stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברט פרימן
סטטיסטיקות

| מועדון | עונה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע ה-FA> הופעות | גביע ה-FA> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אסטון וילה | 1904-05 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| אסטון וילה | סך הכול | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| וולוויץ' ארסנל | 1905-06 | 17 | 9 | 4 | 3 | 21 | 12 |
| וולוויץ' ארסנל | 1906-07 | 12 | 8 | 0 | 0 | 12 | 8 |
| וולוויץ' ארסנל | 1907-08 | 15 | 4 | 1 | 0 | 16 | 4 |
| וולוויץ' ארסנל | סך הכול | 44 | 21 | 5 | 3 | 48 | 24 |
| אברטון | 1907-08 | 4 | 1 | 0 | 0 | 4 | 1 |
| אברטון | 1908-09 | 37 | 38 | 1 | 0 | 38 | 38 |
| אברטון | 1909-10 | 34 | 22 | 7 | 4 | 41 | 26 |
| אברטון | 1910-11 | 11 | 2 | 0 | 0 | 11 | 2 |
| אברטון | סך הכול | 86 | 63 | 8 | 4 | 94 | 67 |
| ברנלי | 1910-11 | 2 | 0 | 0 | 0 | 2 | 0 |
| ברנלי | 1911-12 | 33 | 32 | 1 | 1 | 34 | 33 |
| ברנלי | 1912-13 | 37 | 31 | 6 | 5 | 43 | 36 |
| ברנלי | 1913-14 | 31 | 16 | 8 | 3 | 39 | 19 |
| ברנלי | 1914-15 | 32 | 12 | 3 | 3 | 35 | 15 |
| ברנלי | 1919-20 | 28 | 12 | 4 | 0 | 32 | 12 |
| ברנלי | 1920-21 | 3 | 0 | 1 | 0 | 4 | 0 |
| ברנלי | סך הכול | 166 | 103 | 23 | 12 | 189 | 115 |
| ויגאן בורו | 1921-22 | 25 | 13 | 0 | 0 | 25 | 13 |
| ויגאן בורו | סך הכול | 25 | 13 | 0 | 0 | 25 | 13 |
| סך הכול |  | 321 | 200 | 36 | 19 | 357 | 219 |
לקריאה נוספת

ג'ף האריס וטוני הוג, Arsenal Who's Who (עמוד 23),‏ Independent UK Sports,‏ 1995 (ISBN 1-899429-03-4)
מייק קולט, The Complete Record of the FA Cup (עמודים 98 ו-285),‏ Sports Books,‏ 2003 (ISBN 1-899807-19-5)
גרהאם בטס, England: Player by player (עמוד 105),‏ Green Umbrella Publishing,‏ 2006 (ISBN 1-905009-63-1)
ג'ולייט

| --- | --- |

מרכז העיר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אילינוי אילינוי
 מחוז:  ויל
 ראש העיר:  טרי ד'ארסי
 תאריך ייסוד:  1852
 על שם:  לואי ז'ולייה 
 שטח:  163 קמ"ר
 גובה:  196 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  150,362 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  1,078 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  41°31′31″N 88°05′00″W﻿ / ﻿41.52519°N 88.0834°W﻿ / 41.52519; -88.0834 
 אזור זמן:  UTC -6
 www.cityofjoliet
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ג'ולייט(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ג'ולייט(למפת אילינוי רגילה) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.ג'ולייט(למפת אילינוי מוגדלת) ספרינגפילד שיקגו אורורה רוקפורד פאוריה ווקיגן ויסקונסין ימת מישיגן  איווה מיזורי קנטקי אינדיאנה מי.ג'ולייט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'ולייט (באנגלית: Joliet) היא עיר הנמצאת במחוזות ויל וקנדל במדינת אילינוי שבארצות הברית. היא מושב המחוז של מחוז ויל. העיר נמצאת כ-60 ק"מ דרומית-מערבית לעיר שיקגו. נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, ג'ולייט היא העיר הרביעית בגודלה במדינת אילינוי מבחינת אוכלוסייה, עם 147,433 תושבים. העיר הייתה וממשיכה להיות העיר עם גידול האוכלוסייה הגדול ביותר באילינוי. כאשר העיר עוד תוכננה בתחילת שנות השלושים של המאה ה-19, היא עדיין הייתה שייכת למחוז קוק. בשנת 1836, העיר הפכה לבירת מחוז ויל החדש.
היסטוריה

