בסיס חיל החלל ונדנברג
היסטוריה > חיל האוויר של ארצות הברית > בסיס חיל האוויר קוק

עם הופעת עידן הטילים בשנות ה־50, היה צורך דחוף במציאת מקום לאימון טייסות הטילים ומקום לשיגור מבצעי של טילים במקרה הצורך. בינואר 1956 הוקמה ועדה שבחנה כ־200 אתרים שונים לפני שבחרה במחנה קוק כאזור מתאים מאותם סיבות שהצבא מצא כמתאימים ב־1941. מלבד הסיבות שמצא הצבא ב־1941 הייתה גם הסיבה המרכזית שהטילים נורו לעבר האוקיינוס השקט ולא עברו מעל אזורים מאוכלסים. האזור נמצא מתאים גם לשיגורי לוויינים למסלול קוטבי על ידי שיגורם לעבר הקוטב הדרומי, מסלול נקי מיבשת עד לאנטארקטיקה.
בספטמבר 1956 מזכיר חיל האוויר האמריקאי קיבל את המלצות הוועדה. מספר שבועות לאחר מכן ב־16 בנובמבר 1956, מזכיר ההגנה של ארצות הברית הורה לצבא האמריקאי להעביר 64,000 דונם בצפון מחנה קוק לרשות חיל האוויר האמריקאי, לשימוש כמחנה אימונים ובסיס שיגורים. ביוני 1957, צפון מחנה קוק נקרא מחדש בשם בסיס חיל האוויר קוק (Cooke Air Force Base), וב־21 ביוני הועבר לחיל האוויר, שלמעשה היה נוכח שם מפברואר והקים שם את טייסת התמיכה 6591. תפקידו הראשון של הבסיס היה לשמש כמחנה אימונים לטייסות טילי הPGM-17 Thor, SM-65 Atlas וה־HGM-25A Titan I, וכבסיס לשיגור טיל האטלס במקרה של מלחמה.
המראה שפגשו אנשי חיל האוויר הראשונים שהגיעו לבסיס היו מבנים רעועים מתקופת מלחמת העולם השנייה ועשבים שוטים שגדלו בכל מקום. הכבישים, שהיו בעיקר שבילי חצץ ועפר היו זקוקים לשיפץ נרחב. באפריל 1957 החלו עבודות השיפוץ ועבודות הבנייה במקום. בשנתיים שבאו לאחר מכן, מתקני שיגור ומתקני בקרה החלו לצוץ, והנוף שינה את פניו למראה של בטון ופלדה בכל מקום. בניינים ישנים שופצו וחדשים נבנו, כולל מתחמי הדיור של המשפחות הצבאיות. הבנייה כבר הייתה בעיצומה כאשר חיל האוויר קיים את הטקס המסורתי של העלייה לקרקע ב־8 במאי 1957.
כדי להפעיל את בסיס חיל האוויר קוק, הופעלה קבוצת הבסיס 392 שהחליפה את טייסת התמיכה 6591 ב־15 באפריל 1957. עם הפעלת כנף הטילים האסטרטגית 704 (טילי אטלס) ב־1 ביולי, סופחה קבוצה 392 לכנף. הייתה זו כנף הטילים הבליסטיים הראשונה של חיל האוויר. ב־16 ביולי, דיוויזיית הטילים ה־1, שהופעלה שלושה חודשים קודם לכן באינגלווד, קליפורניה, עברה לבסיס חיל האוויר קוק כדי לפקח על פעולות הכנף. במהלך תקופת הכשרה זו שני ארגונים אלו היו מעורבים בתכנון פעולות טילים ותוכניות האימונים. הזוויזיה הועברה לאחר מכן לאחריות מחלקת הטילים הבליסטיים של חיל האוויר (AFBMD) באינגלווד שהייתה תחת פיקוחה של מפקדת המחקר והפיתוח האווירי (ARDC) בבסיס חיל האוויר אנדרוס במרילנד.
שיגורי הלוויינים הרוסיים ספוטניק 1 למסלול ב־4 באוקטובר 1957 וספוטניק 2 חודש לאחר מכן שנשא בתוכו כלבה, גרמו להשלכה צבאית ולפיתוח מואץ ומיידי של תוכנית הטילים של חיל האוויר האמריקאי. כחלק מן ההאצה, ב־23 בנובמבר 1957, אישר משרד ההגנה שיגור טילים בליסטיים בעיתות שלום, מבסיס ח"א קוק. חיל האוויר העביר את האחריות על בח"א קוק מידי ARDC לידי פיקוד האוויר האסטרטגי (SAC) ב־1 בינואר 1958. יחד עם ההעברה, SAC קיבלה לידיה את השליטה בשלושת הארגונים שהיו בידי ARDC ואת האחריות להשגת יכולת מבצעית ראשונית (IOC) עבור כוח הטילים המתהווה של חיל האוויר. משימתם הייתה גם לאמן צוותי שיגור.
הארגון מחדש התיר ל־ARDC לשמור על האחריות להפעלת האתר, לנמשיך במחקר, בבדיקות ובפיתוח בדיקות הטילים הבליסטיים. פעילויות אלו בוצעו על ידי משרד שדה של AFBMD שהוקם בבח"א קוק מיד לאחר השינויים בינואר 1958. שיגורים לחלל היו צריכים להעשות על ידי SAC ו־ARDC יחד. עם זאת, מרבית פעילויות אלו בוצעו בסופו של דבר על ידי ARDC. שתי המפקדות, ששיתפו פעולה יחד בבסיס קוק, פיתחו מערכת יחסים קרובה ומתורבתת שפרחה ב־35 השנים שלאחר מכן.
ב־12 בפברואר 1958, מחלקת ההגנה העבירה את האחריות המנהלתית של יופיטר IRBM מהצבא לחיל האוויר. מטה SAC העביר את טייסת הטילים האסטרטגית 864 (יופיטר IRBN) מאלבמה לבח"א קוק. באפריל, מטה SAC הפעיל את טייסת הטילים האסטרטגיים 576 (טילים אטלס בליסטיים) מבח"א קוק. הייתה זו הטייסת הבליסטית הראשונה של SAC והטייסת הראשונה של טילי אטלס. בתחילה, הטייסת כללה שני מתקני שיגור לטילי אטלס D (רכים) שנקראו 576A ו־576B. בחודש יולי, החלו בבניית מתקן הניסויים לטיטן 1, ובאוגוסט הגיע טיל התור הראשון לבח"א קוק.