stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרמבויז

| --- | --- |

לוגו הסדרה, ופוסטר הסדרה עם חברי הלהקה (משמאל לימין - עמי מוצ'ניק, עמי שפיץ, עמי דין ודובי בז'ראנו)
 סוגה:  ילדים ונוער, סיטקום, אנימציה
 יוצרים:  ירון ארזי, אסף פורמן, דפנה ממן
 כותבים:  דפנה ממן
 בימוי:  ירון ארזי, איתן כהן 
 שחקנים:  עמי אנידג'ר, מיכל גבריאלוב, אורן יאדגר
 מדבבים:  עוז זהבי, אלדר ברנטמן, מיטל מיכאלי, אסף פורמן, רוני הדר
 פסקול:  אלעד אדר, ארז קוסקס
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  15 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  חני מור סילברמן
 חברת הפקה:  שמיים הפקות, ניקלודיאון ישראל, ויאקום
 עורכים:  און הנר
 אתר צילומים:  ישראל 
 צלמים:  אבי אורן, אפי זרובסקי, רומן ינלוביץ'
 בעלי תפקידים נוספים:  שגיא פרנקל, אלעד ברנס
 אורך פרק:  20 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון ישראל
 תקופת שידור מקורית:  16 באוקטובר 2009 – 22 בינואר 2010
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הקרמבויז היא סדרת סיטקום ישראלית לילדים ונוער בהפקת ניקלודיאון ישראל ושמיים הפקות, המשלבת קטעי אנימציה וקטעי אולפן ראיונות חיים.
הסדרה מתרכזת בלהקת בנים בשם "הקרמבויז" המורכבת מארבעה צעירים בעלי חלום גדול להתפרסם, המתפתחת תוך כדי מחיה משותפת בוילה אחת (בדומה לאח הגדול). קטעי האולפן החי מסקרים בעזרת דמויות שונות את פעילות חברי הלהקה, אשר מוצגים באנימציה.
הסדרה עלתה לשידור ב-16 באוקטובר 2009 והסתיימה ב-22 בינואר 2010. פרקי הסדרה שודרו אחת לשבוע, בימי שישי בשעות אחר הצהריים.
את הסדרה חותם פרק דוקומנטרי העוקב אחרי הפקת הסדרה, בהנחיית אסף פורמן, המציג את תהליך האנימציה, הדיבוב, ההקלטה והצילום באולפן.
עלילה

על מנת להקים את להקת הבנים הגדולה הבאה בתעשיית המוזיקה, הקרמבויז (משחק מילים על הקינוח קרמבו), נבחרים באודישנים 4 צעירים להיכנס לוילה שבה במהלך מספר שבועות יחיו יחדיו תחת מעקב המצלמות. הצעירים הנבחרים - עמי מוצ'ניק, עמי שפיץ, עמי שמגגה (בהמשך משנה את שמו לעמי דין), ודובי בז'ראנו, אשר לכל אחד מהם חלום שונה אל עבר הפרסום הגדול, עוברים סדרה של תרגילים ואתגרים שונים לפיתוח הדינימיקה בניהם והכישורים הדרושים לפיתוח הלהקה, בהובלת המאמנת שלהם, אולה אופ. לאורך השבועות, יוציאו חברי הלהקה סינגלים שונים, הכתובים בהומור והגזמה קומית.
בתוכנית האולפן העוטפת, המובלת על ידי בני בוק וללי שוורץ בצירוף דמויות חוזרות, יפרשו את האירועים המתרחשים בוילה ואף ינסו לנתח מה יהיה עתיד הלהקה לאור האירועים המתרחשים בזמן אמת.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 15 | 15 | 16 באוקטובר 2009 | 22 בינואר 2010 |
האודישנים

| שם הדמות | גיל | עיר | שם השיר | מבצע מקור | עבר או לא עבר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יזהר תעזיזי | 20 | מושב עזריאל | אבניבי | יזהר כהן | לא עבר |
| רוני הנר | 43 | תל מונד | לא ידוע | לא ידוע | לא עבר |
| אלעד ברנס | 23 | הרצליה | פלפלת | חני נחמיאס | לא עבר |
| עמי שפיץ | 18 | תל אביב | רוצה בנות | חובבי ציון | עבר |
| דני חנה | 13 | גבעת חלפון | שביל הבריחה | ריטה | לא עבר |
| מוטק׳ה חי | 73 | משען | לא ידוע | שייקה פייקוב | לא עבר |
| עמי(שלומי)שמגגה | 18 | שלומי | עכשיו אתה חוזר בחזרה | מירי מסיקה | עבר |
| דודו ופדרו | 20 | בית אלפא- חורס | לא ידוע | לא ידוע | לא עברו |
| יוסי ניג׳ס | 25 | לוד | לא נפסיק לשיר | יהורם גאון | לא עבר |
| עמי מוצ׳ניק | 14 | גזר | הלב(מרקו) | אילנית | עבר |
| גרשון גרשון | 45 | כוסטה ריקה | פעמוני הרוח | לא ידוע | לא עבר |
| הרקדן האלמוני | לא ידוע | לא ידוע | לא ידוע | לא ידוע | לא עבר |
| עמי דר | 19 | רמת עמידר | הללויה | גלי עטרי וחלב ודבש | לא עבר |
| דובי בז׳רנו | לא ידוע | לא ידוע | ריקוד של שליח פיצה | לא ידוע | עבר |
הדמויות > דמויות האנימציה