בשנת 1833, בעקבות מלחמת בלאק הוק (Black Hawk), צ'ארלס ריד בנה בקתה לאורך הצד המערבי של נהר דס פליינס. ב-1834, גזבר בשם ג'יימס ב. קמפבל תכנן את כפר ג'ולייט, שם שמתיישבים מקומיים נתנו לכפר לפני הגעתו של קמפבל. מקור השם, אשר לאחר מכן נקרא בצורה שונה בשפת המקומיים היה כנראה שינוי בהגיית השם של החוקר הקנדי-צרפתי לואי ז'ולייה, אשר חתר ביחד עם ז'אק מארקט בשנת 1673 בנהר דס פליינס והתמקם בגבעה הנמצאת מספר קילומטרים מהעיר ג'ולייט של היום. קצת לפני 1837 ג'ולייט נוסדה והוכרה ככפר. בשנת 1845, תושבים מקומיים שינו את שם הכפר מג'וֹלייט (Joliet) אל גֻ'לייט (Juliet). בשנת 1852 הכפר הפך לעיר.
גאוגרפיה ואוכלוסין

על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 162.6 קמ"ר אשר מתוכם 160.9 קמ"ר הם יבשה ו-1.7 קמ"ר מים.
נכון ל-1 ביולי 2011, ג'ולייט הייתה העיר ה-162 בגודלה מבחינת אוכלוסייה בארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 בארצות הברית, בעיר היו 106,221 תושבים, 36,182 משקי בית ו-25,399 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,077.6 נפש לקמ"ר. בעיר היו 3,312 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 387.3 דירות לקמ"ר.

מ-1 באפריל 2010 עד 1 ביולי 2011, ג'ולייט הייתה העיר עם גידול האוכלוסייה המהיר ביותר במערב התיכון.
גאוגרפיה ואוכלוסין > חלוקה אתנית בעיר (2010)

לבנים - 67.5%
אפרו-אמריקאים - 16.0%
אינדיאנים - 0.3%
אסיאתים - 1.9%
שני גזעים או יותר - 2.9%
כלכלה

כמו הרבה ערים במערב התיכון שתלויות בתעשיות הייצור, ג'ולייט חוותה בעבר צרות כלכליות, עם שיעור אבטלה שהגיע אל 85% בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20. אולם, שיעור האבטלה הנוכחי בג'ולייט הוא בסביבות 8.6%.
כלכלה > מרכזי התעסוקה הגדולים

על פי הדו"ח הפיננסי שנתי מקיף של העיר משנת 2009, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר הם:
| # | מעסיק | מועסקים |
| --- | --- | --- |
| 1 | המרכז הרפואי פרובנה סנט. ג'וזף | 2,500 |
| 2 | מחוז ויל | 2,400 |
| 3 | בית החולים סילבר קרוס | 1,800 |
| 4 | ג'ולייט הוליווד קזינו | 1,756 |
| 5 | קטרפילר | 1,500 |
| 6 | בית הספר הציבורי ג'ולייט מחוז 86 | 1,430 |
| 7 | ג'ולייט הארה | 1,100 |
| 8 | אוניברסיטת סנט. פרנסיס | 1,100 |
| 9 | פילטריישן גרופ | 900 |
| 10 | תיכון ג'ולייט מחוז 204 | 900 |
הערות שוליים

↑  D’Arcy elected mayor of Joliet, באתר החדשות Shaw Local
| דגל אילינוי מדינת אילינוי |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | ספרינגפילד |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של שיקגו • נורת' שור |  |
| היישובים הגדולים ביותר | שיקגו • אורורה • רוקפורד • ג'ולייט • נייפרוויל • ספרינגפילד • פאוריה • אלג'ין • ווקיגן • סיסרו • שמפיין • בלומינגטון • דאכאטאר • ארלינגטון הייטס • אוונסטון • שאומבורג • בולינגברוק • פאלאטיין • סקוקי • דס פליינס |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547803805171  GND: 7595362-6  LCCN: n79086266  MusicBrainz: c3c0e7c2-3bd0-48a9-a228-073cd5e43d85  NARA: 10041079  SUDOC: 145907651  VIAF: 136883023   WorldCat (עם VIAF): 136883023
בית הכנסת הגדול בדוונטר

| --- | --- |

חזית בית הכנסת. ה'תשנ"ז (1997)
 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי, בית כנסת לשעבר 
 שימוש:  לשעבר בית כנסת
 כתובת:  רחוב גולסטראט, דוונטר
 מיקום:  דוונטר 
 מדינה:  הולנד
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1892
 אדריכל:  ג'.א. מולוק הובר
 קואורדינטות:  52°15′10″N 6°09′42″E﻿ / ﻿52.25278°N 6.16167°E﻿ / 52.25278; 6.16167
  (למפת הולנד מוגדלת) האג אמסטרדם מאסטריכט איינדהובן ארנהם חרונינגן אוטרכט זוולה לייוורדן אנסחדה אמן בלגיה גרמניה הים הצפוניבית הכנסת הגדול בדוונטר(למפת הולנד רגילה) האג אמסטרדם מאסטריכט איינדהובן ארנהם חרונינגן אוטרכט זוולה לייוורדן אנסחדה אמן בלגיה גרמניה הים הצפוניבית הכנסת הגדול בדוונטר
 
