stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפלדורן (כדורגל)
היסטוריה

המועדון נוסד ב-25 בפברואר 1913 כ"אפלדורן מועדון הנמנעים תמיד אגודת כדורגל" שמה של האגודה נגזר ממטרת הבסיס שהיא ארגון של מתנזרים מאלכוהול (אנ').
הקבוצה שיחקה מהקמתה ועד להקמת הליגות המקצועניות באליפות הולנד וב-1938 הצליחה להגיע להישג שיא כאשר העפילה לגמר הגביע ההולנדי אך הובסה בו בתוצאה 1–4 מול ו.ס.ו.
לקראת הקמת מערך הליגות המקצועניות שיחקה הקבוצה בדרג הראשון של אליפות הולנד אך בעונת 1954/55 שהייתה עונת החלוקה לדרגים לפני עונת המבחן, סיימה הקבוצה בתחתית הליגה וירדה לדרג ה-2, זו הייתה עונתה האחרונה בליגה הראשונה. עם הקמת הליגות המקצועניות הפך הדרג ה-2 לליגה השלישית. בעונת 1955/56 לא התקיימה תחרות בדרך לקבוצות בליגה השלישית ובסיומה הוחלט כי הקבוצה תוכל להצטרף לליגת המשנה מהעונה הבאה: עונת 1956/1957. את עונתה הראשונה בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-15 מ-16 קבוצות אך במרחק של 8 נק' ונשארה בליגה. הקבוצה המשיכה לשחק בליגת המשנה עד לסיום עונת עונת 1961/1962 אז הוחלט על שינוי מבנה הליגות וארגון מחדש בצורה של צמצום מספר הקבוצות בליגה מ-36 ל-16 בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-8 ועקב כך נשרה לליגה ה-3.
מעונת 1962/63 ועד 1970/71 שיחקה הקבוצה בליגה ה-3 שנחשבה אז לחלק ממערך הליגות המקצועניות, היא הצליחה להעפיל פעמים לפלייאוף העלייה אך כשלה להעפיל לליגת המשנה, ובסיום עונת 1970/71 בעקבות ביטול הליגה השלישית כליגה מקצוענית, בוטל רישיון הקבוצה והיא הפכה לקבוצה חובבנית.
מתחילת שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80 שיחקה הקבוצה ברמה הנמוכה של הכדורגל החובבני, אך בסוף שנות ה-80 הוחלט במועדון על כיון חדש והוחלט על ניסיון חזרה לליגות המקצועניות, בסוף שנות ה-90 הצליח המועדון להעפיל לליגה ה-3 והבכירה במערך הליגות החובבניות ובעונת 2001/02 הצליחה המועדון לזכות באליפות הליגה ה-3 והגיש בקשה להעפיל לליגת המשנה. לאחר שנת המתנה אושרה הבקשה ביולי 2003 וב-2003/2004 חזר המועדון לליגת המשנה.
בשנים הבאות הייתה הקבוצה לקבוצת מרכז טבלה לרוב אך הצליחה להעפיל פעמיים לשלב הפלייאוף על הכרטיס לליגת העל, פעם אחת ב-2006 כשסיימה במקום ה-10 אך הצליחה לזכות בכרטיס דרך פלייאוף הדירוג ופעם אחת כשסיימה במקום ה-6.
ב-2011/2012 סיימה הקבוצה במקום האחרון אך הועלתה למקום ה-17 לאחר שליריבתה בתחתית אמן הורדו 6 נק'. אומנם לא היו בעונה זו יורדות מן הליגה אך הקבוצה נקלעה למשבר כלכלי חמור לאחר שתוכנית הניהול של הקבוצה שכללה בין היתר שיתוף פעולה נרחב עם ויטסה ארנהם ותהליך של רכישת אצטדיון כדורגל חדש בעיר, הקבוצה הצליחה להעמיד תקציב לעונת 2012/13 אך בינואר 2013 לא הצליחה להעמיד את הביטחונות והתשלומים עליהם התחייבה ועקב כך בוטל רישיון הליגה המקצוענית של הקבוצה, הנקודות שצברה נמחקו והיא נגרעה מהליגה עם חובות של למעלה מ-400 אלף יורו למס ההכנסה ההולנדי, אוהדי הקבוצה פתחו בקמפיין מימון המונים אך הצליחו לגייס רק 20 אלף יורו.
לאחר פשיטת הרגל של המועדון המקצועני, הוחלט כי הקבוצה תתקיים במתכונת חובבנית הודות לתרומה של משקעים חיצוניים והקבוצה החלה לשחק בליגת ה-8 ממנה העפילה לליגה ה-3 בה היא משחקת כיום.
הישגים