עמי שפיץ (עוז זהבי) – בעל ביטחון עצמי מופרז, מנסה לשחק אותה קול אבל מתקשה לעשות זאת ברגעי משבר.
שלומי שמגגה/עמי שמגגה / עמי דין (אלדר ברנטמן) – מנסה להיות קשוח ולא אוהב להקות בנים, מביע אהבה וגעגוע לאקסית שלו, מוריה.
עמי מוצ'ניק (מיטל מיכאלי) – ילד ג'ינג'י עם גשר בשיניים וקול גבוה. מתבטא בהתנשאות ובאופטימיות יתרה.
דובי בז'ראנו (אסף פורמן) – שליח פיצה שמנמן שמתקבל בטעות לתוכנית. מדבר בעיקר ג'יבריש מלבד המילה האחרונה בכל משפט. עם זאת, חברי הלהקה מצליחים להבין אותו.
אולה אופ (רוני הדר) – המאמנת האישית של להקת הקרמבויז. נועדה להדריך וללוות אותם לאורך התוכנית. על אף שהבנים מתאהבים בה, היא מתגלה כמאוהבת בסתר בדובי.
בסדרה אף התארחו מספר ידוענים אשר נתנו את קולם לדמויות אנימציה בדמותם. בין היתר, השתתפו בסדרה מושיק עפיה, מייקל לואיס, דודו ארז ורוני דואני.
הדמויות > דמויות האולפן החי

בני בוק (עמי אנידג'ר) – מנחה התוכנית הראשי. מתבטא באובר דרמטיות כלפי אירועי התוכנית והגשתה, וכן בפנייתו לקהל.
ללי שוורץ (מיכל גבריאלוב) – כתבת הבידור של התוכנית, והמנחה המשנית לצד בני. מתלהבת מתעשיית הבידור ורוצה להיות מפורסמת בעצמה.
מייקל אברהם (עמי אנידג'ר) – רקדן וזמר לשעבר בלהקת הבנים היי פייב עוד בתקופה שהייתה "היי סיקס", לפני שפרצה לתודעה.
ארנונה בלומנטל (מיכל גבריאלוב) – הרוויחה מיליונים מהמצאת החציל בטעם כבד. בעלת הוילה אליה נכנסים להקת הקרמבויז. נתפסת כדודה דאגנית.
חבקוק בן ציון (אורן יאדגר) – חנון, מנהל פורום המעריצים של להקת הקרמבויז. רוב הזמן הוא הגולש היחיד בפורום. נמצא תמיד בשידור עם מחשב.
יקי דה קסטרו (עמי אנידג'ר) – במאי בדימוס אשר נותן ביקורת על הקליפים של הלהקה.
דר שמרית ברחש (מיכל גבריאלוב) – יועצת פסיכולוגית ופסיכולוגית מייעצת. רוסיה, אשר שוכחת לעיתים מילים בשפה העברית ולכן מחזיקה מכשיר תרגום.
משה שוקי מעשוש (אורן יאדגר) – מגיד עתידות וקורא בקלפים. תמיד טוען שהוא חוזה שמשהו יקרה אחרי שהוא כבר קרה.
שירי הלהקה

לאורך הסדרה, שולבו בסופם של חלק מן הפרקים קליפים מלאים של שירי הלהקה. השירים המקוריים נכתבו לסדרה על ידי אלעד אדר וארז קוסקס. בין שירי הסדרה:
בייבי בייבי
שיר הקרמבויז
פרפר האהבה
להיות בי מאוהב
כולנו בני אדם (גם יפנים הם בני אדם)
לא בזבזתי עלייך שקל
ביחד ביחד (ארבעה בשביל אחד)
להיות אחד עם השני (אני ואתה, אתה ואני)
בואו נשיר את השיר הזה
הערות שוליים

↑  עולמו של דיסני, (לא) לבנים בלבד, באתר טיפו, ‏18 באוקטובר 2009; אוחזר ב-21 באוקטובר 2009
↑  המופע הגדול של הקרמבויז, באתר טיפו, ‏10 בינואר 2010; אוחזר ב-8 באוקטובר 2013
↑   מושיק עפיה מצטרף לקרמבויז, סרטון בערוץ "הקרמבויז", באתר יוטיוב (אורך: 1:59), 7 בדצמבר 2009
↑  קרן נתנזון, עפיה עף על המיקרופון, באתר ynet, 15 באוקטובר 2009
↑   מייקל לואיס מאמן את הקרמבויז!, סרטון בערוץ "הקרמבויז", באתר יוטיוב (אורך: 2:28), 16 בנובמבר 2009
אברהם בן נתן

| --- | --- |
 לידה:  1155 בערך לוניל
 פטירה:  1215 טולדו, ספרד 
 תקופת הפעילות:  ?–1215 
 רבותיו:  רבי יצחק בן שמואל
 חיבוריו:  ספר המנהיג, פירוש למסכת כלה רבתי
 