בית הכנסת הגדול בדוונטר (הולנדית: Grote Synagoguea van Deventer) הוא בית כנסת יהודי בדוונטר שבהולנד משלהי המאה ה-19. בשנת 1999 הוכרז המבנה כמבנה לאומי (אנ'). במהלך שנת 2018 התחלפה הבעלות על המבנה והוא חדל מלשמש כבית כנסת.
מיקום

בית הכנסת נמצא בדוונטר שבמזרח הולנד, חזיתו במערב ברחוב גולסטראט (golstraat) (בין בניין 17 לבניין 19), וצדו הצפוני ברחוב פרינסנפלאץ (prinsenplaats). במבנה ממוקם עשרות מטרים בסמיכות לכיכר המרכזי "ברינק".
היסטוריה

בית הכנסת נבנה ה'תרנ"ב (1892) על ידי האדריכל ג'.א. מולוק הובר, שהיה אדריכל העיר בין השנים ה'תרמ"ב-ה'תר"ס (1882–1900), ובית הכנסת הקטן שנבנה בעיר כ-100 שנה לפני כן הוסב לבית ספר עבור הקהילה היהודית. המבנה שימש כבית כנסת מרכזי עד השואה.
בא' באב ה'תש"א (25 ביולי 1941), כשנה לאחר פרוץ הנאצים להולנד במלחמת העולם השנייה, נהרס, חולל והושחת פנים בית הכנסת על ידי נאצים הולנדים, חברי המפלגה הנאצית-הולנדית NSB (אנ'). בשנת ה'ת"ש (1940) מנתה הקהילה 590 חברים, ובקיץ של ה'תש"ב (1942) החלו להישלח למחנות השמדה. 401 מחברי הקהילה נרצחו במהלך השואה.
לאחר תום המלחמה, בשנת ה'תש"ז (1947), שופץ בית הכנסת מנזקיו והוא שב לתפקד כבית כנסת במשך כחמש שנים עבור הקהילה המקומית שנותרה. מבנה בית הכנסת היה גדול מדי עבור הקהילה הקטנה שנותרה, והיא מכרה אותו לכנסייה הרפורמית הנוצרית בהולנד (אנ'); בקדמת ההיכל נתלה עוגב, בימתו הוסרה ומדרגות ארון הקודש הובילו לדוכן הטפה (אנ'). מלבד זאת, שאר כל הריהוט והציוד נותר כפי שהיה לפני כן. הכנסייה הרפורמית הנוצרית השתמשה בו החל מסיוון ה'תשי"ב (יוני 1952) ועד לשנת ה'תשס"ט (2009). מאחר שהכנסייה הרפורמית הנוצרית התאחדה עם הכנסייה הרפורמית המשחוררת (אנ') והכנסייה הרפורמית ההולנדית (אנ') (כנסיית הדור השלישי), פינתה הכנסייה את הבניין בשנת ה'תשס"ט (2009).
בשנת ה'תש"ע (2010) הושכר המבנה לקהילה היהודית המקומית "בית שושנה", שנוסדה באותה השנה, ומונה כמה עשרות חברי קהילה. במהלך השנה שאחרי, שופץ המבנה קלות, ארון קודש חדש הוצב בכותל המזרח שבו, והוכנס אליו ספר תורה בחגיגת טקס חנוכת הבית שנערך בחשוון ה'תשע"ב (נובמבר 2011). בטקס השתתפו, בין היתר, נציבת המלך (אנ') באוברייסל אנק ביג'לבד (אנ'), סגן ראש העיר דוונטר, מנהלי כנסיות ומסגדים מקומיים וארגוני חברה אזרחית אחרים. עד שנת ה'תשע"ז (2017) היה בית הכנסת חלק מתוכנית בשם "קונצרטים של שבת אחרי צהריים".
בחורף של שנת ה'תשע"ח (ראשית 2018) נמכר המבנה על ידי הכנסייה המאוחדת לאיהאן סהין, יזם טורקי, תוך שהמבנה ממשיך לשמש את הקהילה לפי שעה, עם תקווה כי תוכל להמשיך ולהשתמש במבנה לאורך זמן תחת ההנהלה החדשה. היזם העביר תוכנית להסב את המבנה למסעדה, כשההיכל ישמש כאולם אוכל, אולם התוכנית נתקלה בהתנגדות חריפה מצד הקהילה, וזאת על פי הבטחה בעת המכירה כי המבנה לא ישמש למטרות מסחריות. לאחר שהועלתה התוכנית בפני המועצה - נפסלה בקביעה כי היא "אינה עולה בקנה אחד עם אופיו של הבניין". בכ' באב ה'תשע"ח (1 באוגוסט 2018), זמן קצר לאחר שנדחתה התוכנית על ידי העירייה, פונתה הקהילה היהודית כשהיא נוטלת עמה את ספר התורה ותשמישי הקדושה שבבית הכנסת, ועוברת לבית הכנסת לשעבר של ראלטה. היזם הצהיר כי ימצא שימושים אחרים למבנה בהתאם לחוק.
ארכיטקטורה

