stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקו הירוק
התפתחות היסטורית > מלחמת העצמאות

ב-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את הצעת ועדת UNSCOP לחלוקת שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות עצמאיות ושטח נייטרלי בירושלים ובבית לחם. ההצעה כללה פירוט של תוואי הגבול בין המדינות. אי-מימוש התוכנית ביטל למעשה את תוואי הגבול שהוצע בתוכנית, אך במהלך מלחמת העצמאות הוא נלקח בחשבון במידה מסוימת בעיקר על ידי ישראל וירדן. ביום הקמתה שלטה ממשלת ישראל רק בחלק קטן של השטחים שנועדו לה בתוכנית החלוקה, אולם במסגרת הכרזת העצמאות נמנע בן-גוריון מתיאור גבולות המדינה מתוך הנחה שנושא זה עדיין פתוח למשא ומתן. על אף העובדה שכוחות היישוב נאלצו לסגת מחלקים גדולים של מישור החוף הדרומי ושל אזור ההר, בסופה של המלחמה הצליח צה"ל להדוף את צבאות מצרים וירדן ולהשתלט על מרבית שטחי המנדט הבריטי. במסגרת המשא ומתן שנערך באי היווני רודוס עם תום המלחמה ב-1949 שימש קו החזית בתום המלחמה כבסיס לקו הירוק, אולם נערכו בו כמה שינויים – המובלעת שכונתה כיס פלוג'ה (כיום: אזור צומת פלוגות), שהייתה בשליטת הצבא המצרי, עברה לישראל. ישראל מצידה נסוגה משטחים קטנים בסיני שצה"ל הצליח להשתלט עליהם. רצועת עזה עברה לשליטה צבאית מצרית. אזור יהודה ושומרון עבר לשליטת ירדן, למעט אזור ואדי עארה (נחל עירון) שהעבירה ירדן לישראל. בנוסף על כך נסוגה ישראל מכפרים בגליל העליון הלבנוני שנכבשו על ידה במלחמה וסוריה נסוגה ממשמר הירדן ומשטחים ממזרח לכנרת שכבשה במלחמה. כל השטחים הללו נשארו מפורזים.
במהלך סימון הגבול התברר שהתוואי המתוכנן יוצר בעיות קשות במקומות מסוימים. עקב כך, שונה תחום רצועת עזה. הקו הירוק הוסט מעט דרומה, אולם נוספו לרצועת עזה הגבעות בדרום מערב הרצועה. בקטע התוחם את יהודה ושומרון הוכנסו תיקונים רבים שנועדו למנוע ביתור יישובים או ניתוק חקלאים מאדמותיהם, ובכל זאת תושבי אזור הספר החדש נפגעו במידה רבה. הפגיעה הרבה ביותר הייתה בעיר ירושלים שנחצתה בלב השטח הבנוי. גם הכפר ברטעה נחצה באופן שהשאיר שליש ממנו בתחום ישראל ושני שלישים בתחום ירדן. חציית הכפר נבעה מטעות במפות שעליהם סומן הגבול, וכיוון שהצדדים לא הצליחו להסכים על פתרון במקום. העיר קלקיליה הפכה למעין מובלעת ירדנית בתוך ישראל (עם חיבור צר לשטח יהודה ושומרון). קיבוץ רמת רחל בפאתי ירושלים נפגע קשות מהעובדה שהגבול החדש עבר כמעט מכל עבריו.
הקו הירוק בין ישראל לסוריה היה אמור לחפוף את הגבול הבין-לאומי של המנדט הבריטי, אך סוריה לא כיבדה אותו והשתלטה על שטחים קטנים אך משמעותיים (חמת גדר, רמת הבניאס ועוד) ועל כל השטח ממזרח לנהר הירדן ואף על חלק בצפון מזרח אגם הכנרת. באזור סוסיתא גובש הקו בעקבות הקרב של אנשי עין גב ששחררו את המקום וכללו אותו בתחומי מדינת ישראל מאז 1948.
בנוסף, הקו הירוק יצר מצב שבו מרבית מקורות המים של ישראל (חלק ממקורות הירדן, אקוויפר ההר והכנרת) נמצאו בשליטה ערבית. מכיוון שלא הושג סיכום מפורש על כך, החליטו מדינות ערב לבצע הטיה של המים, מה שהביא בסופו למלחמה על המים באמצע שנות השישים.
לטענת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, מתווך האו"ם ראלף באנץ' העריך שהקו-הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה. ולכן הוא התאמץ לערוך את הסכמי שביתת הנשק באופן שיאפשר למדינת ישראל ולמדינות ערב להתבסס עליהם לטווח הארוך. בכך הוא תרם שלא במתכוון למגמה של ישראל ומדינות ערב להסתפק בהסכמי שביתת הנשק ולהימנע מלהתקדם במהלכים מדיניים שיובילו להסכמי שלום.
התפתחות היסטורית > ההבדלים בין הקו הירוק לקווי 4 ביוני 1967