הגביע ההולנדי
סגנית (1) 1937/38
אליפות הליגה ה-3
אליפות (1) 2001/02
אנדי באקלי

| --- | --- |

באקלי בנובמבר 2011
 לידה:  13 בפברואר 1965 (בן 59) סיילם (מסצ'וסטס), ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד  תיכון פיין קרסט 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדי פ. באקלי (באנגלית: Andy Buckley; נולד ב-13 בפברואר 1965) הוא שחקן קולנוע, תסריטאי וסוכן בורסה אמריקאי. תפקידו המוכר ביותר הוא כדייוויד וואלאס בסדרה המשרד, לצד סטיב קארל.
ביוגרפיה

הוא נולד בפברואר 1965 בסיילם, מסצ'וסטס לברברה ג' ולאנדרו פ. באקלי. יש לו שני אחים ואחות אחת. הוא למד בבית הספר פיין קרסט שבפלורידה ואחר כך למד לתואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד, שבעמק הסיליקון, קליפורניה. לצד לימודי התואר הוא למד משחק קומי והצטרף לקבוצת הקומיקאים "The Groundlings", לצד מליסה מקארתי ודקס שפרד.
באקלי נשוי למאמנת השחקנים ננסי בנקס ולהם 2 ילדים. הם מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
משחק

לאורך השנים הוא הופיע במגוון סרטים ותוכניות טלוויזיה וכן שימש כתסריטאי, מאז 1990. סרטו הראשון היה Body Wave מ-1992, בו שיחק בדמות שנקראה בשמו (באקלי).
בשנת 1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מלרוז פלייס" בתור טוני. לאחר שנתיים שיחק בסרט "היום הגדול", בו שימש גם כתסריטאי. ושיחק סדרה הקומית "ג'ק וג'יל", בסדרת הדרמה "הבית הלבן" וגם בסדרת המשטרה "זירת הפשע".
בשנת 2002 שיחק בסדרה "NYPD Blue" בדמותו של מייק.
בין 2006 ל-2013 שיחק בסדרה הקומית "המשרד" בתור דייוויד וואלאס, הבוס של מייקל (סטיב קארל) עד לרכישת "דאנדר מיפלין" על ידי "סייבר". תפקיד זה הפך למזוהה ביותר עמו[דרוש מקור].
ב-2009 שיחק בסדרת המתח "CSI: מיאמי". שנה לאחר מכן שיחק בסרט "החבר'ה האחרים" של הבמאי אדם מקיי.
ב-2011 שיחק בסרט אלווין והצ'יפמאנקס 3 בתור קפטן קורלי. באותה שנה החל לשחק למשך שלוש עונות בסדרה משחק השקרים בתור הרופא טד מרסר. בשנה שאחריה הופיע בסדרה ויפ בתפקיד אורח.
ב-2013 הופיע בסרט עצבניות אש. באותה שנה שיחק במשפחה בהפרעה ובסדרת הקומדיה הליגה. ב-014 הופיע בסרט הקומי "איך להיפטר מהבוס 2", בסרט "תשאלו כל דבר", וגם בפרק אחד בסדרה "עמק הסיליקון" בתור קארל פלמינג.
ב-2015 שיחק בסרט המדע הבדיוני של קולין טרוורו "עולם היורה" את סקוט מיטשל, בעלה של קרן מיטשל (ג'ודי גריר). ושיחק בסרט העצמאי "לשרוף את בודהי" לצד וירג'יניה מדסן. באותה שנה דיבב את ד"ר מילר בסדרה "אבא אמריקאי, ושיחק בסדרה "קז'ואל" בתור פול שמידט. והחל לשחק בסדרה הקומית "אמא יוצאת דופן" ברשת בראבו, למשך 3 עונות, ושיחק בתפקיד חוזר של ריצ'רד אליה בסדרת האקשן "צוות עקרב" ברשת CBS.
ב-2016 שיחק בסדרה "פילדלפיה זורחת" בתור אנדי. שנה לאחר מכן הופיע בסרט "ליידי בירד" של גרטה גרוויג והופיע כסוכן FBI בסדרה "תרגיע".
ב-2018 הופיע בסרט הקומדיה "אפטר פרטי" וגם בסדרה הקומית "ויל וגרייס" ובסדרת הדרמה "מוקד 911". באותה השנה השתתף גם בסדרה "חסרי בושה", בתפקיד רנדי, בעלה של ד"ר אינגריד ג'ונס, פסיכותרפיסטית הסובלת מהפרעות נפש קשות (מגולמת על ידי קייטי סגל).
ב-2019 שיחק בתפקיד קטן בסרט הדרמה "פצצה", בכיכובן של ניקול קידמן ושרליז ת'רון. בנוסף, שיחק בסרט "מיליון רסיסים קטנים" שמבוסס על הספר באותו שם מאת ג'יימס פריי.
בשנת 2020 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "Most Guys Are Losers", המבוסס על ספרו באותו שם מאת מארק ברזינס.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "פובאר" של נטפליקס.
אנדזיג