רבי אברהם בן נתן (1155 לערך – 1215), שנודע גם בכינוי ראב"ן הירחי (שנועד להבדילו מרבי אליעזר בן נתן, סבו של הראבי"ה, המכונה אף הוא הראב"ן). נולד בלוניל שבפרובאנס, ומכאן קיבל את כינויו (לוניל בצרפתית = ירח). מחבר ספר המנהיג.
תולדותיו

בעודו צעיר לימים יצא לדרך נדודיו, ועבר ברחבי פרובאנס, צרפת ואשכנז, לפני שהגיע לטולדו שבספרד, כשהוא בן ארבעים בערך, ושמו כבר הולך לפניו, ושם נתמנה לחבר בית הדין יחד עם רבי יצחק ב"ר מאיר אבן מיגאש ור' מאיר הלוי אבולעפיה (הרמ"ה). מסיבות לא ידועות, הוא חזר לפרובאנס למשך זמן לא ידוע, אולם שב לטולידו ב-1211, וחי בה עד יום מותו.
רבותיו

בהיותו בדמפייר, למד בישיבתו של רבי יצחק בן שמואל אותו הוא מכנה "רבנו הקדוש", וכן למד מפי בנו, רבי אלחנן.
בין רבותיו הנוספים אנו מוצאים את רבי ידידיה ממלאן Melun ורבי חיים בן חננאל הכהן מפריז.
חיבוריו > ספר המנהיג

מבין חיבוריו, התפרסם יותר 'ספר המנהיג' (לעיתים ספר 'בני העולם'). הספר עוסק בעניינים השונים על פי סדר לוח השנה. כמו פוסקים אשכנזים אחרים הוא מייחס חשיבות רבה למנהגים שנהגו בקהילות ישראל השונות. הספר נדפס לראשונה 315 שנה לאחר חיבורו, בשנת ה'רע"ט בקושטנטינא.
הספר כאמור עוסק במנהגי הקהילות השונות, ובעיקרו הושפע ממנהגי מקום משובו בעת חיבורו, בעיר טולדו (טילטולא) שבספרד לשם הגיע לאחר נידודים שונים. התחיל לחבר את חיבורו בשנת ד'תתקס"ד כפי שמתאר בהקדמתו לספר.
עיקר הספר עוסק במנהגים הנוגעים לעניינים שונים ביניהם מנהגי בית הכנסת והתפילות וכן מנהגי שונים של שבת וימים טובים. כמו כן בתוך דבריו שוזר פעמים רבות הסברים למנהגים נפוצים שנהגו בזמנו, וחלקם אף נהוגים עד היום.
חיבוריו > פירוש למסכת כלה רבתי

לא ידוע האם רבי אברהם חיבר את פירושו על כל המסכת, אך בכל אופן, לידינו הגיע רק הפירוש לשני הפרקים הראשונים, שבעצמם נתגלו רק בשנת 1866. מאחר שבכל ספריו הוא מצטט רק מתוך פרקים א' וב', סביר להניח שהוא לא הכיר את שאר המסכת.
חיבוריו > "מחזיק הבדק" ו"בית זבול"

עצם קיומם של שני ספרים אלו נתון לוויכוח בין החוקרים.
בהקדמתו ל"ספר המנהיג", כותב רבי אברהם:
...לכן, ספר מחזיק הבדק עליהם יסדתי וספר זה בית זבול לה' בנה בניתי מכון לשבתך עולמים אליו קוה קוויתי, מה נמצלו דבריו דברי יושר ומה נחמדו אמריו אמרי כושר, לכל משכיל ומבין דבר ויושר פשר.
בעוד שחלק מהחוקרים טוענים שמחזיק הבדק הוא כינוי מליצי ל"ספר המנהיג" עצמו, חלקם טוענים שזוהי התייחסות לספר אחר שלו, שאבד. טענה זו מאוששת על ידי ציטוטים של ראשונים שונים של הראב"ן הירחי בנושאי שחיטה, וטרפות, נושא אשר איננו נדון ב"ספר המנהיג".
הרב ברוך טולידאנו, בהסתמך על מקורות אלו, קבע שספר זה זהה לכתב יד הנמצא במוזיאון הבריטי, אך מאז, כתב יד זה פורסם בשם הלכות שחיטה וטריפות לר"א הירחי על ידי יצחק רפאל, ושם הוא מוכיח כי מדובר בחלק מתוך "ספר המנהיג", אך יחד עם זאת, בתוך החלק הזה כתוב המשפט : "והטעם כתבתי במחזיק הבית", מה שמסיר את הספק לגבי עצם קיומו של הספר, וכנראה שמדובר בספר עצמאי בהלכות טריפות, שנכתב לפני "המנהיג", ששולב בחלקו לתוך "המנהיג".
לספר בית זבול, לעומת זאת, אין כל זכר מחוץ לפיסקה זו, וכנראה שזוהי התייחסות לפירוש למסכת כלה רבתי, או אף ל"ספר המנהיג" עצמו.
חיבוריו > ספרים שונים