המבנה הוא בסגנון נאו-רנסאנס עם השפעה מורית-ספרדית. למבנה צריחים דמויי מינרטים. במקור היו לבית כנסת סהרונים בראשי הצריחים שמצדיו. בראש חזית המבנה בנויה צורת לוחות הברית שעליהם כתובים ראשי עשרת הדברות. במקור התנוסס על גביהם מגן דוד גדול.
המבנה מכיל היכל תפילה גדול ועזרת נשים מקיפה אותו בקומה השנייה משלושת עבריו.
הבניין מוקף לפניו חצר מגודרת בברזל יצוק עם עמודי אבן מעוטרים.
גלריה

חזית בית הכנסת המקורית
הבימה וארון הקודש המקורי, טרום מלחמת העולם השנייה
פנים בית הכנסת, טרום מלחמת העולם השנייה
פנים בית הכנסת לאחר שהושחת בידי נאצים הולנדים. תש"א (1941)
חזית בית הכנסת. אב ה'תשס"ז (יולי 2017)
פנים בית הכנסת. ה'תשע"ג (2013)
הבימה וארון הקודש בעת שהות הקהילה היהודית במבנה. ה'תשע"א (2011)
נטילת לולב בבית הכנסת. חול המועד סוכות ה'תשע"א (אוקטובר 2011)
ראו גם

יהדות דוונטר
הערות שוליים

↑  על הכיכר, ראה ערך ‏(Brink (Deventer בוויקיפדיה ההולנדית.
↑  על העיר, ראה ערך ‏(Raalte (plaats בוויקיפדיה ההולנדית.
בית פלגסטאף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לכלי תה
 מיקום:  הונג קונג 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1984
 תאריך פתיחה רשמי:  1984 
 קואורדינטות:  22°16′43″N 114°09′45″E﻿ / ﻿22.2785°N 114.1625°E﻿ / 22.2785; 114.1625
 דף הבית
  (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומיבית פלגסטאף(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומיבית פלגסטאף
 
בית פלגסטאף בשנת 1846
בית פלגסטאף (באנגלית: Flagstaff House) הוא מבנה היסטורי הממוקם בפארק הונג קונג שבאי הונג קונג, בדרך קוטון טרי (Cotton Tree Drive).
המבנה שימש את מגורי מפקד כוחות הצבא הבריטיים באי, וכיום משמש כמוזיאון לכלי תה.
היסטוריה

בית פלגסטאף נבנה בשנת 1846 על מנת לשמש כביתו של מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג. המבנה נבנה כחלק ממבני המגורים - מגורי ויקטוריה (Victoria Barracks) שהוקמו על גבעה הצופה על דרך המלכה (Queen's Road). באותה עת מחנה צבא זה היה בסמוך לחוף הים. המבנה נקרא בשם "בית המפקדה" (Headquarter House) עד שנת 1932.
המבנה הוקם בסגנון התחייה היוונית. ככל הנראה המבנה תוכנן על ידי מרדוך ברוס (Murdoch Bruce) הסקוטי. מייג'ור ג'נרל ג'ורג' צ'ארלס ד'אגילר, מפקד הצבא הבריטי בהונג קונג בין השנים 1844–1846 והמשנה למושל הונג קונג באותה עת, היה הראשון שהתגורר במבנה.
במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג נפגעו האגף המערבי והמזרחי של המבנה מהפצצות. שלטונות הכיבוש היפניים שיקמו את המבנה, והמבנה שימש כמגורי מפקד האי היפני.
לאחר שחרור הונג קונג שב המבנה לשמש את מפקד הצבא הבריטי במושבה, ושימש כבית המפקד עד שנת 1978 עת שמפקד הצבא הבריטי במושבה עבר למבנה חדש שנבנה עבורו ברחוב בארקר. בשנת 1981 המבנה ניתן לממשלת הונג קונג, יחד עם שאר המחנה הצבאי על מנת שישמש כשטחי ציבור.
בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי, שוקם למראהו המקורי, וחוזק על מנת שיוכל לשמש כמוזיאון.
בשנת 1984 הפך המבנה למוזיאון לכלי תה, סניף של מוזיאון הונג קונג לאמנות.
בשנת 1995 נוסף למבנה אגף חדש - אגף ק. ס. לו (K.S. Lo Gallery) הנקרא על שם אספן מקומי אשר תרם את אוספיו לעיר הונג קונג בשנות ה-70. אוספים אלה מהווים כיום את עיקר מוצגי המוזיאון.
ברקוט