בשתי גזרות ושלושה מוקדים אין חפיפה בין הקו הירוק לקווי 4 ביוני 1967, עקב שינויים לאורך קווי הפרדת הכוחות בראשית שנות ה-50 כתוצאה מפשרה או פעולה חד-צדדית של מי מהצדדים.
השטחים המפורזים בגבול ישראל–סוריה. שטחים ממערב לקו הגבול הבין-לאומי ובתחומי המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה שצבא סוריה פלש אליהם במלחמת העצמאות ושבהסכם שביתת הנשק הוגדרו כשטח ישראלי מפורז והסורים שבו והשתלטו עליהם בראשית שנות ה-50 – רכס הבניאס ומובלעת אל-חמה, עד מלחמת ששת הימים.
"פשרת שעה" עם מצרים בפברואר 1950 – שינויים בגבול רצועת עזה עם ישראל, שבמסגרתם סופחו בפועל כ-4 קמ"ר מרצועת עזה לשטח ישראל.
כיבוש ישראלי של השטח המפורז בניצנה במבצע הר געש (1955), עקב כניסת כוחות צבא מצרים לשטח המפורז.
הסורים משתמשים במונח "גבולות 4 ביוני 1967" כקוד לתביעה סורית להשיב לשליטתם את השטחים המפורזים, רכס הבניאס ומובלעת אל-חמה (מול היישובים דן, דפנה ושאר ישוב) – שטחים שהשליטה בהם תקנה לסורים זכויות שימוש במי הירדן, הכנרת והירמוך.
התפתחות היסטורית > פינוי סיני

בשנת 1979 נחתם הסכם שלום בין ישראל למצרים, אשר במסגרתו החזירה ישראל למצרים את כל חצי האי סיני והרסה את כל היישובים הישראליים שנבנו בו אחרי מלחמת ששת הימים, כולל חבל ימית. במשא ומתן שקדם לחתימת ההסכם, דרשה מצרים לקבל לידיה בחזרה את כל שטח חצי האי סיני, אך לא את שטח רצועת עזה. בהסכם השלום לא הוזכר הקו הירוק, אלא הגבול הבין-לאומי האחרון שסומן – קו הגבול שקבעו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית ב-1906. קו גבול זה זהה לתוואי הקו הירוק, למעט הקטע הצפוני שלו – הקו הירוק מכליל את רצועת עזה בתחומי מצרים, בעוד הסכמי השלום, כאמור, הותירו אותה בשליטה ישראלית. זו הייתה הפעם הראשונה שישראל נסוגה משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
התפתחות היסטורית > חוק ירושלים וחוק רמת הגולן

בשנת 1981 התקבל בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. החוק מגדיר את בירת ישראל כ"ירושלים השלמה והמאוחדת". באותה שנה התקבל בכנסת חוק רמת הגולן שמחיל את החוק והמשפט הישראלי על רמת הגולן. רוב מדינות העולם אינן מכירות בסיפוח מזרח ירושלים למדינת ישראל, ומחשיבות את השכונות הישראליות שנבנו שם כהתנחלויות.
התפתחות היסטורית > הסכמי אוסלו

בשנת 1993 נחתם ההסכם אשר היה הראשון בסדרת הסכמים, אשר כונו הסכמי אוסלו. במסגרת הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית ושטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה חולקו לשלושה אזורי שליטה:
שטחי A: בשליטה ביטחונית ואזרחית של הרשות הפלסטינית.
שטחי B: בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של צה"ל.
שטחי C: בשליטה מלאה של צה"ל ושל הרשויות המקומיות האזרחיות, ברובן מועצות מקומיות. בשטחי C נמצאות כל ההתנחלויות, והגדרתם נקבעה בעיקר על-פי גורם זה.
מנהלה מיוחדת, מנהלת התיאום והקישור (מת"ק), המתפקדת למעשה כיחידה של צה"ל, מופקדת על תיאום בין פעולות צה"ל לפעולות המשטרה הפלסטינית.
התפתחות היסטורית > הסכם השלום והגבול עם ירדן

