנת 2001 זכה לידור בפרס מאיר מרגלית על המוזיקה להצגה "נשיקת אשת העכביש".
בשנת 2005 החל לידור ללמד בסמינר הקיבוצים. הוא מלמד במאים קורס בשם עיצוב מוזיקה. בעבר לימד גם בחוג תיאטרון.
בשנת 2012 קיבל מלגת השתלמות בת חצי שנה ב"סיטה" לאמנויות בפריז.
מיצירותיו

תיאטרון סטארי פולין – הצילו
תיאטרון פולסקי תיאטר וורוצלאב פולין, ובתיאטרון קובנרטי (אנגליה)- דון זואן שב מהמלחמה.
הבימה: המלך ליר, הדה גבלר, אלוף הבונים, מלכת היופי של לינאן, רכוש נטוש, סונטת סתיו, מועדון האלמנות העליזות, אוסקר ודודה רוזה, קפואים, אבנים בכיסים, הכיסאות, נשיקת אשת העכביש, מראה מעל הגשר, מחילה, בחורים טובים, הבחורים בדלת ממול, אמדאוס, מחול המוות, יונה יונה.
בית לסין :על אהבה וחברות, אישה בעל בית, נערי ההיסטוריה, מקווה, פילומנה, פלדה, מירלה אפרת, מכתב לנעה, פופקורן, ערפל, שבעה, כחול בוער, אחד משלנו, מות הלבנה, הזוג המוזר, חשמלית ושמה תשוקה, מים קדושים, פילומנה, גג שקוף, ביאנקה, סילביה, מי מפחד מווירג'יניה וולף.
תיאטרון החאן: מידה כנגד מידה, האם הטובה, האזור החופשי, הלילה וההר.
תיאטרון באר שבע: הורים איומים, אבודים ביורקנס, סליחות, חבלי משיח, איפיגניה, ילד משלי, ביבר הזכוכית, כסף של אחרים, רק בימי ראשון, באופן יחסי, M בטרפליי, אם הבית, זינגר, המתחזה, אשת האופה, הרציף המערבי.
הקאמרי: סוס אחד נכנס לבר, מעשיה מגונה, שליחותו של הממונה על יחסי אנוש, אלקטרה, הבדלה, מי מפחד מורגיניה וולף, מותו של סוכן, נתניה, ביבר הזכוכית, מילאנו, אישה בעל בית, דמוקרטיה, המלביש, קופנהגן, המנצח, הפלגות, הריון, סוגרים את הלילה, יחסים מסוכנים, להרוג את הזמן, מהגר עובר ושב.
תיאטרון חיפה: אנשים טובים, גלנגרי גלן רוס, חצוצרה בואדי, גיבור הלובי, הדוכסית מאמלפי, השתיקה, דודתו של צ'רלי, עיר חופשית, הילד מאחורי העיניים, יזראל 10 פוינטס, שיחות עם אבי, הנכד.
תיאטרון לילדים ולנוער: מסך הברזל, הממלכה של קנסוקי, פילים לא רוקדים בלט, השיר שבלב, נטע זר, אורי, צבע הפנינה, שרה גיבורת נילי, הפיצוץ ברחוב אהלן, המבוך, עושה הנפלאות, שיטת חנה'לה.
תאטרונטו: שעת הנעילה, גנאנאוה - מסע בהרי האטלס, השאלה הנעלמה.
מדיטק: קרשינדו שמשון בר לשון, צבע הפנינה, המאוהב מכיתה ו'.
סמינר הקיבוצים: הדוד הנק, שוליים קשים, כיתת יורים, מזריץ, הממונה על יחסי אנוש.
בית צבי: מישהו לרוץ איתו, עיין ערך אהבה.
פסטיבל עכו: יונה יונה, קבוצת זיק 1–10, מדיאה אקס, טרנקילה, הערב רוקדים.
תיאטרון תמונע: "הבקכות".
תיאטרון נא לגעת:- ההצגה "מבעד לרוח".
סרטים

הלחין בין היתר מוזיקה לסרטים הבאים: אש צולבת, חברות הכי טובות, יומני נחמני, חילמי שושן מת מעצמו, הנעלם, אישה באפור, 7 ימים באלול, צה"ל שנות החמישים, הצוללת דקר נמצאת כאן, מבצע שלמה, חיילים ללא גבולות (זוכה פסטיבל סרטי תעודה איטליה). קמפיין, אני היא אתה שאינך, אמיל חביבי, חרדת הבמאי.
פסטיבלים

1989 פסטיבל ישראל - "שקוף" עם אלברט עמר, עיבודים, לחנים וניהול מוזיקלי
1991 פסטיבל עכו "הערב רוקדים" – פרס על המוזיקה
1994 מוזיקה למופע זיק – הופעות באירופה
מוזיקה למוזיאונים

לידור הלחין את המוזיקה המושמעת במוזיאונים הבאים:
מוזיאון למורשת רבין
מוזיאון ראשונים
מוזיאון הילדים חולון
מוזיאון הפלמ"ח
מוזיאון רובע ההרודיאני בירושלים העתיקה
יצירות עיקריות שפורסמו באמצעות דיסקים

1996 תקליטור "כניסות ויציאות"
2007 תקליטור "מתקרב"
2001 תקליטור "המוזיקה" - מוזיקה מתוך הצגות תיאטרון הבימה
2006 דיסק בשם "יש לי סבתא הכי טובה"
חיים אישיים

לידור מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
אליפות העולם בשחמט 2014
מתכונת התחרות וקביעת המנצח

המשחקים שוחקו בזמן הקלאסי של שעתיים לכל שחקן ל-40 המסעים הראשונים, שעה נוספת ל-20 המסעים הבאים, ולאחר מכן 15 דקות ליתרת המשחק, כאשר לכל מסע מעבר למסע ה-61 נוספות 30 שניות לזמן החשיבה.