תשובות שונות של רבי אברהם מובאות במקומות שונים (על ידי הרשב"א, דוד אבודרהם, ועוד), אך מסתבר שמעולם לא נכתבו בתור ספר שו"ת שלם. כמו כן, סביר כי רבי אברהם היה אחד מעורכיו של מחזור ויטרי, וחתם את שמו בתור "אבן" (אך ייתכן כי זהו רבי אליעזר בן נתן).
לקריאה נוספת

יצחק רפאל, ספר המנהיג לרבי אברהם ברבי נתן הירחי עם הקדמה, מוסד הרב קוק
יעקב רייפמאן, תולדות רבנו אברהם בעל המנהיג וקורות ספריו, ב"המליץ"; 1, 15 בנובמבר 1860.
הכל דבש

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה קומית
 יוצרים:  יעל פוליאקוב
 כותבים:  יעל פוליאקוב, עומר תדמור
 בימוי:  עודד דוידוף (עונה ראשונה) דני סירקין (עונה שנייה)
 שחקנים:  יעל פוליאקוב שוש פוליאקוב (עונה שנייה) ישראל פוליאקוב (עונה ראשונה) שוש עטרי (עונה ראשונה) איתי תורג'מן יוסי מרשק זהר ליבה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 אורך פרק:  30 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת)
 תקופת שידור מקורית:  11 ביוני 2007 – 10 בפברואר 2010
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הכל דבש היא סדרת דרמה קומית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה ברשת, ערוץ 2, משנת 2007. הסדרה נוצרה על ידי יעל פוליאקוב ומבוססת על דמויות ומצבים מחייה. אביה של יעל, השחקן ישראל פוליאקוב, גילם את עצמו בסדרה. לאחר צילומיה של העונה הראשונה של "הכל דבש" נפטרו השחקנים הראשיים ישראל פוליאקוב ושוש עטרי, שגילמו את הוריה של יעל בכל פרקיה של העונה הראשונה. עונתה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-4 בינואר 2010 עם שוש פוליאקוב בתפקיד עצמה במקום שוש עטרי שנפטרה. פרק הפתיחה זכה למדרוג (רייטינג) של 19%.
ביולי 2011 הודיעה "רשת" שהסדרה לא תחודש לעונה שלישית בשל נתוני הצפייה הנמוכים.  לאחר ש"רשת" ביטלה את הסדרה, יעל פוליאקוב פתחה במגעים עם "קשת" להפקת העונה השלישית, שהתסריט שלה כבר היה מוכן, אך עד כה הדבר לא יצא לפועל.
עלילה

הסדרה מציגה מצבים מוגזמים וקומיים בחייהם של בני המשפחה: האב פולי המתאמץ לבנות קריירה חדשה בעולם הבידור לאחר פירוק "הגשש החיוור". האם נילי (שוש עטרי) ופולי מבקשים מעט שקט ושלווה בשלב זה של חייהם, ומנגד - התהפוכות השונות שעוברת כוכבת הסדרה, יעל פוליאקוב, ושני אחיה, אביתר וערן (איתי תורג'מן ויוסי מרשק), המתעקשים לחזור ולגור בבית גם לאחר שכביכול עזבו אותו, ומרחיקים את השלווה המיוחלת מבית המשפחה.
כך, יעל ובן זוגה בסדרה, ליאור (זהר ליבה), חוזרים לבית המשפחה ישר לאחר שנישאו, התעברו ועברו לגור יחד, אביתר חוזר לאחר שהוא מתפטר מעבודת "החלומות" שלו בטלמרקטינג בחיפה ישר לאחר שהוא מתחיל אותה, וערן חוזר כאשר הוא מחליט לערוק מצה"ל ברגע שהוא מתחיל בפועל את הטירונות הקרבית שציפה לה.
העונה השנייה מתחילה היישר בשבעה לאחר מותו הפתאומי של הדמות של ישראל פוליאקוב (בהתאם למותו במציאות), כאשר ליעל וליאור כבר יש ילד קטן אך נישואים לא מתפקדים, ערן שמתאבל על אביו בעזרת אלכוהול, ואביתר שמוצא את עצמו כמבוגר האחראי מעוניין להתחקות אחר הכנסותיו האבודות של האב.
עלילה > פרקי הסיום