גם בהסכם השלום בין ישראל לירדן לא מוזכר הקו הירוק, אלא קו הגבול שקבעו רשויות האימפריה הבריטית בין שטח המנדט הבריטי לשטח אמירות עבר הירדן (מאוחר יותר: ממלכת עבר הירדן). כיוון ששתי הישויות היו בהשפעה בריטית, קו הגבול לא סומן בפועל אלא תואר ושורטט על מפות בלבד. הסכם השלום קובע שחלק מתוואי הגבול בין ישראל לירדן בשטח שבין חמת גדר וטירת צבי הוא הנהרות הירמוך והירדן, ובמקרה של שינוי זרימתם באופן טבעי, הוא ייקבע מחדש לפי התוואי. בהסכם נאמר במפורש שאין בהסכם כדי לשנות את מעמדם של שטחי יהודה ושומרון (הגדה המערבית). הגבול בערבה סומן לראשונה בעקבות ההסכם. פירוש הגדרת תוואי הגבול במסמכים הבריטיים הישנים הייתה שנויה במחלוקת, ולבסוף קיבלה ישראל את הפרשנות הירדנית, והעבירה אליה בחזרה 300 קמ"ר, שבהם שלטה החל משנות החמישים ועד לחתימת הסכם השלום. עם זאת, שונה קו הגבול כך שכ-14 אלף דונמים של אדמה שעובדה מעבר לקו הגבול המנדטורי לאורך נחל ערבה, הועברו לשטח ישראל ותמורתם העבירה ישראל שטחים בגודל דומה לאורך הערבה. שני שטחים, מול צופר שבערבה וליד נהריים, "אי השלום", הם שטחים בריבונות ירדנית המעובדים בהיתר על ידי חקלאים ישראלים. קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן לא סומן, מפני שלטעמה של ירדן אין כל ישות עצמאית השוכנת ממערב לקו זה כי הרשות הפלסטינית איננה מדינה עצמאית ומדינת ישראל לא סיפחה אליה שטח זה. בכל מקרה, קו הגבול בקטע זה עובר בתוך ים המלח ובמרכז נהר הירדן ולכן אין כל צורך לסמנו בפועל.
התפתחות היסטורית > פינוי רצועת עזה

בשנת 2004 החליטה ממשלת ישראל (בראשות אריאל שרון), בהחלטה שאושרה על ידי הכנסת, לפנות באופן חד-צדדי את כל היישובים הישראליים ואת כוחות הצבא ומתקניו מרצועת עזה, וכן ארבעה יישובים בצפון השומרון. תוכנית זו, שמכונה "תוכנית ההתנתקות", נתקלה בהתנגדות מצד קבוצות גדולות בחברה הישראלית (במיוחד מצד הציבור הדתי), אך יצאה בכל זאת אל הפועל בשנת 2005. באוגוסט אותה שנה, פונו מרצועת עזה כל התושבים הישראלים, כל היישובים נהרסו וצה"ל פינה את כל כוחותיו ומתקניו מהרצועה. ישראל הודיעה כי היא מבטלת את הממשל הצבאי ברצועת עזה, והחלה להתייחס לקו הירוק ברצועת עזה כאל גבול לכל דבר, הגם שלא הכריזה על כך באופן רשמי. כיום רואה ישראל ברשות הפלסטינית את האחראית לשלטון ברצועת עזה, אם כי רשות זו אינה נחשבת כמדינה.
תמיכה והתנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק

רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
תמיכה והתנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק > בצד הישראלי > תמיכה

עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור בישראל הייתה מצומצמת, אולם היא הייתה נחלתם של כמה אישים בולטים. דוד בן-גוריון, שהיה ראש הממשלה בעת קביעת הקו הירוק, הביע לאחר המלחמה את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו, למעט בירושלים וברמת הגולן, ובלבד שמדינות ערב השכנות יסכימו לשלום מלא עם ישראל. בתקופה ההיא בן-גוריון כבר לא כיהן בשום תפקיד רשמי, ועל כן דבריו שיקפו את דעתו האישית בלבד. ב-16 באוגוסט 1972 דיווח זאב שיף בעיתון הארץ כי בן-גוריון שינה את דעתו וכי אין הוא תומך עוד בנסיגת ישראל לקו הירוק. שיף ציטט מקורבים לבן-גוריון שטענו כי חל שינוי בעמדתו כיוון שהתאכזב מהסיכוי לכונן שלום עם מדינות ערב, וכיוון שהתרשם מהצלחת ההתנחלויות.
אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, העיתונאי ירון לונדון ואחרים, כולם מזוהים כאנשי שמאל. האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בדצמבר 1987, עוררה ביתר שאת את המחלוקת הציבורית בעניין שליטת ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק. בתחילת שנות התשעים, התמיכה בפינוי השטחים, או לפחות חלקם, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו, על אף התנגדות עזה של הימין. בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996, הובס השמאל ובנימין נתניהו זכה ברוב יחסי, שהבהיר כי חלק משמעותי בישראל התנגד להמשך הנסיגות. נתניהו השאיר את עמדתו בסוגיה זו בערפל מסוים – מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה לקו הירוק, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
כישלון שיחות השלום בקמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 הביאו להקפאת הדיון בנושא, מתוך תפיסה ש"אין פרטנר" בצד הפלסטיני שאיתו ניתן להגיע להסכם שלום. פיגועי הטרור הבלתי פוסקים בעורף ישראל, הביאו להתפשטות ההשקפה כי כל עוד לא ניתן להגיע להסכם, יש להתחיל ולבצע "התנתקות חד-צדדית", כלומר נסיגה ישראלית חד-צדדית מחלק מהשטחים מעבר לקו הירוק, ויצירת מכשול פיזי, גדר ההפרדה, שימנע מעבר של פלסטינים לתוך תחומי הקו הירוק. הדבר התבטא בתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה של ראש הממשלה אריאל שרון (אף על פי שביצע משאל חברים בתוך מפלגתו והפסיד), שזכתה לאהדה בקרב השמאל, אך בהתנגדות עזה מקרב הימין. קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה – היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בין-לאומיים. ההנחה הייתה שהקהילה הבין-לאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק, כולל ביטול הנוכחות הצבאית ברצועה. מאידך, תוואי גדר ההפרדה ביהודה ושומרון נקבע כך שגושי התיישבות ישראליים יכללו בצידה המערבי של הגדר, והגדר לא תחפוף את הקו הירוק באופן מוחלט.
תמיכה והתנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק > בצד הישראלי > התנגדות

המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, וגם טענותיהם שונות. יש המתנגדים לנסיגה מתוך אמונה כי אין לוותר על חלקים מארץ ישראל, כיוון שהיא שייכת לעם היהודי – אם מסיבות היסטוריות, ציוניות או דתיות (ראו גם "ארץ ישראל השלמה"). חלק ניכר מבין אלו הם דתיים לאומיים. רבים אחרים מתנגדים לנסיגה מסיבות ביטחוניות, וסבורים כי שטחים אלה חיוניים לגבולות בני הגנה על מדינת ישראל, טענה זו נשמעת גם בפי המתנגדים מסיבות היסטוריות או דתיות.
עד לאמצע שנות ה-80 נטו רוב חוגי המרכז הפוליטי וחלקים בשמאל המתון להתנגד לרעיון הנסיגה אל עבר הקו הירוק במסגרת הסכם עתידי, אולם השקפה זו השתנתה בהדרגה, וכיום מרבית הזרמים הפוליטיים והמפלגות חולקים את ההשקפה כי ההסכם יביא להקמת מדינה פלסטינית על מרבית שטחי יהודה ושומרון, למעט גושי ההתנחלויות ותיקוני גבול נוספים, והשאלה העיקרית היא לא על עצם הנסיגה אלא על היקפה. עם זאת, רבים אינם מאמינים כי השלטון הפלסטיני הנוכחי, בעיקר לאור עליית חמאס, מסוגל להגיע להסכם שלום שייאכף ויוסכם על כל חלקי העם הפלסטיני. ישנם גם המצדדים בנסיגה ישראלית חלקית מהשטח, תוך הכללת גושי התיישבות בתחומי ישראל, כמו גם את בקעת הירדן וצפון ים המלח.
תמיכה והתנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק > בצד הפלסטיני

