קרקלה
ביוגרפיה > תקופת שלטונו > שלטון משותף עם ספטימיוס סוורוס

בינואר 198 העניק סוורוס תואר אוגוסטוס לקרקלה ומינה אותו לקונסול. בכך הפך אותו לשותף מלא בשלטון על האימפריה הרומית במהלך שקיבל השראה ממרקוס אורליוס, שהכשיר בדרך דומה את הקרקע לבנו קומודוס, ונועד להעביר את השלטון לבניהם. על מנת למנוע קשיים והשגות, הם דאגו להעניק ליורשים המיועדים את התארים, הסמכויות וההכשרה המעשית שיבטיחו העברה חלקה של השלטון בעתיד ויבטיחו שכל מי שיערער על חילופי השלטון יתמודד עם עובדה מוגמרת. כך קיבל קרקלה גם את התואר פונטיפקס מקסימוס, הכוהן העליון של הדת ברומא העתיקה, והופקד על ניהול הפולחן והדת ברומא. בשנת 199 הוא קיבל מקום בקרב קבוצת כוהני האחים הארבלים, ובסוף השנה קיבל את התואר "אבי המולדת" (pater patriae).
בשנת 202 נישא בשידוך לפולביה פלאוטילה, בתו של מפקד המשמר הפרטוריאני גאיוס פולביוס פלאוטיאנוס. הנישואים היו אומללים: קרקלה תיעב את אשתו, אולי מאחר שהנישואים נכפו עליו ואולי בגלל ההבנה כי חותנו עתיד להיות יריב פוליטי. קסיוס דיו מציין כי היא הייתה ידועה בהתנהגות בזבזנית. החתונה נחגגה ברוב פאר והדר ותיאור החגיגות, המאכלים והמתנות מזכיר אגדות על חגיגות מלכי המזרח. החתונה נערכה במקביל לחגיגות הניצחון של סוורוס, ששולבו בחתונה, וציון עשור לעלייתו לשלטון.
בינואר 205 העידו עשרה חיילים כי פלאוטיאנוס קשר קשר והורה להם בכתב לרצוח את סוורוס ואת קרקלה. קרקלה עמד כנראה מאחורי זיוף הראיות והדחת העדים. הוא זימן את פלאוטיאנוס להופיע בפני סוורוס, ובטרם הספיק פלאוטיאנוס לענות להאשמות, הכה אותו קרקלה והורה לאחד מהשומרים להרוג אותו. סוורוס, שהיה עד לאותו זמן צמוד לפלאוטיאנוס וראה בו איש אמונו ושותף נאמן, הסתפק בהבעת צער בלבד. מניעיו של קרקלה היו הרצון להתגרש מפלאוטילה, שלא אהב, כפי שאכן עשה מיד, כמו גם ההכרח להיפטר מאיש פוליטי רב עוצמה, שאמנם היה נאמן לסוורוס אך ודאי היה הופך ליריבו של קרקלה. פלאוטילה ואחיה הוגלו לאי קפרי ונרצחו זמן קצר לאחר מכן במצוותו של קרקלה. מהלך זה מראה על נכונותו של קרקלה לנקוט בכל צעד ללא גבולות על מנת להבטיח את מילוי מאוויו, ובעיקר את תאוות השלטון.