הפרקים האחרונים של הסדרה היו פרקים פרודיים. הם עסקו ברצונה של יעל ליצור סדרת דרמה על המשפחה שלה אבל בני משפחתה מתנגדים לכך. בפרקים האחרונים שיחק יהונתן גפן את ישראל, מי שהיה אמור לשחק את פולי שהלך לעולמו בסיום הצילומים. בפועל, כל משפחתה של יעל משתתפת בסדרה, אביה המנוח בעונה הראשונה, אמה בעונה השנייה משחקת בתפקיד עצמה ושני אחיה משחקים שחקנים שמגלמים את דמותם של האחים בסדרה.
הפקה

"הכל דבש" זכתה להצלחה והערכה בקרב הצופים והמבקרים, ובתום העונה הראשונה אף החלו להיערך לקראת עונה שנייה שתמשיך מהנקודה בה הסתיימה העונה הראשונה.
ישראל פוליאקוב ושוש עטרי, אשר גילמו את הורי המשפחה בסדרה, נפטרו לאחר צילומי העונה הראשונה. יעל פוליאקוב הודיעה כי היא מעוניינת להמשיך ביצירת העונה השנייה לתוכנית, שתעסוק בין השאר בפטירתו של אביה. עקב פטירתה של שוש עטרי, לתפקיד אם המשפחה לוהקה שוש פוליאקוב, אמה האמיתית של יעל ואלמנתו של ישראל.
רשימת פרסים ומועמדויות

בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה שהתקיים ביולי 2008 זכתה הסדרה בכל הפרסים המוענקים לסדרה קומית. יעל פוליאקוב עלתה לבמה על מנת לקבל את הפרס בו זכה אביה ישראל פוליאקוב, שנפטר באוקטובר 2007. גם שוש עטרי זכתה במועמדות לאחר פטירתה באפריל 2008.
| קטגוריה | מועמד | תוצאה |
| --- | --- | --- |
| הסדרה הקומית הטובה ביותר | - | זכייה |
| השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית | ישראל פוליאקוב | זכייה |
| השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית | יעל פוליאקוב | זכייה |
| השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית | שוש עטרי | מועמדות |
| הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית | עודד דוידוף | זכייה |
| התסריט הטוב ביותר בסדרה קומית | יעל פוליאקוב, עומר תדמור | זכייה |
הערות שוליים

↑  מתן שירם, ‏הכול דווי, באתר גלובס, 2 באפריל 2008
↑  לי-אור אברבך, ‏פתיחה טובה ל"הכל דבש" של יעל פוליאקוב: רייטינג של 19%, באתר גלובס, 5 בינואר 2010
↑  "הכל דבש"  לא תשוב לעונה שלישית, באתר וואלה, 3 ביולי 2011
↑  אלכסנדר כץ, הכל יהיה דבש? אחרי ש'רשת' ביטלה את הסדרה - יעל פוליאקוב במגעים עם 'קשת', באתר אייס, 31 ביולי 2011
↑  חגית ברונסקי ואליאב אללוף, ‏מבחינתי זה נס, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2008
↑  רותה קופפר, "הכל דבש": לא סדרת דרמה, סדרת מציאות, באתר הארץ, 14 באפריל 2009
↑  עכבר העיר, הזוכה הגדולה: "הכל דבש", באתר הארץ, 1 באוגוסט 2008
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 - "מסודרים" | פרס האקדמיה לטלוויזיה - סדרה קומית  2008 - "הכל דבש" | הבא: 2009 - "רד בנד" |
העשור האבוד (יפן)

העשור האבוד (ביפנית: 失われた10年) הוא מונח המתאר את התקופה שלאחר קריסת בועת הנדל"ן ביפן שגרמה לקריסת כלכלת יפן לאורך זמן. המונח התייחס במקור לשנים 1991 עד 2000, אך לעיתים שימוש בו כולל גם את העשור שבין 2001 ל-2010, כך שכל התקופה בין שנות ה-90 של המאה העשרים והעשור הראשון של המאה ה-21 נכללת ב"עשור האבוד", המכונה לעיתים גם "השנים האבודות" (ביפנית: 失われた20年).
על פני התקופה שבין 1995 ל-2007, ירד התוצר היפני מ-5.33 טריליון דולרים ל-4.66 טריליון דולרים במונחים נומינליים, השכר הריאלי ירד בכ-5%, בזמן שהמדינה חוותה סטגנציה ברמת מחירים. ברם, קיים ויכוח על היקף הבעיות שניצבות בפני יפן ודרכי מדידתן, אך ההשפעה השלילית של העשור האבוד מורגשת היטב במדינה, וקובעי המדיניות היפנית ממשיכים להתמודד עם השלכותיה עד היום.
גורמים