הפלסטינים לא היו שותפים לקביעת הקו הירוק, והאינטרסים שלהם כמעט לא נלקחו בחשבון בעת קביעת הקו. למרות זאת, השפעת הקו הירוק עליהם הייתה מרחיקת לכת. פלסטינים, בדואים, נוצרים ודרוזים שנותרו בתוך תחומי הקו הירוק קיבלו אזרחות ישראלית, והשתלבו במידה כזאת או אחרת במדינת ישראל. פלסטינים ובדואים שנותרו בתחומי יהודה ושומרון (הגדה המערבית) קיבלו אזרחות ירדנית ושולבו בממלכת ירדן. גם בין השנים 1967–1988 היו קשרים הדוקים בין תושבי יהודה ושומרון לבין ממלכת ירדן, קשרים שישראל אפשרה ואף עודדה. ב-1988 הודיע מלך ירדן דאז, המלך חוסיין, על ניתוק הקשרים בין ירדן לגדה המערבית, ובכך קיבל את עמדת הארגונים הפלסטינים, בעיקר אש"ף, כי באזור זה צריכה לקום מדינה פלסטינית. ברצועת עזה נותרו התושבים חסרי אזרחות. הם לא קיבלו אזרחות מצרית ולא אזרחות ישראלית. מעמדו של השטח נותר לא-ברור מבחינה משפטית, ולעניין זה היו השלכות על תושביו. הארגונים הפלסטיניים, ובייחוד אש"ף שהוקם ב-1964, סירבו במשך שנים רבות להכיר בקו הירוק כקו גבול, כשם שסירבו להכיר במדינת ישראל או בזכות קיומה. עמדה זו התרככה בהדרגה – ב"הכרזת העצמאות" הפלסטינית שהוקראה באלג'יריה ב-1988 נרמז כי הפלסטינים מקבלים את קווי החלוקה שהתווה האו"ם ב-1947.
בהסכמי אוסלו מ-1993 כבר הסכים אש"ף לקביעת הקו הירוק כגבול השטח שעליו יחולו ההסכמים, וכיוון שההסכמים כללו הכרה במדינת ישראל, אפשר להסיק מכך שאש"ף ראה בקו הירוק את גבולות מדינת ישראל. אש"ף סירב להכיר בסיפוח מזרח ירושלים לישראל. ארגונים פלסטינים גדולים אחרים, בעיקר חמאס, מסרבים גם היום להכיר בקו הירוק באופן רשמי.
ההכרה לכאורה של אש"ף בקו הירוק עומדת בסתירה עם דרישה אחרת שהארגונים הפלסטינים עדיין עומדים עליה – זכות השיבה. הארגונים הפלסטינים עומדים על כך שפליטים פלסטינים שגרו עד 1949 ביישובים שבתוך תחומי הקו הירוק, יוכלו לשוב ליישוביהם המקוריים אם ירצו בכך. דרישה זו אינה מתיישבת עם הכרה בריבונות ישראל על השטחים שבתוך תחומי הקו הירוק, כיוון שריבונותה של מדינה כוללת גם את הזכות לשלוט בהגירה אל תוך המדינה ובהתאזרחות המהגרים. הרשות הפלסטינית ואש"ף שומרים כיום על עמימות בנוגע לאופן שבו לדעתם יש ליישב את הקונפליקט הזה. ישראל שוללת את הדרישה ל"זכות השיבה" מכול וכול.
במסגרת השיחות המדיניות בין ישראל והפלסטינים בתקופת ממשלת אהוד ברק, הסכימו הפלסטינים להכללת גושי התיישבות ישראליים מסוימים שמעבר לקו הירוק בתחומי ישראל, אך התנו זאת במסירת שטחים שבתוך הקו הירוק לידי פלסטין, בעיקר במערב הנגב ובחבל לכיש.
ראו גם

יהודה, שומרון וחבל עזה
הקו העירוני
מרחב התפר
גבולות מדינת ישראל
התנחלות
הכיבוש הישראלי
הקו הסגול
לקריאה נוספת

משה ברור, גבולות ישראל – עבר, הווה ועתיד, הוצאת יבנה, תל אביב, 1988.
יהודה שנהב, במלכודת הקו הירוק: מסה פוליטית יהודית, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2010.
אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012.
לקריאה נוספת > מאמרים

גבריאל בן דור, עמי פדהצור, דפנה קנטי, שסע טריטוריאלי בישראל? אידאולוגיה ופוליטיקה משני צדי הקו הירוק, מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס ה-11, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, 2002, עמ' 213–222.
ארנון סופר, טל יער-ויזל, העלמתם של אלמנטים גאוגרפיים בעקבות הסרת גבול בהדגמה: "הקו הירוק", קרקע 39, 1995, עמ' 39–51.
לריסה פליישמן ואילן סלומון, לשאלה: "היכן הקו הירוק?" התשובה: "מה זה הקו הירוק?", אלפיים 29, 2005, עמ' 26–52.
הערות שוליים

↑  ראו בהמשך: ההבדלים בין הקו הירוק לקווי 4 ביוני 1967
↑  מאיה פולק, יוצר האטלס העברי חושף את הסיפור מאחורי שרטוט המפה, באתר nrg‏, 3 בנובמבר 2017
↑  אדם רז, "אם ניתן להם מפה, הם יראו מה גדולים השטחים". כך נמחק הקו הירוק, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2022
↑  גדעון ביגר, גבולות מדינת ישראל מאז הקמת המדינה ועד ערב הסכם השלום עם מצרים 1977-1948, עמ' 6 בתוך אתר 'כדאי לדעת', אוניברסיטת תל אביב
↑  החלטת הממשלה ג-11\6253, 3 בנובמבר 1967
↑  עקיבא אלדר, תכירו ילדים, זה הקו הירוק, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2006
↑  לדוגמה מפת תחזית מזג האוויר, באתר השירות המטאורולוגי
↑  Govmap מפות ישראל, באתר Govmap.
↑ ביקורת:
עקיבא אלדר, "במלכודת הקו הירוק מסה פוליטית יהודית" מאת יהודה שנהב, באתר הארץ, 12 במאי 2010;
בעז נוימן, בעקבות הזמן הציוני האבוד, תכלת 40, קיץ תש"ע, 2010, עמ' 99-93;
תקוה הוניג-פרנס, ‏פח התוף, מטעם 23, אוגוסט 2010, עמ' 144–151;
דימיטרי שומסקי, [ביקורת], סוציולוגיה ישראלית 13 (1), 2011, עמ' 192-189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh85068704 
שלט גבול בירושלים; ברקע: מגדל דוד, 1951
בגן לאומי סוסיתא מסומן הקו הירוק. האזור ממערב לקו שוחרר במלחמת העצמאות והאזור ממזרח לקו נותר תחת כיבוש סורי עד 1967.
חיים הרצוג, אסף שמחוני וקצין ירדני בדיוני קו שביתת הנשק עם ירדן
צ'ארלס קיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוגוסט 1930 קובנטרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 בינואר 2025 (בגיל 94)
 שם לידה:  Alfred Charles Piff 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1958–2013 (כ־55 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1957) 
 פרופיל ב-IMDb
 