לוח מודעות עם סיסמאות נאציות בצפון טרנסילבניה, אוגוסט 1944.
אנדרטת זיכרון באתר תעשיות הברזל בפלקלינגן המנציח את אלו שנאלצו לבצע "עבודות כפייה למען הניצחון הסופי של גרמניה".
אנדזיג (בגרמנית: Endsieg) הוא ביטוי גרמני שמשמעותו "ניצחון סופי", אשר השתרש בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה כמושג מרכזי בתוך האידאולוגיה הנאצית. המושג גילם את הרעיון של ניצחון אולטימטיבי ומכריע של גרמניה. נעשה שימוש נרחב במושג זה בתעמולה וברטוריקה כדי לשמור על המורל, לעורר השראה ולשמור על התפיסה של הצלחה בלתי נמנעת, למרות נסיבות מאתגרות ותבוסות הולכות וגדלות.
השימוש במושג החל בגרמניה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. לנוכח תבוסתה המתקרבת של גרמניה במלחמה זו, הסופר והעיתונאי קרל קראוס תיאר באירוניה באוקטובר 1918 את המצב חסר התקווה בגרמניה כ"לפני הניצחון הסופי". גם הפעילה המרקסיסטית רוזה לוקסמבורג השתמשה במושג זה. אדולף היטלר השתמש במושג זה בשנת 1924 בספרו "מיין קאמפף".
השימוש במושג במהלך מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה שימש המושג "אנדזיג" כחלק מהתעמולה הנאצית, והקרין דימוי של ניצחון מובטח בקרב לאוכלוסייה הגרמנית ולתומכי הנאצים. הוא שימש כלי מוטיבציה להגברת המורל, ועורר תחושת נחישות ומחויבות בקרב חיילים ואזרחים כאחד.
נאומיו ומנגנון התעמולה של היטלר הדגישו מאוד את רעיון ה"אנדזיג", והציגו אותו כהכרח אידאולוגי וכמטרה סופית שעל כל המאמצים להיות מופנים אליה. המונח היה קשור לחזון העתיד שבו גרמניה הנאצית הופיעה כמעצמה דומיננטית שאין דומה לה, אשר תשיג שליטה וסמכות מלאה על אירופה ואולי גם מעבר לה וזאת כחלק מהסדר החדש שתכנן היטלר באירופה ובעולם כולו.
אולם, המציאות של המצב הצבאי סתרה את התיאור המנותק מהמציאות הזה. ככל שהמלחמה התקדמה, התהפכו היוצרות נגד גרמניה ובעלות בריתה במדינות הציר. תבוסות צבאיות, אתגרים לוגיסטיים והכוח הגובר של כוחות בעלות הברית הובילו לירידה הדרגתית במעמדה הצבאי של גרמניה הנאצית. למרות התעקשותו של היטלר על המושג "אנדזיג", ההפסדים ההרסניים שספג צבא גרמניה, הלחץ הכלכלי וההתקדמות של בעלות הברית הטילו צל על היתכנותו של ניצחון מכריע שכזה.
קרב סטלינגרד שנערך בחורף 1942-1943 הייתה אחת מנקודות המפנה המרכזיות במלחמה והייתה לסימן כישלון משמעותי עבור הצבא הגרמני. סדרת התבוסות שלאחר מכן בחזית המזרחית, יחד עם פלישת בעלות הברית לנורמנדי ב-1944 וכן התרחקותה של איטליה מגרמניה בעקבות נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה ופלישת בעלות הברית לסיציליה, הדגישה את שברירותה של גרמניה הנאצית של ואת קריסתה הקרבה.
ככל שהמלחמה התקדמה, כוחות בעלות הברית צברו תאוצה, ודחקו לאט אך בהתמדה את כוחות הציר בכמה חזיתות. המערכות הצבאיות באירופה ובאוקיינוס השקט הוכיחו את החוזק והאחדות הגוברים בין מדינות בעלות הברית.
בסופו של דבר, המלחמה הגיעה לשיאה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית במאי 1945 עם חתימת הסכם הכניעה של גרמניה הנאצית. החלום על "אנדזיג" התנפץ, כאשר גרמניה עמדה בפני תבוסה וכיבוש על ידי כוחות בעלות הברית.
הערות שוליים