הצמיחה הכלכלית החזקה ביפן במחצית השנייה של המאה ה-20 נעצרה בפתאומיות בתחילת שנות התשעים. בסוף שנות השמונים, חריגות במערכת הכלכלית היפנית הניבו בועת מחירים ספקולטיבית בהיקף עצום. הבועה נוצרה כתוצאה מההפחתה המופרזת בהגבלות על ההלוואות שהכתיב הבנק המרכזי של יפן על שאר הבנקים במדינה, באמצעות מנגנון מדיניות בשם "הנחיית החלון" ("window guidance")[דרוש מקור]. לטענת הכלכלן פול קרוגמן, "הבנקים של יפן הלוו עוד ועוד, עם פחות תשומת לב לאיכות הלווה, ובכך הם עזרו לנפח את הבועה לממדים גרוטסקיים".
בניסיון להפיג את הספקולציות ולשמור על האינפלציה, הבנק המרכזי של יפן העלה את הריבית בין הבנקים בסוף 1989. מדיניות חדה זו גרמה להתפוצצות הבועה, ושוק המניות היפני התרסק. מחירי המניות והנכסים ירדו, והותירו את הבנקים היפניים הממונפים ואת חברות הביטוח עם חובות גדולים.
על מנת לפתור את המצב, הממשלה חילצה את המוסדות הפיננסיים באמצעות הזרמת הון, הלוואות, אשראי זול מהבנק המרכזי, דחיית מועד הפירעון, מה שבסופו של דבר הפך את אותם מוסדות לבנקים זומבים (בנקים שהשווי הנטו שלהם קטן מאפס, אך הם עדיין ממשיכים לפעול ולתפקד). העיתונאי הפיננסי יאלמן אונראן ממגזין בלומברג, כתב כי הבנקים הזומביים היו אחת הסיבות לסטגנציה הארוכה הבאה שעתידה לבוא על יפן. נוסף על כך, מייקל שומאן מה-Time Magazine ציין כי בנקים אלו המשיכו להזרים כספים חדשים לחברות זומביות לא רווחיות, בטענה שהן "גדולות" מדי כדי להיכשל. עם זאת, לרוב החברות הללו היה פשוט יותר מדי חוב. שומאן האמין כי כלכלת יפן לא תצליח להתאושש עד שפרקטיקה זו תסתיים.
בסופו של דבר, רבות מחברות אלו הפכו לבלתי מתפקדות, ועל כן הוחלט על קונסולידציה (מיזוג) בין הבנקים. כתוצאה מכך קמו ארבעה בנקים "לאומיים" ביפן. חברות יפניות רבות היו שקועות בחובות כבדים, והתקשו מאוד להשיג אשראי.
החל משנת 2012 הריבית הרשמית ביפן היא 0.1%, והיא נותרה מתחת לאחוז בודד מאז שנת 1994.
השפעה

למרות ההתאוששות הכלכלית בשנות ה-2000, רמת הצריכה של שנות ה-80 לא חזרה לרמות שלפני ההתרסקות. הזמנים הקשים בשנות התשעים גרמו לאנשים להזעיף פנים כשפגשו תצוגות עושר ראוותניות, בעוד שחברות יפניות כמו טויוטה וסוני, ששלטו בתעשייה בשנות ה-80, נאלצו להתמודד עם תחרות קשה מצד חברות יריבות ממדינות אחרות במזרח אסיה, בעיקר בדרום קוריאה.
חברות יפניות רבות החליפו חלק גדול מכוח העבודה שלהן בעובדים זמניים, שזכו להטבות מועטות יותר והיו בעלי ביטחון תעסוקתי נמוך יותר. בשנת 2009, עובדים אלו היו יותר משליש מכוח העבודה הכולל. עבור שאר כוח העבודה היפני השכר נותר קפוא. מאז שיא תקופת השכר בשנת 1997, השכר הריאלי ירד בכ-13%.
הכלכלה של יפן עדיין מתאוששת מהמשבר של 1991 ומעשרות השנים שאבדו בעקבותיו. לתמ"ג לקחו 12 שנים כדי להתאושש ולחזור לרמות של 1995. אינדיקציה רחבה יותר לחולי הכלכלי היפני באותה תקופה הייתה הצניחה בתוצר לנפש; בשנת 1991, התוצר הריאלי לנפש ביפן היה גבוה בכ-14% מזה של אוסטרליה, אך בשנת 2011 התוצר הריאלי ירד בכ-14% בהשוואה לאוסטרליה. בטווח של 20 שנה, הכלכלה היפנית נחלשה לא רק במדדי התפוקה והתוצר הגולמיים, אלא אף ביעילות העבודה, שני פרמטרים שבעבר היא הייתה המובילה העולמית בתחומם.
בתגובה לדפלציה כרונית ולצמיחה נמוכה, יפן ניסתה לבצע תמריצים כלכליים ובכך גרמה לגירעון פיסקלי מאז 1991. לתמריצים אלו היו, לכל היותר, השפעות מעורפלות על הכלכלה היפנית, ותרמו עוד לנטל החוב העצום של ממשלת יפן. ליפן היה את יחס החוב-תוצר הגבוה ביותר באותה תקופה, 240%.
בעוד יפן היא מקרה מיוחד שבו רוב החוב הציבורי מוחזק בשוק המקומי ועל ידי הבנק המרכזי היפני, הגודל העצום של החוב היה סימן מדאיג לבריאות הפיננסית של המדינה.
פרשנות כלכלית > קרוגמן