כדי לזכות בתואר נדרש להשיג 6.5 נקודות מ-12 משחקים לכל היותר (בפועל קרלסן השיג תוצאה זו אחרי 11 משחקים בלבד ולכן לא נדרש המשחק ה-12).
למקרה שבו היה נדרש פלייאוף לקביעת המנצח, היו מתקיימים ארבעה משחקים מהירים, כל אחד בן 25 דקות לכל שחקן בתוספת 10 שניות לכל מסע.

אם גם לאחר שלב זה עדיין התוצאה נשמרת כשוויון, נקבעו עד חמישה דו-קרבות בליץ בני חמש דקות לכל שחקן בתוספת 3 שניות למסע.

במקרה שבו גם לאחר סדרת המשחקים הללו לא הושגה הכרעה, נקבע כי יתקיים משחק בודד, בו הלבן מקבל חמש דקות, השחור ארבע דקות, ובו הלבן חייב לזכות אחרת השחור יוכרז כמנצח.
אנה והמלך

| --- | --- |

 מבוסס על:  אנה ומלך סיאם 
 בימוי:  אנדי טנאנט 
 הופק בידי:  לורנס בנדר 
 תסריט:  סטיב מירסון, פטר קריקס 
 שחקנים ראשיים:  ג'ודי פוסטר (Anna Leonowens) צ'או יון-פאט (ראמה הרביעי, מלך סיאם) Bill Stewart Sean Ghazi ג'פרי פאלמר Lim Kay Siu רנדול דוק קים אן פירבנק קנת' סאנג Bai Ling טום פלטון Harith Iskander 
 מוזיקה:  ג'ורג' פנטון 
 צילום:  כלב דשנל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 1999 
 משך הקרנה:  148 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, צרפתית, תאית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט ביוגרפי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט היסטורי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   annaandtheking
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנה והמלך (באנגלית: Anna and the King) הוא סרט דרמה היסטורי משנת 1999 בבימויו של אנדי טננט ובכיכובם של ג'ודי פוסטר וצ'ו יון-פט. הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של אנה ליאונאוונס, מורה בריטית שנשכרה ללמד את ילדיו של המלך ראמה הרביעי מסיאם (תאילנד) באמצע המאה ה-19. הסרט מציג את התמודדותה של אנה עם התרבות הזרה ועם האתגרים הפוליטיים והחברתיים שעמדו בפניה בתקופה זו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 בדצמבר 1999 על ידי אולפני המאה ה-20. הסרט היה נתון למחלוקת כאשר ממשלת תאילנד חשבה שהוא לא מדויק מבחינה היסטורית ומעליב את משפחת המלוכה התאילנדית ואסרה את הפצתו במדינה. הוא זכה לביקורות מעורבות ממבקרים ששיבחו את ערכי ההפקה, עיצוב התלבושות והניטור המוזיקלי אך מתחו ביקורת על התסריט והאורכו. הסרט הכניס 114 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציבו של 92 מיליון דולר. הוא קיבל שתי מועמדויות בטקס פרסי אוסקר ה-72 : הבימוי האמנותי הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר .
עלילה

הסרט עוקב אחר אנה ליאונאוונס (ג'ודי פוסטר), אלמנה בריטית שנשלחת לסיאם (תאילנד של היום) כדי ללמד את ילדיו הרבים של המלך מונגקוט (צ'ו יון-פט). אנה, אישה חזקה ודעתנית, נתקלת בקשיים רבים בהסתגלות לחיי הארמון ולתרבות השונה, אך מצליחה לבסוף ליצור קשר מיוחד עם המלך ועם ילדיו. במהלך הסרט, אנה והמלך מתמודדים עם מתחים פוליטיים וחברתיים, וכן עם קונפליקטים פנימיים כאשר כל אחד מהם לומד להכיר ולהבין את העולם של השני.
צוות השחקנים

ג'ודי פוסטר בתפקיד אנה ליאונאוונס - מורה בריטית שנשלחת לסיאם ללמד את ילדיו של המלך מונגקוט.
צ'או יון-פאט בתפקיד המלך מונגקוט - מלך סיאם השולט ביד רמה, אך פתוח לשינויים שמביאה עמה אנה.
באי לינג בתפקיד טו-פט - אחת מנשותיו של המלך שנקשרת לאנה.
טום פלטון בתפקיד לואיס ליאונאוונס - בנה הצעיר של אנה שמצטרף אליה למסע בסיאם.
סיימון קאלו בתפקיד אדוארד רמזי - שגריר בריטי המוצב בסיאם.
קנת' סאנג בתפקיד הנסיך צ'וללונגקורן - יורש העצר של סיאם, אחד מהתלמידים של אנה.
ביקורות

הסרט "אנה והמלך" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. מצד אחד, המשחק של ג'ודי פוסטר וצ'ו יון-פט זכה לשבחים, כמו גם התפאורה והעיצוב האומנותי המרשימים של הסרט. מצד שני, היו מבקרים שמתחו ביקורת על כך שהסרט נוטה לרומנטיזציה יתרה של הסיפור ההיסטורי, ועל כך שהוא מציג את התרבות הסיאמית באופן שטחי ופשטני. הסרט קיבל ציון של 51% באתר Rotten Tomatoes וציון של 56 מתוך 100 באתר Metacritic.