| --- | --- |

 Безпека народу — найвищий Закон   ביטחון העם הוא החוק העליון
 פרטים
 כינוי:  יחידת המשטרה למטרות מיוחדות
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 שיוך:  משטרת אוקראינה
 סוג:  יחידת עילית ללוחמה בטרור, יחידת השתלטות
 בסיס האם:  קייב 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  16 בינואר 1992 – 25 בפברואר 2014 (22 שנים)
 מלחמות:  יברומאידאן
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-4,000 לוחמים בשירות קבע
 ציוד עיקרי:  נשק קל ואמצעים מיוחדים
 עיטורים
 maroon beret 
 
שוטר ברקוט בהפגנת יברומאידאן‏, 19 בינואר 2014
שוטרי הברקוט בעת שימוש באלפ"ה, 2013
ברקוט (באוקראינית: Cпеціальний підрозділ міліції суспільної безпеки Беркут, מאוקראינית: Беркут (העיט הזהוב)) הייתה יחידת עילית אוקראינית במשטרה האוקראינית שהוקמה ב-16 בינואר 1992 כיחידת עילית לתגובה מהירה בערים הגדולות ביותר באוקראינה. היחידה מקבילה לימ"מ הישראלי וליחידות לוחמה בטרור מקבילות בעולם, כיחידות ה-SWAT האמריקניות, יחידות האומו"ן הרוסיות. היחידה נחשבה ליחידת עילית למהומות ופעמים רבות השתתפו חייליה בפיזור הפגנות לא חוקיות. היא הייתה מקבילה ליס"מ בישראל, במובן זה.
היסטוריה > הקמה

היחידה הוקמה על בסיס האגף האוקראיני של יחידת אומו"ן, שהוקמה ב-5 בדצמבר 1988. האגף האוקראיני הכיל אז יחידות אזוריות בקייב, דנייפרופטרובסק, דונצק, לבוב ואודסה, אלה היוו את הגרעין להקמת יחידת "ברקוט" שהוקמה לאחר התפרקות ברית המועצות, ב-16 בינואר 1992.
היסטוריה > פעילות

בשנים הראשונות לקיומה פעלה היחידה בעיקר בעת מבצעי אכיפת חוק למיגור הפשיעה ופעלה נגד ארגוני פשיעה. המשטרה האוקראינית עשתה שימוש ביחידה כיחידה לפיזור הפגנות ופעמים רבות אנשיה היו מאבטחים את אצטדיוני הכדורגל של הליגה האוקראינית בניסיון לבלום התפרעויות אוהדים במגרשי הכדורגל.
היחידה החלה ליטול חלק במניעת משברים פוליטיים עם פרוץ המהפכה הכתומה בשנת 2004 וכן בעת פיזור הראדה העליונה בשנת 2007 ובמהלך אירועי יברומאידאן בשנים 2013-2014. במהלך אירועים אלו השתתפו לוחמי היחידה בדיכוי ההפגנות וספגו ביקורת על שימוש בכוח מופרז בעת פיזור הפגנות.
באוקטובר 2013 הוסדרו סמכויות היחידה בפיזור הפגנות לרבות אישור שימוש בנשק. במהלך אירועי יברומאידאן רוב היחידות הועברו לקייב ופעלו נגד המפגינים. בין שיאי האירועים היה 18 בפברואר כאשר במהלך פיזור הפגנות נהרגו כ-20 מפגינים לרבות איהור קוסטנקו ומעל ל-1000 נפצעו. בעקבות האירועים הוכרז על החזרת היחידות לבסיסים קבועים. בסוף פברואר 2014 הכריז ממלא מקום שר הפנים האוקראיני, ארסן אבאקוב על פירוק היחידה.
יחידת "קרים" סירבה להתפרק מנקשה. בתחילת מרץ 2014 רוב חבריה קיבלו אזרחות של רוסיה. לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה רוב חברי היחידה נקלטו ביחידות שונות של משרד הפנים של רוסיה.
מטרות

היחידה הייתה אחראית למגוון תפקידים, לרבות:
הבטחת הסדר הציבורי;
מאבק בפשע המאורגן;
אבטחת אירועי ספורט המוניים;
מעצר מבוקשים ושחרור בני ערובה;
סיוע לכוחות המשטרה הסדירים.
נשק וכלי רכב