↑  Karl Kraus: "Glossen" In: Die Fackel, 20/15. Oktober 1918, S. 149
↑  Rosa Luxemburg: Die Ordnung herrscht in Berlin. In: Die Rote Fahne Nr. 14 vom 14. Januar 1919
↑  Adolf Hitler: Mein Kampf, München 1933, S. 69
↑  ARD: http://kriegsende.ard.de/pages_std_lib/0,3275,OID1146474,00.html. Retrieved on 29 April 2006 (אורכב 01.02.2009 בארכיון Wayback Machine)
אסטון מרטין ראפיד

| --- | --- |

אסטון מרטין ראפיד
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אסטון מרטין
 שנות ייצור:  2010 – הווה
 מודל קודם:  אסטון מרטין לגונדה
 אורך:  5,019 מ"מ
 רוחב:  1,928 מ"מ
 גובה:  1,360 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,989 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V12
 הילוכים:  6 הילוכים  8 הילוכים לראפיד S
אַסְטוֹן מַרְטִין רַאפִּיד (באנגלית: Aston Martin Rapide) היא מכונית ספורט סלון (sports saloon) בעלת ביצועים גבוהים מבית מותג היוקרה אסטון מרטין. עד יציאת רכב הפנאי אסטון מרטין DBX לשווקים, הראפיד הייתה המכונית היחידה של החברה אשר התאימה לשימוש משפחתי.
רקע

בשנת 2006 הציגה אסטון מרטין את ראפיד, מכונית קונספט סלון ספורטיבית, בתערוכת הרכב הבין-לאומית של אמריקה הצפונית בדטרויט. מילולית, פירוש המילה "Rapide" הוא "מהיר". שם זה נובע מלגונדה ראפיד (Lagonda Rapide) מכונית סלון עם ארבע דלתות וארבעה מושבים שיוצרה על ידי לגונדה (אנ'), חברה שהתאחדה עם אסטון מרטין בשנות ה-40. הראפיד החדשה היא מכונית הסלון הראשונה בחברה עם מרכב פסטבק בעל 4 דלתות, מאז ייצור האסטון מרטין לגונדה שהופסק ב-1990. זאת כדי לתת מענה לפלח השוק אשר נשלט על ידי פורשה פאנאמרה ומזראטי קוואטרופורטה, אך גם כתחרות למכוניות הפאר הרגילות בקטגוריה כמו מרצדס-בנץ S-קלאס וב.מ.וו סדרה 7.
גרסת הייצור הוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-2009. המכירה החלה בתחילת 2010, ובמאי אותה שנה יצאו המכוניות הראשונות מפס הייצור.
דגמים > ראפיד (2010–2013)

הראפיד מונעת על ידי מנוע V12 בנפח 5,935 סמ"ק, בעל הספק מרבי של 477 כוחות סוס ומומנט של 600 ניוטון מטר. המכונית מבוססת על הנעה אחורית ובעלת תיבת הילוכים אוטומטית Touchtronic II עם 6 הילוכים. היא יכולה להגיע למהירות מרבית של 303 קמ"ש ולהאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש תוך 5.1 שניות. מחיר השיווק הראשוני באירופה עמד על כ־150,000 פאונד, שהיו אז כ-916,000 שקלים.
הגימור הסטנדרטי של הראפיד כולל הגה עם הטיה טלסקופית, פנסי מתכת הליד ופנסי LED אחוריים. היא מתקשטת בעיטורי עור ועץ אגוז הדגשות מתכתיות; למושבים הקדמיים מערכת כוונון חשמלית עם זכרו העדפות אישי. בנוסף ברכב מצורפת מערכת מיזוג אוויר, בלוטות'; רדיו לווייני (בארצות הברית בלבד); עם קישוריות USB ואייפוד. בנוסף מערכת השמע בגרסה הסנטרדטית היא מבית באנג אנד אולופסן (אנ') ולה 16 רמקולים, שניים מהם יוצאים מלוח המחוונים עם הפעלת המערכת.
הראפיד נבנתה על פלטפורמת אסטון מרטין VH ‏(Aston Martin VH platform). היא מבוססת על שלדה מוארכת של אסטון מרטין DB9, וגם מבחינה עיצובית היא דומה ל-DB9, אך נותנת מענה לצורכי הלקוחות כמו פתרון לבעיית המרחב.
תחילה המכוניות יוצרו במפעל ייעודי במתקן מגנה שטייר אשר בגראץ, אוסטריה, שם תוכנן כי המפעל ייצר 2,000 מכוניות בשנה. אולם לאחר שהמכירות לא עמדו ביעדי הייצור, בשנת 2012 הופסק הייצור במפעל, 6 שנים מוקדם מהצפוי, והוא הועבר לאנגליה. באנגליה קצב הייצור השנתי ירד לכ־1,250 יחידות.
דגמים > ראפיד S