צ'ארלס קיי (באנגלית: Charles Kay;‏ 31 באוגוסט 1930 – 8 בינואר 2025) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

קיי נולד בשם צ'ארלס פיף (Charles Piff) בעיר קובנטרי שבמחוז ווריקשייר לפרנסס (לבית פטי) וצ'ארלס בקינגהאם פיף.
הוא למד בבית הספר ווריק (אנ'), והתחיל ללמוד רפואה, אבל אחר כך החליט לפנות לקריירת משחק. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ואחרי סיום הלימודים הצטרף ללהקת התיאטרון "English Stage Company" של תיאטרון רויאל קורט. ב-1959 שיחק בתפקיד ג'יי במחזה "שורשים" מאת ארנולד וסקר, וב-1961 הופיע בתפקיד צ'ארלס החמישי במחזה "לותר" מאת ג'ון אוסבורן. עוד שיחק במחזה "המטבח" מאת וסקר, בטרגדיה "The Changeling" (ב-1961) ובמחזה "הלילה השנים עשר" (ב-1962).
ב-1963 הצטרף קיי ללהקה השייקספירית המלכותית והופיע בסטרטפורד ובתיאטרון אלדוויץ' בלונדון. הוא היה חבר בלהקה עד 1966 ושיחק במגוון רחב של תפקידים בהם אוקטביוס קיסר במחזה "יוליוס קיסר", קלארנס במחזה "מלחמות השושנים", לנסלוט גובו במחזה "הסוחר מוונציה", אנטיפולוס מאפסוס ב"קומדיה של טעויות", אוסריק במחזה "המלט" עם דייוויד וורנר, דובצ'ינסקי ב"מבקר המדינה" ומולוץ' במחזה "The Thwarting of Baron Bolligrew" מאת רוברט בולט. אחר כך הצטרף לתיאטרון הלאומי ושיחק בתפקיד סיליה בהפקה משנת 1967 של "כטוב בעיניכם" שכללה גברים בלבד. ב-1969 הופיע במחזה "The National Health" מאת פיטר ניקולס (אנ').
בקולנוע שיחק קיי בתפקיד הרוזן אורסיני-רוזנברג בסרט זוכה האוסקר "אמדאוס". עוד השתתף בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי", ובגרסה הקולנועית משנת 2002 למחזה "חשיבותה של רצינות".
קיי הופיע בטלוויזיה במספר רב של סרטים וסדרות, בין השאר שיחק בסדרת הדרמה "Fall of Eagles" בה גילם את הצאר ניקולאי השני. עוד השתתף ב"אני, קלאודיוס", "לשרתם כל ימי", "By the Sword Divided", "תהפוכות מלחמה", "רמפול", "המצודה", "Edge of Darkness", "ג'ונתן קריק", "The Darling Buds of May", "הטי ויינתרופ חוקרת", "הולבי סיטי", "רציחות במידסומר", ובפרק "The Creeping Man" בסדרה "The Casebook of Sherlock Holmes".
ב-2002 שיחק בתפקיד אורח בתסכית דרמה בשם "Excelis Rising" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
נפטר ב-8 בינואר 2025.
הערות שוליים

↑  Charles Kay, explore.bfi.org.uk
↑  Charles Kay Biography (1930-)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14071228b (data)  GND: 1192788192  ISNI: 0000 0001 2053 1245  LCCN: no96013008  VIAF: 42045829   WorldCat (עם VIAF): 42045829
מתנדבי היישוב בחיל החפרים