יחידות ברקוט השתמשו במגוון רחב של כלי נשק, כולל:
רובה AK-47 מסוגים שונים
רובה קרבין ורובה קרבין מדגם 9A-91
אקדח PP-19 Bizon.
מקלע PK
מקלע GP-25
רובה צלפים דרגונוב
רובה צלפים וינטורז
היחידה עשתה שימוש בשלל כלי רכב, כולל ג'יפים, אוטובוסים, משאיות ומספר מסוים של נגמ"שים (דגמי BTR-60, BTR-70 ו-BTR 80).
מבנה

יחידת "ברקוט" הורכבה משתי פלוגות (קייב ומחוז קייב), שמונה גדודים נפרדים (חצי האי קרים, מחוז חרקוב, מחוז אודסה, מחוז לוהנסק, מחוז לבוב ומחוז דנייפרופטרובסק) ותשע עשרה יחידות בשאר מחוזות אוקראינה. מצבת כוח האדם של היחידה עמדה על 4,000 לוחמים בסוף שנת 2013.
ליחידה לא היה גוף פיקוד מרכזי וכל היחידות האזוריות היו כפופות לשלטון המקומי ולגופי השיטור המקומיים באוקראינה. בשנת 1997 היחידה הוכפפה זמנית למינהל האוקראיני ללוחמה פשיעה המאורגנת, זאת עד להקמת יחידת "סוקול" במשטרה האוקראינית, שהוטל עליה באופן בלעדי להיאבק בפשיעה המאורגנת, אז הוכפפה יחידת "ברקוט" למינהל לביטחון הציבור במשטרת אוקראינה.
מדים

לוחמי "ברקוט" כונו לעיתים בשם "הכומתות האדומות", בשל הכומתה האדומה שכל חייל עטה לראשו, אך לרוב חיילי היחידה נהגו לעטות מדים כחולים, שנחשבו למדי הסוואה עירוניים, כשבשעת פעולה מבצעית החיילים עטו מסיכת סקי או קסדות.
ראו גם

אומו"ן - המקבילה הרוסית
SWAT - המקבילה האמריקנית
ספצנאז - המקבילה הצבאית הרוסית
SOBR - המקבילה המשטרתית הרוסית
יחידת אלפא - המקבילה של שירותי הביטחון הרוסיים
הערות שוליים

↑   השלטון החדש באוקראינה פירק את היחידה המושמצת לפיזור הפגנות, באתר הארץ, 26 בפברואר 2014
בית הכנסת הגדול של אמסטרדם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי 
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 קואורדינטות:  52°22′02″N 4°54′14″E﻿ / ﻿52.36722°N 4.90389°E﻿ / 52.36722; 4.90389
 he
 
בית הכנסת כיום, משמש את המוזיאון להיסטוריה יהודית
בית הכנסת היום
תצוגה בבניין
שרידי המקווה
בית הכנסת הגדול של אמסטרדם (הולנדית: Grote Synagoge או Grote Sjoel) שימש כבית כנסת מרכזי לקהילה האשכנזית באמסטרדם מעת הקמתו בשנת 1671 ועד מלחמת העולם השנייה. במהלך מאה השנים הראשונות לאחר הקמתו, נבנו בצמוד למבנה שלושה בתי כנסת נוספים. כיום משמש קומפלקס בתי הכנסת את המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם.
היסטוריה