אסטון מרטין ראפיד S בתל אביב
בשנת 2013 הראפיד עברה מתיחת פנים ונוספה האות S לשם הדגם. לצד העדכון העיצובי, מנוע ה-V12 הוחלף לגרסה החדשה של היצרן בעלת 558 כוח סוס - 62 קג"מ. בשנת 2014 הוצג עדכון נוסף, ובו תיבת הילוכים חדשה עם 8 הילוכים, במקום 6 הילוכים קודם לכן, והגדלת הספק המנוע ל-560 כוח סוס. ביחס לראפיד המקורית, נרשם שיפור משמעותי בביצועים – 4.4 שניות במיאוץ הקלאסי ל-100 קמ"ש ומהירות מרבית של 320 קמ"ש, לעומת 5.3 שניות ו-303 קמ"ש (בהתאמה) טרום העדכון.
דגמים > ראפיד E

בשנת 2015, דווח כי אסטון מרטין עובדת על גרסה חשמלית לחלוטין של הראפיד. בתערוכת הרכב של פרנקפורט לשנת 2018 אישרה החברה את הדיווחים וכי הדגם, אשר ייקרא ראפיד E, אושר לייצור ותיכנס לייצור ברבעון האחרון של 2019. הראפיד E תוכננה להתחרות ברכבי הסלון החשמליים, בייחוד בפורשה טייקאן.
155 יחידות דוגמאות של הדגם יוצרו במתקן הייצור הייעודי של אסטון מרטין הממוקם בסנט את'אן, ויילס, שם מיוצרים דגמי הלגונדה החשמליים עתידיים. ויליאמס הנדסה מתקדמת סיפקה סיוע במחקר ופיתוח בתהליך הבנייה והבדיקה של האב טיפוס, תוך מעורבות קרובה של לקוחות מעוניינים.
דגמים > ראפיד AMR

ביוני 2018, אסטון מרטין חשפה את ראפיד AMR, ווריאציה בעלת הביצועים הגבוהים של הראפיד. ראשי התיבות AMR הן של "Aston Martin Racing", קרי "אסטון מרטין מרוצים". הדגם מצויד במנוע V12 בנפח 5.9 ליטר המפיק 595 כוחות סוס, 43 כוחות סוס יותר מהראפיד S, הודות לזרימת אוויר טובה יותר למנוע ותוכנת כיול חדשה. מערכת היניקה והפליטה הוחלפה ומחשב ניהול המנוע עודכן. המומנט נותר זהה ועומד על 64.2 קג"מ. הראפיד AMR יכול להאיץ מ-0–100 קמ"ש ב-4.4 שניות ולמהירות מרבית של 330 קמ"ש.
תיבת ההילוכים האוטומטית בעלת 8 הילוכים קיבלה גם היא כיול מחדש כדי לשפר את לתזמון העברות ההילוכים. המכונית מגיעה כסטנדרט עם צמיגי מישלין "פיילוט סופר־ספורט" וחישוקי סגסוגת בקוטר 21 אינץ', החישוקים הגדולים ביותר שהותאמו אי פעם לאסטון מרטין. הדגם החדש כולל מערכת בלימה קרמית מקרבון פיבר עם שישה קליפרים מלפנים וארבעה קליפרים מאחור, הכוללים רוטורי בלמים של 400 מ"מ מלפנים ו-360 מ"מ מאחור. לאסטון מתלים קשיחים יותר שהנמיכו את המרכב בסנטימטר עם בולמי זעזועים אדפטיביים.
עיצובית, המכונית כוללת גריל קדמי חדש, פנסי ערפל, "חצאית" צד, דיפיוזר אחורי, בגאז' עשוי סיבי פחמן, ספוילר קטן בקצה תא המטען, רביעיית מפלטים, ותוספת פס ירוק זרחני לאורך הרכב. עיצוב הפנים כולל הגה של "אסטון מרטין One-77", לוח מחוונים מותאם אישית יחד עם לוגואים ומגוון צבעים. בתא הנוסעים יש מושבי ספורט תומכים בריפוד אלקנטרה, גימורי קרבון ונגיעות צבע זרחני.
ייצור הדגם הוגבל ל־210 דגמים בלבד.
הערות שוליים