זוכה פרס נובל פול קרוגמן טוען כי העשור האבוד של יפן מדגים במציאות את העיקרון התאורטי של מלכודת נזילות (מצב שבו המדיניות המוניטרית אינה מסוגלת להוריד את הריבית הנומינלית כי אלה קרובים לאפס). הוא הסביר עד כמה ענקית הייתה בועת הנכסים ביפן ב-1990: שילוש מחירם של קרקעות ומחירי המניות בשנות השמונים המשגשגות. שיעורי החיסכון האישיים הגבוהים ביפן, שנבעו בחלקם בזכות הדמוגרפיה המזדקנת, אפשרו לחברות יפניות להסתמך במידה רבה על הלוואות בנקאיות מסורתיות ברשתות בנקאיות, בניגוד להנפקת מניות או אג"ח באמצעות שוקי ההון לרכישת מזומנים.
הקשר החמים בין התאגידים והבנקים, ההבטחה של החילוץ פיקדונות משלם המיסים - יצרו בעיה מוסרית משמעותית, המובילה לאווירה של שחיתות ו"כרוני-קפיטליזם" ולהורדה של הסטנדרטים להלוואות. הבנק המרכזי של יפן החל להעלות את הריבית בשנת 1990, בין השאר בגלל אותו חשש מהבועה, ובמקביל שנה לאחר מכן חלה ירידה חדה במחירי הקרקעות והמניות; תוך מספר שנים הם הגיעו לשווי של 60% מתחת לשיא שלהם.
פרשנות כלכלית > ריצ'רד קו

הכלכלן ריצ'רד קו תיאר את "המיתון הגדול" של יפן כ"Balance sheet recession". לדעתו הוא נגרם על ידי קריסה במחירי הקרקעות והמניות, מה שגרם לחברות יפניות להפוך חדלות פירעון, כלומר הנכסים שלהן היו שווים פחות מאשר ההתחייבויות שלהן. למרות אפס שיעורי הריבית והרחבת היצע הכסף כדי לעודד הלוואות, תאגידים יפניים במצטבר בחרו לשלם את החובות שלהם מהרווחים העסקיים שלהם ולא ללוות כדי להשקיע מחדש, כמו שחברות מערביות נוהגות לעשות. ההשקעה של חברות, שהיא רכיב ביקוש מרכזי בתמ"ג, ירדה במידה ניכרת (22% מהתמ"ג) בין 1990 לנקודת השפל ב-2003.
קו מוסיף כי נדרש תמרוץ פיסקלי מסיבי (גיוס ההון וההוצאות על ידי הממשלה) כדי לקזז את הירידה של יפן ולאפשר לה לשמור על רמת התמ"ג שלה. לדעתו, היפנים הצליחו להימנע בזכות זה ממיתון 1929 בארצות הברית, שבו התמ"ג האמריקאי ירד ב-46%. הוא טוען שהמדיניות המוניטרית אינה יעילה משום שיש ביקוש מוגבל לקרנות, בעוד שהחברות שילמו את התחייבויותיהן. במיתון מסוג זה, התוצר המקומי הגולמי יורד לפי כמות החזר החוב וחסכונות אישיים שלא נלקחו כהלוואה, מה שהשאיר את התמריצים הממשלתיים כתרופה העיקרית למיתון.
הכלכלן סקוט סאמנר טוען כי המדיניות המוניטרית של יפן הייתה הדוקה מדי במהלך העשור האבוד, ובכך האריכה את הכאב שהרגישה הכלכלה היפנית.
פרשנות כלכלית > פומיו הייאשי ואדוארד פרסקוט

כלכלנים אלו טוענים כי הביצועים האנמיים של הכלכלה היפנית מאז תחילת 1990 נבעו בעיקר בשל קצב הצמיחה הנמוך של התפוקה המצרפית. ההשערה שלהם עומדת בניגוד ישיר להסברים פופולריים אחרים המבוססים על מחנק אשראי ממושך שהתפתח בעקבות "בועה" של נכסים מתנפחים. הם בוחנים את ההשלכות של ההשערה שלהם על סמך עדויות המצביעות על כך כי על אף הקשיים המתמשכים במגזר הבנקאות היפני, הוצאות ההון הרצויות היו ברובן ממומנות במלואן. הם מצביעים על כך שפעילותה האיטית של יפן צפויה להיות מובנת בצורה טובה יותר במונחים של "רמות נמוכות של הוצאות הון רצויות", ולא במונחים של מגבלות אשראי האוסרות על חברות לממן פרויקטים בעלי ערך נוכחי חיובי נטו (NPV). המדיניות המוניטרית או הפיסקלית אומנם עשויה להגדיל את הצריכה בטווח הקצר, אך אם צמיחת הפריון לא תגדל, קיים חשש לגיטימי שמדיניות כזו עלולה להפוך את יפן ממשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה נמוכה למשק של צמיחה נמוכה-אינפלציה גבוהה.
פרשנות כלכלית > ג'ניפר אן-אמיק