הקהילה האשכנזית באמסטרדם נוסדה בשנת 1635 עם הגירתם של יהודים ממרכז ומזרח אירופה (להבדיל מהקהילות הספרדיות שהיו כבר קיימות מתחילת המאה באמסטרדם). הקהילה גדלה במהירות רבה, ובשנת 1670 נפלה ההחלטה להקים בית כנסת אשכנזי. כאדריכל הוזמן אליאס באומן, שתכנן באותה תקופה גם את בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם, וסגנון הבניה הושפע מהאדריכל המלכותי דניאל סטאלפארט שתכנן מבנים רבים באמסטרדם, בין היתר את הארמון המלכותי בכיכר דאם. מבנה בית הכנסת נבנה בצורת ריבוע, כאשר לצידו נבנו שני מבנים קטנים, האחד שימש כמקוה טהרה והשני כמשרד הנהלת הקהילה ודירת השמש. באולם המרכזי הוצבו 4 עמודי שיש שתמכו בתקרה, גלריה הקיפה את הקירות משלושה צדדים, כאשר שניים מהם שימשו כעזרת נשים והותקנה לפניהם מחיצה, השלישית הייתה ללא מחיצה וככל הנראה שימשה גברים. בבית הכנסת היו כ-400 מקומות ישיבה לגברים וכ-350 מקומות לנשים. הוצאות הבניה בסך 33,000 גילדן הולנדי, מתוכם 16,000 שעיריית אמסטרדם הלוותה לקהילה, הגיעו מתרומות של סוחרים עשירים, וממכירת מקומות ישיבה בבית הכנסת. בית הכנסת נחנך ב-25 במרץ 1671, היום הראשון של פסח בתפילות החג. העובדה שבית כנסת נבנה במבנה מפואר ובולט, שחזיתו פונה אל רחוב ראשי בעיר, הייתה נדירה באותם ימים באירופה, ומהווה עדות לחופש הדת ששרר בהולנד.
חופש הדת הזה הגביר את זרם המהגרים היהודים משאר ארצות אירופה בהן היו מדוכאים, ובתוך זמן קצר בית הכנסת החדש היה צר מלהכיל את כל אנשי הקהילה. בעקבות כך, נבנו בצמוד לבית הכנסת עוד שלושה בתי כנסת: ה"אובנה שול" (Obbene Sjoel, "בית הכנסת העליון"; 1685), ה"דריט שול" (Dritt Sjoel, "בית הכנסת השלישי"; 1700) ו"בית הכנסת החדש" (Nieuwe Synagoge; ‏1752). כמרכז הקומפלקס שימש המבנה המקורי של בית הכנסת הגדול, למרות השם המטעה, מאחר ש"בית הכנסת החדש" היה גדול ממנו.
בית הכנסת עבר במרוצת השנים שינויים והרחבות. בשנים 1776–1777 הורחב אחד המבנים בצד בית הכנסת, נבנה שער כניסה, והותקנו חלונות במסגרת מתכת. שער הכניסה הקיים כיום נבנה בשנים 1822–1823 בסגנון נאו קלאסי. בשנים 1855–1856 שופץ בית הכנסת בהרחבה ונצבע בצבע כחול. בשנים 1911–1913 נוצקה רצפת בטון, נבנתה גלריה עבור זמרי המקהלה, והותקנו חלונות ויטראז' בכותל המזרח.
פעילות בבית הכנסת

בבית הכנסת היה מושבו של הרב הראשי. בבית הכנסת התנהלו התפילות בנוסח אשכנז, על פי מנהגי אמסטרדם. את התפילות ניהל חזן אותו ליוותה מקהלה.
פעילות בבית הכנסת > המקהלה

לאורך השנים ליוותה מקהלה את התפילות, אך בשנת 1916 התמנה המנצח הצעיר הנרי סמואל אנגלנדר (1896–1943), שהרים את רמתה המקצועית והביא אותה לפרסום עולמי. הרבנות הציבה תנאים לשירה בבית הכנסת, לא לכל אחד התאפשר ללוות את התפילות. לדוגמה, על הטנור מיכל גובץ, שהיה זמר מקצועי, הופיע באופרה ואולמות הקונצרים ברפרטואר קלאסי, נאסר לשיר בבית הכנסת מאחר שהופיע בשבתות. אנגלנדר התלונן על כך, שהתנאים הקפדניים שהרבנות הציבה, יצרו לעיתים מצבים בהם זמר שנעדר השפיע על המקהלה הקטנה. המקהלה של אנגלנדר הייתה אמנם מקהלה קטנה במספר הזמרים, בדרך כלל שמונה במספר, אך דווקא ההרכב המצומצם איפשר לאנגלנדר ליצור צליל הומוגני מיוחד. לאחר הופעה בבית הכנסת הגדול בנוכחות בני משפחת המלוכה ההולנדית, כתבה וילהלמינה, מלכת הולנד כי "רק לעיתים נדירות שמעה זמרה נוצצת כל כך". המקהלה התפרסמה בעולם כאשר בשנת 1928 זכתה במקום הראשון בתחרות בינלאומית למקהלות שהתקיימה בלונדון. בעקבות כך, ביקשה חברת התקליטים האנגלית His Master's Voice להקליט את המקהלה שרה מתוך הרפרטואר שלה, ובשנת 1929 הוקלטו שמונה יצירות ליטורגיות ושירים ביידיש. בשנת 1934 השתתפה המקהלה בשידור מיוחד ברדיו האמריקאי (NBC) לכבוד ראש השנה, ששודר הישר מבית הכנסת הגדול. כמו כן שרדה הקלטה מטקס חופה בו שרה המקהלה וליותה את החזן הראשי. הקלטות אלו יצאו לאור על ידי המוזיאון ההיסטורי היהודי על גבי תקליטור.
חורבן, ושימוש כיום