↑  רן סגל, אסטון מרטין מצטרפת לחגיגה עם רכב פנאי חדש, באתר ynet, 14 בנובמבר 2018
1 2 3  אסטון מרטין ראפיד, במגזין אוטו
1 2  רועי צוקרמן, אסטון מרטין תחזיר לחיים את לגונדה, באתר ynet, 1 בספטמבר 2008
↑  Aston Martin Officially Unveils the Four-Door Rapide, Automoblog, ‏2 באוגוסט 2009
↑  Pal Tan First Aston Martin Rapide rolls out from Austrian factory at PaulTan.org, 10 May 2010
1 2  רועי צוקרמן, 303 קמ"ש עם כל המשפחה: אסטון מרטין ראפיד, באתר ynet, 24 בספטמבר 2009
↑  "First Drive: 2010 Aston Martin Rapide". MotorAuthority.com. אורכב מ-המקור ב-2013-01-29.
1 2  אלי שאולי, ז'נבה, "העיקר שנקדים את פורשה", באתר ynet, 15 במרץ 2006
↑  ג'ונתן קליין, 2016 Aston Martin Rapide S Review, באתר "מוטור טרנד", ‏4 במרץ 2016 (באנגלית)
↑  Julian Rendell, Rapide production cut back, באתר Autocar, ‏4 במאי 2011 (באנגלית)
1 2 3  ניר בן זקן, אסטון מרטין ראפיד AMR - כי רגילה בטח משעממת אתכם, באתר ynet, 14 ביוני 2018
מכונית הקונספט של אסטון מרטין ראפיד בתערוכת הרכב הבין-לאומית של אמריקה הצפונית, 2006
אסטון מרטין ראפיד AMR‏, 2019
אלסון

אלסון פלקאו דה סילבה (בפורטוגזית: Élson Falcão da Silva; נולד ב-16 בנובמבר 1981 בריו קוארטו אראגואיה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים > בברזיל

הקשר ההתקפי התחיל את הקריירה שלו ב-1999 בפ.צ. איטואנו. בשנים 2000 ו-2002 הושאל לויטוריה סלבדור. ב-2003 אלסון עלה דרגה במעבר לפלמיירס.
קריירת מועדונים > שטוטגרט והשאלות לברזיל

בחורף עונת 2004/05 עבר לשטוטגרט הגרמנית. בבונדסליגה אלסון לא הצליח לקבל מקום בהרכב; עד 2005 הוא שיחק רק 3 פעמים במדי הקבוצה. בשל כך ב-31 באוגוסט לקראת סגירת חלון ההעברות הושאל השחקן לפונטה פרטה הברזילאית.
בין יולי 2006 ליולי 2007 שיחק בהשאלה בקבוצה ברזילאית נוספת - קרוזיירו. בקיץ 2007 הושאל אלסון שוב, הפעם לגויאס. בחורף חזר לשטוטגרט ושם שיחק בקבוצת הנוער כדי להישאר בכושר. באוגוסט 2008 חזר באופן מפתיע לקבוצה הבוגרת. ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול הרטה ברלין, הייתה זו הפעם הראשונה שהוא שיחק בבונדסליגה מאז ה-21 במאי 2005. את שערו הראשון בגרמניה הבקיע ב-1 במרץ 2009 בניצחון 0–2 על קרלסרוהה. במשחק הבית הבא של קבוצתו מול בורוסיה דורטמונד אלסון כבש את השער ה-43000 בהיסטורית הבונדסליגה. ב-15 באוגוסט 2009 עשה צמד במשחק בית מול פרייבורג, את אחד מהשערים הוא הבקיע מ-35 מטרים.
ב-10 באפריל האריך את החוזה שלו עם שטוטגרט עד ליוני 2011.
קריירת מועדונים > הנובר 96

ב-1 בפברואר 2010 הושאל להנובר 96 עד סוף עונת 2009/10. למרות הפציעות שבגללן שיחק רק 7 משחקים במדי הקבוצה, הוא עדיין תרם חלק משמעותי להנובר. במחזור ה-25 הבקיע אלסון בניצחון 0–1 על פרייבורג את אחד השערים הכי חשובים של קבוצתו. במחזור האחרון הנובר ניצחה 1–2 וסיימה בניצחון זה סדרה איומה של 9 הפסדים ו-13 משחקים ברציפות ללא ניצחון. היה זה גם הניצחון הראשון של הנובר מאז מותו של רוברט אנקה ב-10 בנובמבר 2009.
קריירת מועדונים > חזרה לשטוטגרט

בתום השאלתו סוכם בין שטוטגרט להנובר מעברו של הברזילאי להנובר. הוא היה אמור לחתום חוזה לשנתיים, אך בשל תוצאות לא מספקות של בדיקה גופנית לא בוצע המעבר. לפי דברי המועדון משטוטגרט, אלסון היה עוד בשיקום מהפציעה שקיבל בעונה הקודמת בהנובר.
ב-1 בדצמבר ערך את הקאמבק שלו בשטוטגרט במשחק הליגה האירופאית מול יאנג בויז.
אחרי עונת 2010/11 עזב אלסון את שטוטגרט.
קריירת מועדונים > רוסטוב