מתנדבי היישוב בחיל החפרים או פלוגות חפרים Auxiliary Military Pioneer Corps (AMPC) היו מתנדבים ארץ-ישראלים שהתגייסו לחיל החפרים (Royal Pioneer Corps) של הצבא הבריטי החל מספטמבר 1939. החיילים ביחידה זו, שבהמשך הפכה לחלק מחיל ההנדסה המלכותי (Royal Engineers), עסקו בפעילויות הנדסה בינוי לאורך צירי לחימה שונים לאורך השנה וחצי הראשונות של מלחמת העולם השנייה. לצידם של חיילי חיל החפרים הארצישראלי ניתן למנות גם את מתנדבי היישוב לחיל ההנדסה המלכותי הבריטי ואת פלוגת תפעול הנמלים 1039, סווארים, שהייתה גם היא יחידה ארצישראלית של חיל ההנדסה המלכותי הבריטי.
רבים מהמתנדבים לפלוגות החפרים השונות היו יהודים מעפילים מגרמניה וארצות אירופה. לצדם התנדבו לשירות צבאי גם וותיקי היישוב, מזרחיים, אשכנזים, דתיים, חילוניים, רווקים, נשואים, צעירים ומבוגרים, חברי מחתרות שונות וביניהן ההגנה האצ"ל והלח"י. בתחילה לא שיתפו פעולה המוסדות הלאומיים עם הגיוס לחיל החפרים, בין היתר בשל העובדה שחלק מהמתנדבים ליחידות אלו היו ערבים תושבי ארץ ישראל. החל מקיץ 1940 עם הקמתן של יחידות עבריות וארגניות במסגרת חיל החפרים החל גיוס המוני ליחידות אלו בעידוד הנהגת היישוב.
בין המניעים של המתנדבים להתגייסות ליחידות אלו ניתן למנות את:
הרצון ללחום בגרמניה הנאצית
לימוד מקצועות הצבא מתוך תקווה להביאם בבוא העת לצבא העברי שיקום
הדרך להפיכת שהות לא חוקית בארץ ישראל לחוקית באמצעות הגיוס
פתרון לבעיית אבטלה ולקשיי פרנסה.
הגיוס לחיל החפרים הופסק בשנת 1942 עם סגירת היחידה הארצישראלית.
חיילים רבים מקרב לוחמי חיל החפרים הארצישראלי נפלו בשבי הנאצי בעת כניעת יוון לגרמניה הנאצית ב-29 באפריל 1941, ובהמשך בתום הקרב על כרתים ב-1 ביוני 1941 במה שמכונה פרשת השבי, הלא הוא אירוע נפילתם של אלפי שבויי היישוב בשבי הנאצי. לצידם של לוחמי חיל החפרים נפלו בשבי הנאצי גם לוחמים נוספים מיחידות אחרות של הצבא הבריטי בארץ ישראל.העובדה כי מרבית השבויים היו מקרב חיל החפרים הארצישראלי הביאה לכך כי לאורך השנים זוההתה הפרשה עם חיל החפרים באופן כמעט מוחלט.
החיים הדתיים בפלוגות החפרים הארצישראליות

החיילים היהודים היו מפוזרים ביחידות השונות. היה ניסיונות לרכז את היהודים במקומות מיוחדים (היה זה לפני הקמת הבריגדה) ואז כינו את המחנה "מדינה עברית". הייתה אפשרות לקבל תחליף לבשר הלא-כשר שהיה האוכל העיקרי בצבא הבריטי, אך היו שפשוט נמנעו מאכילת בשר בזמן שרותם הצבאי. במידת האפשר הורשו החיילים להמיר את יום החופשה השבועי מיום ראשון לשבת. כשהיה מגיע לבסיס רב צבאי בריטי, היה מקובל לקיים תפילת קבלת שבת יחד עם הקצינים היהודיים - חלקם בריטיים - ועם החיילות מארץ ישראל. ביום השבת התקיימו תפילות ושיעורים בסוגיות יהודיות. בביקורי רב צבאי הובאו איתו גם תשמישי קדושה, ספרי קודש וחבילות שי עם מזון כשר. לקראת החגים - ראש השנה ויום כיפור - נהגו לכנס את החיילים היהודיים בבסיסים מיוחדים ואיפשרו לקיים תפילה בציבור. במקומות אחדים הצליחו להקים בתי כנסת מאולתרים, לעיתים בעזרת הקהילות היהודיות שהיו בקרבתן, כבמצרים ובלוב. במקרים אחדים, החיילים הורשו לצאת לעיר והיו אורחי הקהילות היהודיות. עם זאת, מספר החיילים הדתיים היה קטן ביותר והאווירה הכללית הייתה בריטית-קולוניאלית.
פעילות פלוגות החפרים הארצישראליים במהלך המלחמה

יחידות החפרים, הצבאיות למחצה בתחילה, והצבאיות בהמשך, הוצבו בקווי החזית. היו בדרך כלל הראשונים בכל התקדמות: פרצו דרכים, עסקו בעבודות ביצורים, בניית פילבוקסים, סלילת כבישים, שמירות, שיקום הריסות, בניית מסילות ברזל והעמסת תחמושת ופריקתה, העמסת ופריקת מזון, ציוד צבאי, כלי רכב ועוד אשר יצאו לכוחות הלוחמים. פעמים רבות הם פעלו תחת הפגזות האויב. היחידות אומנו פחות מיחידות רגילות ורק חלקן נשא נשק. בעת נסיגה, כמו ביוון, הם היו האחרונים לפינוי ונאלצו להילחם עם נשק ביד, ולכן חיילים רבים יחסית נפלו בקרבות.
המערכה במדבר המערבי (אפריקה)