בספטמבר 1943, בהוראת הכובש הגרמני ננעלו שערי בית הכנסת. בית הכנסת חולל, וברעב ההמוני של חורף 1945, פורקו מתוכו חלקי העץ למטרות הסקה. יהדות הולנד נכחדה ברובה בשואה, ורבים מן הניצולים היגרו מהולנד לארצות אחרות, ואילו הניצולים שאכן חזרו לאמסטרדם התיישבו בחלקים אחרים של העיר. המבנה הועבר בשנת 1954 לרשות עיריית אמסטרדם, שבשנת 1966 שיפצה אותו ביסודיות והחזירה אותו למצב בו היה בשנת 1822. בשנת 1987, שופץ המבנה והותאם לשאר מבני הקומפלקס שהחל לשמש את המוזיאון להיסטוריה יהודית. החל מ-2004, מוצגת בקומת הקרקע של בית הכנסת הגדול תערוכה קבועה בנושא הדת היהודית, ואילו בגלריות מוצגת תערוכה על אישים יהודיים בהולנד בין השנים 1600–1890. לעיתים נערכים במבנה קונצרטים.
ראו גם

הקהילה היהודית באמסטרדם
לקריאה נוספת

יהודים אשכנזיים באמסטרדם מאת אדוארד דן וולן באתר בית התפוצות
מקהלת בית הכנסת הגדול מאת אנטון קראס באתר בית התפוצות
הערות שוליים

↑  , המקור מאתר Dutch Divas
↑  חגי חיטרון, פגישה עם קולות שהוכחדו, באתר הארץ, 27 במרץ 2005
| אמסטרדם אמסטרדם |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | מוזיאון התנ"ך • מוזיאון אלארד פירסון • בית אנה פרנק • ארמיטאז' אמסטרדם • ארון החתולים • מוזיאון בית רמברנדט • הולנדסה סכאובורך • המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם • המוזיאון להיסטוריה יהודית • המוזיאון הימי של הולנד • מוזיאון וילט הולטהאוסן • מוזיאון ואן גוך • חוויית היינקן • המוזיאון הטרופי • מוזיאון אמסטלקרינג • מוזיאון המחתרת ההולנדית • מוזיאון נמו • מוזיאון סטדלק • רייקסמוזיאום |  |
| שכונות | יורדאן • רובע החלונות האדומים • רובע התעלות של אמסטרדם • חרכטנחורדל |  |
| רחובות | דאמראק  • יודנבריסטראט • ליידססטראט • ספאו • קלוורסטראט • רוקין |  |
| כיכרות | דאם • וטרלופליין • ליידספליין • מוזאומפליין • מונטפליין • נורדרמארקט • ניומארקט • רמברנדטפליין |  |
| מבנים נוספים | הארמון המלכותי של אמסטרדם • תחנת הרכבת המרכזית • מונטורן • קונצרטחבאו  • יוהאן קרויף ארנה • בית הכנסת הגדול של אמסטרדם • בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם • האצטדיון האולימפי (אמסטרדם) |  |
| תחבורה | החשמלית של אמסטרדם • הרכבת התחתית של אמסטרדם • כביש 10 • נמל התעופה סכיפהול |  |
| אחר | אנה פרנק • סינגל (אמסטרדם) • אמסטל • קווי ההגנה של אמסטרדם • בורסת אמסטרדם • דגל אמסטרדם • הומומונומנט • העץ של אנה פרנק • אולימפיאדת אמסטרדם (1928) • אוניברסיטת אמסטרדם • בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק |  |
פורטל אמסטרדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257737105171  LCCN: no2010023996  VIAF: 138923906   WorldCat (עם VIAF): 138923906
ג'ונג'ון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יוסי בנאי
 איורים:  אלי אברהמי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  אגדה
 הוצאה
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - גוטסמן מהדורה שנייה - הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  מהדורה ראשונה - 2004 מהדורה שנייה - 2006
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 29 מהדורה שנייה - 28
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9651318740
 הספרייה הלאומית:  002399400, 002547310
ג`ונג`ון הוא סיפור אגדה פיוטי שכתב יוסי בנאי על ג`ונג`ון והציפור בתוך כלוב לבה.
הספר ראה אור בלווי 12 תחריטים של האמן אלי אברהמי. זהו ספרו האחרון של יוסי בנאי. כחודש לפני מותו הוקלט בנאי קורא את הסיפור והתקליטור מצורף לספר. תחילה יצאה לאור מהדורה מוגבלת בת 80 עותקים בשנת 2004 בהוצאת מרכז גוטסמן לתחריט בקיבוץ כברי. הספר עם הדפסי התחריטים והתקליטור יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2006.
זהו סיפור געגועים של יוסי בנאי להוריו ולילדותו. לחלומות ולחיים בשכונת מחנה יהודה. למרות מראהו אין זה ספר ילדים כפי שהוא נראה במבט ראשון. ג`ונג`ון היא אישה פרסית זקנה, גמודת קומה ובעלת קמטים, הצוחקת "בפה ריק משיניים" ומפליאה לספר סיפורים.  בג`ונג`ון ניתן לזהות את דמותה של אמו של יוסי בנאי. בספר מופיעים שנים עשר סיפורים מול שנים עשר תחריטים.