באוגוסט 2011, אחרי שנה של שיקום מפציעה קשה, חתם אלסון חוזה עם רוסטוב הרוסית לשנתיים וחצי. משחק הבכורה שלו ברוסטוב נערך ב-6 באוגוסט מול וולגה ניז'ני נובגורוד כאשר הוא נכנס כמחליף, המשחק הסתיים 0–1 לזכות רוסטוב.
תארים

אליפות סאו פאולו בכדורגל - 2002 (איטואנו)
ליגה ב' הברזילאית - 2003 (פלמיירס)
אסף יחזקאלי

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1972 (בן 51) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מעסיק:  חברת החדשות
 תחום סיקור:  חדשות חוץ
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  AssafYNews
 
אסף יחזקאלי (נולד ב-21 בנובמבר 1972) הוא עיתונאי ישראלי, כתב חדשות חוץ ועורך במהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות.
ביוגרפיה

יחזקאלי נולד בגבעתיים ולמד בתיכון שמעון בן צבי. סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת ובמדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ב־1998.
ב־1997 הצטרף לרשות השידור ובשנים 1997–2000 היה תחקירן במהדורת חדשות הלילה "מהיום למחר" של חטיבת החדשות בערוץ הראשון. בשנים 2000–2003 היה עיתונאי בדסק חדשות החוץ, ב־2003 היה עורך וכתב "מבט". בשנים 2004–2007 שימש כתב בדסק החוץ של חדשות ערוץ 2. בשנים 2010–2015 שימש גם ככתב מגזין וכעורך משנה במהדורה המרכזית.
במסגרת עבודתו העיתונאית סיקר בין היתר את הניסוי במאיץ החלקיקים בשווייץ ב־2008 ואת ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל ב־2014, סיקורים אשר זכו לביקורת במגזין התקשורת העין השביעית.
הערות שוליים

↑  אביב הורביץ, אסף יחזקאלי עובר, עדי פולק עורכת, באתר TheMarker‏, 14 במרץ 2004
↑  mako חדשות, אסף יחזקאלי, כתב חדשות החוץ, באתר נבחרת החדשות
↑  יקי מנשנפרוינד, נכשלו בניסוי, באתר העין השביעית, 18 בספטמבר 2008
↑  אלעד מן, פחות צדיקים מהאפיפיור, באתר העין השביעית, 27 במאי 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמיתי מנדלסון

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1969 (בן 54) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מקצוע:  אוצר
 מעסיק:  מוזיאון ישראל 
 תפקיד:  אוצר בכיר לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
 תקופת כהונה:  2006-
 
אמיתי מנדלסון (נולד ב-20 בדצמבר 1969) הוא אוצֵר אמנות. החל מסוף שנת 2006 משמש כאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל בירושלים.
ביוגרפיה

מנדלסון נולד וגדל בירושלים. הוא בנו של ההיסטוריון עזרא מנדלסון. הוא למד בבית הספר הניסויי ירושלים. הוא סיים תואר ראשון ושני בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ולימודי מוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה שם עבד בגלריה האוניברסיטאית וכן כעוזר לאוצרת במוזיאון חיפה לאמנות. את עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "דמותו של ישו באמנות הישראלית" כתב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.  
בשנת 1995 החל את עבודתו במוזיאון ישראל כעוזר לאוצר לאמנות ישראלית יגאל צלמונה. ב-2006 מונה לאוצר המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל. בשנת 2010 אצר את תצוגת קבע של אמנות ישראלית במוזיאון יחד עם יגאל צלמונה. ב-2015 אצר את תצוגת הקבע הנוכחית במוזיאון.
מנדלסון מתגורר בירושלים עם משפחתו.
תערוכות שאצר