חיי המדבר לא היו קלים וכל יחידות חיל החפרים היו נתונות בימי השרות במדבר באפריקה תחת הפצצות בלתי פוסקות של חיל האוויר האיטלקי. רבים שילמו בחייהם.
בהפצצות על מרסא מטרוח נמנו הקורבנות הראשונים בקרב חיילי החפרים הארצישראלים.
המערכה ביוון

" בראשית מארס 1941, תמה השהות במדבר. בדרגים הגבוהים התעורר החשש מפני פלישה גרמנית ליון והוחלט להכשיר בה תשתית לפעילותו של חיל משלוח בריטי.
תשע פלוגות חיל החפרים, הוסגו מהמדבר המערבי לחזית הלחימה ביון.
בחזית היוונית היו קרוב ל-2,400 מתנדבים יהודים מארץ ישראל, רובם מפלוגות החפרים, ואיתם כמה מאות ערבים.
המתנדבים מארץ ישראל היו בעיקר פלוגות חפרים: 

601 - חיל החלוץ באתונה, 604 ו-608 באזור לריסה, 602, 603, 605 ו-606 באזור אתונה-פיראוס. (פרט לפלוגה 609) היו גם מתנדבים מיחידות אחרות אשר התפזרו ברחבי יוון.
משימתן העיקרית של פלוגות החפרים הייתה פריקת כמויות הציוד והתחמושת של חיל המשלוח שהגיעו לנמל פיראוס והעברתן באמצעות רכבות לצפון יוון, שם הייתה צפויה הפלישה הגרמנית. נסיבות הפעולה של פלוגות החפרים ביוון היו קשות מלתחילה שכן חיל המשלוח הבריטי חשש כי אין די זמן להתכונן להתקפה הגרמנית שעמדה לבוא, והעבודה הייתה אינטנסיבית. קורת רוח מעטה הייתה למתנדבים שמצאו ביוון קהילה יהודית מושרשת ואפילו חגגו עמה את חג הפסח.
נקודת המפנה

הפלישה הגרמנית החלה ב-6 באפריל 1941. עד מהרה הצליחו הגרמנים להבקיע את קו ההגנה הקדמי של צבא בעלות הברית. הלוחמים הארצישראלים השתתפו בקרבות הבלימה מול כוחות הצבא הגרמני ובהגנה על מעוזים אסטרטגיים כמו תעלת קורנית ואף ספגו קורבנות.
עם נפילתה ההדרגתית של יון, החליטו הבריטים להסיג את היחידות שלהם דרומה ולפנותן. כך החל מבצע "דמון" - מבצע פינוי כוחות הבריטים מיוון. עשרות אלפי חיילים של צבא בעלות הברית וביניהם גם החפרים הארצישראלים, מצאו עצמם ממתינים לפינוי בנמל העיר קלמטה אשר בפלופונז. שלושה ימים המתינו החיילים לספינות הפינוי והסתתרו במערות בהרים, בחורשות המקיפות את העיר, תוך כדי התקפות אוויר גרמניות בלתי פוסקות."פעילותם של מטוסי ה"לופטוואפה" כוונה בעיקר לחופים, כדי למנוע אניות מלהתקרב אליהם. בימים 22–25 באפריל, טובעו וניזוקו בחופי יון, כמה וכמה אוניות סוחר בריטיות ויווניות, בנפח כולל של 150 אלף טון. מאמץ נוסף, נעשה לפגוע בתנועת הכוחות במתרכזים לחופי פינוי, על הצירים היבשתיים. ובמיוחד בציר לאריסה-לאמיה. פעילות זו גרמה בימים שלאחר מכן להפסקה כמעט מוחלטת של תנועות בריטיות, בים וביבשה לאורך היום. מעתה נעו הכוחות בלילות ובימים מצאו מחסה בחורשות הזיתים המרובות, שבשיפולי ההרים ובוואדיות. ספינות הפינוי עשו מלאכתן, ההסתתרות הוכחה כיעילה ומנעה אבדות. אלא שמצד שני היא הגדילה את חופש פעולתם של הגרמנים ואיפשרה לצנחניהם להשתלט על מעבר תעלת קורנית ולהבטיח את חדירתם המהירה לפלופונז. "
כשהגיעו ספינות הפינוי אולצו החפרים לרדת מהן, בשל העובדה שלא היו כוח לוחם. כוח גרמני חדר לעיר קלמטה והפינוי השתבש עוד יותר. אז ניתנה הפקודה: לנסות ולהתפנות בכוחות עצמם. על אף היות החפרים חיילי כוח עזר, אשר לא צוידו בנשק, מתועדים קרבות של ממש בהם נטלו חיילי החפרים חלק בימי הנסיגה וההמתנה לפינוי. בימים אלו ספגו פלוגות החפרים אבדות רבות.