הכלכלנית הפוליטית ג'ניפר אן-אמיק מנתחת את העלייה והנפילה של הכלכלה היפנית ומציינת כי מומחים יפניים לא היו מודעים לסיבות האפשריות לירידה הכלכלית של המדינה. במקום זאת, כדי להחזיר את כלכלת יפן לשגשוג כלכלי, קובעי המדיניות היו צריכים לנקוט במדיניות שתגרום תחילה לנזק בטווח קצר לעם ולממשל היפני.
מורשת

לאחר המיתון הגדול בשנים 2007–2009, ממשלות והפרשנים המערביים רבים התייחסו לעשור האבוד של יפן כאל אפשרות כלכלית ל"הקפאת" מדינות מפותחות. ב-9 בפברואר 2009, בנאומו על ההשלכות הקשות שעומדות בפני הכלכלה האמריקנית לאחר בועת הדיור, נשיא ארצות הברית ברק אובמה ציין את "העשור האבוד" היפני כדוגמה לה המשק האמריקאי עלול להתמודד. בשנת 2010, נשיא הבנק הפדרלי של סנט לואיס, ג'יימס בולארד, הזהיר כי ארצות הברית נמצאת בסכנת "שקיעה בתוצאות דפלציוניות בסגנון היפני למשך השנים הקרובות".
מעל ל-25 שנה לאחר ההתרסקות הראשונית בשוק, יפן עדיין מרגישה את ההשפעות של העשור האבוד. עם זאת, מספר קובעי מדיניות יפנית ניסו להציע רפורמות כדי להתמודד עם החולי בכלכלה המקומית. לאחר שנבחר לראשות הממשלה בדצמבר 2012, הציג שינזו אבה את תוכנית הרפורמה המכונה "אבנומיקס", שביקשה להתמודד עם רבות מהסוגיות והתוצאות של העשור האבוד. "שלושת החצים" של הרפורמה עתידים להתייחס לאינפלציה הכרונית הנמוכה ביפן, לקיטון בתפוקת העובדים ביחס למדינות מפותחות אחרות, ואת הסוגיות הדמוגרפיות של האוכלוסייה המזדקנת.
תגובת המשקיעים לרפורמה שהוכרזה הייתה חזקה, ומדד ה"Nikkei 225" (שוק המניות היפני) זינק ל-20,000 נקודות במאי 2015, לעומת שפל של כ-9,000 נקודות בשנת 2008. הבנק המרכזי של יפן קבע יעד אינפלציה של 2%.
העשור השני של המאה ה-21 אופיין בצמיחה ברובו ובהתאוששות איטית וממושכת מהמיתון הגדול של 2007–2009. בשנת 2020 עם פרוץ מגפת הקורונה וקריסת הכלכלה העולמית, כלכלנים רבים הזהירו מפני
"עשור אבוד" נוסף בהתייחסותם לעשור השלישי של המאה ה-21, שעשוי להיות מושפע מהשלכות ארוכות טווח של מגפת הקורונה והמשבר הכלכלי.
ראו גם

המשבר הכלכלי העולמי של 2008
כלכלת יפן
לקריאה נוספת

Fletcher III, W. Miles, and Peter W. von Staden, eds. Japan's 'Lost Decade': Causes, Legacies and Issues of Transformative Change. Routledge, 2014. ISBN 1317977033
Funabashi, Yoichi, and Barak Kushner, eds. Examining Japan's Lost Decades. Routledge, 2015. ISBN 131750335X
Hayashi, Fumio, and Edward C. Prescott. The 1990s in Japan: A lost decade. Review of Economic Dynamics. 2002, 5#1 pp: 206-235
הערות שוליים

↑  שנות ה-90 ביפן: עשור אבוד, פומיו הייאשי, אוניברסיטת טוקיו, אוקטובר 2001
קארה ווקר

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1969 (בת 55) סטוקטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kara Elizabeth Walker 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב רוד איילנד  Atlanta College of Art 
 תחום יצירה:  אמנות מושגית, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 יצירות ידועות:  They Waz Nice White Folks While They Lasted 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 www.karawalkerstudio.com
 
קארה אליזבת ווקר (באנגלית: Kara Elizabeth Walker;‏ 26 בנובמבר 1969) היא ציירת ואמנית אמריקאית, שיצירותיה כוללות צלליות מחיתוכי נייר, הדפסים, מיצבים, ועבודות וידאו. היא חוקרת בעבודתה נושאים הקשורים לגזע, למגדר, למיניות ולזהות. החל משנת 2002 היא מרצה בתוכנית לתואר שני במחלקה לאומנות חזותית באוניברסיטת קולומביה.