stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיראק אל-מנשייה

| --- | --- |

 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז עזה
 נפה:  נפת עזה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  13,838 דונם עות'מאני (1945)
 תאריך נטישה:  1949
 יישובים יורשים:  קריית גת
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  2,010 (1945)
 קואורדינטות:  31°36′17″N 34°46′59″E﻿ / ﻿31.60472222°N 34.78305556°E﻿ / 31.60472222; 34.78305556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) עיראק אל-מנשייה(למפת השפלה רגילה) עיראק אל-מנשייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיראק אל-מנשייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עיראק אל-מנשייה  he עיראק אל-מנשייהhe עיראק אל-מנשייהמפת  __ קריית גת (in English: Kiryat Gat) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון ומדרום: __ מועצה אזורית לכיש (in English: Lakhish Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית יואב (in English: Yoav Regional Council) מדרום, ממערב ומצפון: __ מועצה אזורית שפיר (in English: Shafir Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פינוי הכפר בעת מלחמת העצמאות. פברואר 1949, בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
מוכתר הכפר עיראק אל-מנשייה עם גמאל נאצר
עיראק אל-מנשייה (בערבית: عراق المنشيّة; תעתיק מדויק: עראק אלמנשיה), היה כפר ערבי גדול בשפלה כ-20 קילומטרים ממזרח למג'דל (היום אשקלון), בצד הכביש מג'דל-חברון (היום כביש 35, במיקום של אזור התעשייה של קריית גת). הכפר היה שייך לנפת עזה שבמחוז עזה.
היסטוריה

יש המשערים כי בימי בית שני שכן במקום היישוב היהודי העתיק כפר שחליים. בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל הכפר נקרא בשם מנשיית א-שחלין, ושמו התגלגל ברבות השנים לעיראק אל-מנשייה.
במלחמת העולם הראשונה

בקרבת הכפר הוקמה ב-1915 אחת מתחנות הרכבת הצבאית העות'מאנית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה וב-1917 המנחת הראשון של הטייסת הבווארית ה-304 על אדמת ארץ ישראל.
תקופת המנדט

על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שכלל את נתוני הכפר ביחד עם גת, שטחי אדמותיו היו 17,901 דונם טורקי, מתוכם 13,838 בבעלות פרטית של ערבים, והוא מנה 2,010 תושבים ערבים.
במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות במאי 1948, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ופלישת צבאות מדינות ערב נתפס הכפר על ידי חטיבה 9 של חיל המשלוח המצרי (1948) שהתבססה באזור הכפר והעיירה אל-פאלוג'ה הסמוכה.
ב-16 באוקטובר 1948 עם תחילתו של "מבצע יואב" הותקף חיל המשלוח המצרי. הכוח התוקף הורכב מהגדוד השביעי של חטיבת הנגב ומגדוד הטנקים של חטיבה 8. לכוח התוקף לא היה ניסיון בתקיפה משולבת של חיל רגלים ושריון. כוח הרגלים נתקל בהתנגדות קשה ונאלץ לסגת. המצרים החלו להפגיז את הכוח התוקף בתותחים. תוך זמן קצר נגרמו אבדות כבדות והחלה נסיגה מבוהלת. ארבעה טנקים מסוג "הוצ'קס" נפגעו וגם האחרים יצאו מכלל שימוש.
ב-22 באוקטובר עם סיומו של "מבצע יואב" נותקה חטיבה 9 המצרית משאר הצבא המצרי שהיה בעזה ונשארה בשטח שנודע כ"כיס פלוג'ה". הכיס כלל בחלקו המערבי את העיירה פלוג'ה ובחלקו המזרחי את הכפר עיראק אל-מנשייה.
ב-28 בדצמבר 1948, נר שני של חנוכה, הותקף הכפר עיראק אל-מנשייה על ידי חטיבת אלכסנדרוני במסגרת "מבצע חיסול". ההתקפה נהדפה באבדות כבדות – 87 הרוגים, רובם בני הפלוגה הדתית.
בתחילת 1949 נמצאו בכיס פלוג'ה חטיבה מצרית וכ-3,140 אזרחים ערבים, כ-2,000 מהם היו תושבי הכפרים פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה, והשאר היו פליטים שהגיעו לשם קודם לכן מאזורים אחרים בדרום הארץ. בעקבות חתימת הסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים, פינו המצרים את המובלעת ב-26 בפברואר. בהסכם נקבע שישראל תערוב לביטחונם, לזכויותיהם ולרכושם של האזרחים בכיס, ובנספח של חילופי מכתבים שצורף להסכם, היא התחייבה להתיר לאזרחים להישאר בכפרים אל-פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה. חלק קטן מהם, אולי מאות, רובם פליטים, יצאו מהכיס יחד עם הצבא המצרי או יום או יומיים לאחר מכן.
הם עזבו את הכפר בחסות כוח בינלאומי, ככל הנראה, אונטס"ו.
הרוב המכריע של התושבים נשארו והוטל עליהם שלטון הממשל הצבאי, אולם מספר ימים לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, גרמו יחידות צה"ל למנוסתם של כ-2,000 עד 3,000 תושבים משני הכפרים.
על חורבות עיראק אל-מנשייה נמצא היום חלק מהעיר קריית גת.
ראו גם