באביב 208 יצא סוורוס לפרובינקיה בריטניה, מלווה באשתו, שני בניו ומפקד המשמר הפרטוריאני. מטרתו הייתה להחזיר את השלטון הרומאי אל חלקי האי שנכבשו על ידי פולשים מהצפון. בשנת 196 פולשים אלה פרצו את חומות ההגנה והגיעו עד העיר יורק. הרומאים, שהבינו כי לא יצליחו לדכא את המרד בכוחות העומדים לרשותם, קנו את נסיגת הפולשים בכסף, וניסו לשקם את ההריסות במהלך העשור, אך בשנת 207 חזרו השבטים המורדים לערוך פשיטות, לזרוע הרס ולשדוד מכל הבא ליד. הנציב הרומאי פנה לקיסר בבקשת עזרה. סוורוס, שהיה חולה וחשש כי מותו קרוב, החליט לצאת למלחמה בעצמו, מתוך רצון לסיים את חייו כחייל, ולא כאדם הרתוק למיטתו. סיבה נוספת הייתה דאגה לגורל השושלת שהקים: שני בניו, קרקלה וגטה, לא הסתירו את שנאתם אחד לשני ולא את משיכתם לחיים נוחים ברומא. סוורוס קיווה כי המשימה בבריטניה, והאחריות שבקבלת פיקוד על צבא, יתרמו לתיקון אורחות החיים של בניו, והניסיון שיצברו יביא אותם לעבוד יחד ויכשיר אותם לאתגרים שיעמדו מולם כאשר יעלו לשלטון. בשנת 209, לאחר שהצליחו להגיע לחלקים הצפוניים של סקוטלנד ואף שלא הצליחו להכריע את המלחמה, הכריזו הרומאים על ניצחון במלחמתם נגד הפולשים. ההכרזה על הניצחון לא הרשימה את המורדים, שבשנת 210 הפרו את ההסכם וחידשו את הלחימה ביתר שאת.
גם תקוותו של סוורוס שהמערכה בבריטניה תשפר את היחסים בין קרקלה לגטה הסתיימה במפח נפש. קרקלה לא הסתיר את שאיפתו לעלות לשלטון ללא דיחוי וכשליט יחיד, והמקורות הרומאיים מציינים במפורש כי התנהגותו הסבה עוגמת נפש לאביו. עם חידוש הלחימה היה סוורוס על ערש דווי והוא נותר במחנה הרומאי ביורק ביחד עם גטה, בעוד קרקלה יצא בראש הצבאות לפגוש לכאורה את האויב, אך על פי המקורות הרומאיים ההיסטוריונים קסיוס דיו והרודיאנוס הוא לא התעניין בניהול המלחמה אלא פעל להסיר מדרכו את המכשול העיקרי לכס השלטון וניסה לשחד את רופאיו של סוורוס להחיש את קיצו. סוורוס מת ביורק בראשית ספטמבר 211 ואמר לשני בניו שנקראו אליו "שמרו על האחדות בינכם, העשירו את החיילים ואל תשימו לב לכל האחרים" קרקלה התנהג תחילה כאילו הוא מקבל עליו את דין צוואת אביו, אבל למעשה התנהג כשליט יחיד לכל עניין וניצל לשם כך את כל הסמכויות שניתנו לו. הוא ניהל משא ומתן עם השבטים הקלדונים המורדים והגיע איתם במהירות להסכם שלום: הרומאים נסוגו מכל כיבושיהם מצפון לחומת אדריאנוס וויתר על התוכנית של סוורוס לכבוש את כל צפון בריטניה. כתוצאה ממהלך זה התייצב הגבול למשך תקופה ארוכה.
ההיסטוריונים הרומאיים, ובעקבותיהם חלק מהמחקרים ההיסטוריים, מותחים ביקרות על קרקלה משום שמערכה עתירת משאבים ומאמץ שנמשכה שלוש שנים הסתיימה ללא הישגים טריטוריאליים וללא ניצחון מכריע. הם מייחסים לקרקלה רצון ליישב את המלחמה בבריטניה כדי לשוב לרומא, לתפוס את השלטון ולסלק את גטה. היסטוריונים אחרים משבחים את ניהול שלבי המלחמה האחרונים תחת שרביטו של קרקלה. על פי גרסה זו מוצו המהלכים הצבאיים וההסכם שלגבי תנאיו יש מידע חלקי בלבד הביא לייצוב גבולות הפרובינקיה וסיום מערכה שגבתה מחיר גבוה.