1999 שולחן לשניים: אברהם אופק ומיכה אולמן, בית טיכו, ירושלים (הוצג גם במוזיאון מאנה-כץ, חיפה) [קטלוג]
2001 אהבה ממבט ראשון. אמנות ישראלית מאוסף ורה, סילוויה וארטורו שוורץ [קטלוג]
2002 מעבר לכחול, עופרה צימבליסטה במוזיאון מגדל דוד, מגדל דוד, המוזיאון לתולדות ירושלים [קטלוג]
2003 לנוכח הממשי, ציורים מובחרים של בוגרי הסדנא לציור ורישום, ירושלים, בית האמנים, ירושלים [קטלוג]
2004 חזון מיכאל: יצירתו של מיכאל סגן-כהן, 1976 – 1999, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2005 אורים: ייצוגי אור ביצירות אמנות בעקבות פרויקט עדי, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2006 נביא בעירו: יצירתו המוקדמת של ראובן רובין, 1914 – 1923, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2007 נופי געגוע: מוקדם ומאוחר ביצירתו של אברהם אופק, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2007 מיכל הלפמן: בת-דור, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2008 זמן אמת: אמנות בישראל, 1998 – 2008, מוזיאון ישראל, ירושלים (עם אפרת נתן) [קטלוג]
2011 דומם חי: רודי להמן, פסלי עץ והדפסים, בית טיכו, ירושלים [קטלוג]
2011 אפרת נתן, אוהל, קיר אמן, מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2011 פנס הקסם, רכישות חדשות של אמנות עכשווית, מוזיאון ישראל, ירושלים (עם סוזן לנדאו וטליה עמאר)
2012 דרור דאום, ליקוי מאורות, קיר אמן, מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2012 מרחבים: רכישות חדשות ועבודות מאוסף המוזיאון, מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2012 נלי אגסי: עבודות וידאו, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2012 שדות ראייה: ציורי נוף מאת ישראל הרשברג, מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2013 מיקה רוטנברג, Squeeze, מוזיאון ישראל, ירושלים (דפדפת)
2015 תצוגת הקבע החדשה של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים
2015 מיכה אולמן (חדר האמן, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים
2015 משה גרשוני (חדר האמן, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים
2015 פיטר יעקב מלץ: יום הולך ויום בא, קיר אמן, מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2015 גלעד רטמן, חמש להקות מרומניה, בתוך "6 אמנים 6 פרויקטים", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2015 יצחק דנציגר: (חדר האמן, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים
2016 חגית לאלו: צורה ורוח, (אולם חגית, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2016 זה האיש: דמותו של ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, קטלוג רחב היקף המבוסס על תזת הדוקטורט, (בהוצאת המוזיאון בשיתוף עם הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית)
2017 מרדכי ארדון: (אולם חגית, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים.
2017 בית החיים: הדסה גודלוויכט, Quirini Stamplaia Foundation, Venice, [קטלוג]
2018 ליליאן קלאפיש: מגע יד: (אולם חגית, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
2018 זויה צ'רקסקי: פרבדה: מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2019 אריה ארוך: צורת הדבר, מוזיאון ישראל, ירושלים (עם יונה פישר) [דפדפת]
2019 גלעד אפרת: גוף ציור, מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2019 אוסבלדו רומברג: חדר אמן (אולם חגית, תצוגת הקבע של האמנות הישראלית), מוזיאון ישראל, ירושלים
2020 ראידה אדון: זרות,  מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]
2021 "הבירוקרט: מתן בן כנען ודויד גרוסמן", מוזיאון ישראל, ירושלים [דפדפת]
מאמרים

"על עיוורון, אור וצל, על שלוש עבודות בתערוכת "אורים'", בתוך: אורים: האור בספרות בהגות ובאמנות, עורכים: אמילי בילסקי, אמיתי מנדלסון, אביגדור שנאן, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2005
"תחיית היפה: אמנים ישראלים עכשוויים עוסקים ביופי", פרוטוקולים, היחידה להיסטוריה ותיאוריה, בצלאל, גיליון מס' 3, חורף 2006
"מהאמן כיחיד לאמן כמייצג הקולקטיב: יצירתו המוקדמת של ראובן רובין", בתוך: יחיד ויחד, בהגות, במדע ובאמנות, עורכים: אמילי בילסקי, תמנע זליגמן ואביגדור שנאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2007
"מפגשים בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית", פלטפורמה, כתב עת מכוון לחינוך מוזיאלי, אגף הנוער, מוזיאון ישראל, גיליון 1, אוקטובר, 2012
"Agony and Resurrection : the figure of Jesus in the work of Reuven Rubin", in: Ed. Richard I. Cohen, Jonathan Frankel, Stephani Hoffman, Insiders and Outsiders, Dilemas of East European Jewry, the Littman Library of Jewish Civilization, 2010.
"Israeli Art (entry)", in: The Cambridge Dictionary of Judaism and Jewish Culture, Ed: Judith R. Baskin, Cambridge University Press, 2011
"Jesus of the Sabra Thorns: The Figure of Jesus in Israeli Art", in: Ed. Neta Stahl, Jesus Among the Jews: Representation and Thought, Routledge Jewish studies Series. New York: Routledge, 2012
“Raida Adon: Strangeness, a Conversation between Raida Adon and Dr. Amitai Mendelsohn, Israel Museum’s Senior Curator for Israeli Art” in: Arts, International, online journal, MDPI, 2020
הערות שוליים

↑  אנשי הצוות במוזיאון ישראל, באתר מוזיאון ישראל (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265367105171  GND: 137833342  ISNI: 0000 0000 6662 1863  LCCN: nr2003026953  SUDOC: 18285552X  VIAF: 42122222   WorldCat (עם VIAF): 42122222