מבצע יואב
מבצע חיסול
כיס פלוג'ה
הערות שוליים

↑  Sami Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970 דפים סרוקים באתר פלסטין רממברד המתייחס לעיראק אל מנשיה וגת
↑  החללים נקברו בפלוג'ה ובדצמבר 1949 הועברו לקבורה בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק (חללי עיראק אל-מנשיה הובאו למנוחת עולם, דבר, 9 בדצמבר 1949).
1 2  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 324.
↑   הגר שיזף, מערכת הביטחון מסתירה בכספות מסמכים על הנכבה. זה מה שהם מספרים, באתר הארץ, 4 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413121105171  VIAF: 1563156133186458430001   WorldCat (עם VIAF): 1563156133186458430001
יאספר סילסן

יַאסְפֵּר סִילֶסֵן (בהולנדית: Jasper Cillessen; נולד ב-22 באפריל 1989) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בלאס פאלמאס ובנבחרת הולנד. הוא שיחק 141 משחקים עבור אייאקס בשש עונות, וזכה בתארים רבים, כולל שלוש זכיות בליגה ההולנדית. ב-2016 הוא הצטרף לברצלונה תמורת 13 מיליון יורו. הוא עבר לולנסיה ב-2019, ונשאר במועדון במשך 3 עונות. במאי 2011 קיבל סילסן זימון ראשון לנבחרת הולנד. הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ב-2013 והיה השוער הראשון של הנבחרת כשסיימה במקום השלישי במונדיאל 2014.
קריירה

סילסן החל לשחק כדורגל בגיל 7 שיחק בקבוצה חובבנית מקומית בשם "דה טרפרס", מעיירת הולדתו גרושבק הסמוכה לגבול גרמניה. בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ניימכן. במרץ 2008 חתם על חוזה מקצועני במועדון ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון. את משחקו הראשון בקבוצה הראשונה ערך ב-28 באוגוסט 2010 מול הירנביין לאחר שהשוער הראשון גאבור באבוס נפצע בגבו, סילסן קפץ על ההזדמנות ורשם משחק טוב ונבחר לאיש המשחק. את המשך עונת 2010/2011 העביר בתור השוער הראשון של הקבוצה וגם לאחר החלמתו של באבוס נותר בתפקיד. סילסן נבחר גם לשחקן העונה באחד מגופי התקשורת ההולנדיים. חוזהו בניימכן הוארך עד לשנת 2014 אולם בתחילת עונת 2011/2012 עבר לאייאקס אמסטרדם.
באייאקס התחיל סילסן בעיקר כגיבוי לשוער הראשון קנת' ורמיר, עד שעשה את פריצת הדרך שלו במהלך עונת 2013/2014, ותפס את עמדת השוער הראשון באייאקס. שזכתה באליפות שלישית מאז הגיע לקבוצה וראשונה שבה הוא לוקח חלק משמעותי. בעונה זו סילסן תפס את עמדת השוער הראשון גם בנבחרת הולנד אליה זומן על ידי המאמן לואי ואן חאל, תפקיד שהוא מילא גם במונדיאל 2014 אותו סיימה הולנד במקום השלישי.
ב-25 באוגוסט 2016 הודיע סילסן על הצטרפותו לברצלונה בחשבון האינסטגרם. ב-10 בספטמבר ערך סילסן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לדפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור השלישי בליגה. בשלוש עונותיו בברצלונה סילסן שימש שוער מחליף למארק-אנדרה טר שטגן ומיעט לשחק בלה ליגה. עם זאת, סילסן שיחק באופן קבוע במשחקי גביע המלך הספרדי והיה שותף לשתי זכיות רצופות של ברצלונה בגביע המלך בשנת 2017 ובשנת 2018.
ב-25 ביוני 2019 חתם בולנסיה.
ב-8 באוגוסט 2022 חזר לליגה ההולנדית וחתם במועדון נעוריו ניימכן.
ב-2024 חתם סילסן בלאס פאלמאס מהליגה הספרדית.
תארים

אליפות הולנד: 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014
מגן יוהאן קרויף: 2013
אליפות ספרד (2): 2017/2018, 2018/2019
גביע המלך הספרדי (2): 2016/2017, 2018/2017
הסופר קאפ הספרדי (1): 2018
הערות שוליים

↑  Jasper Cillessen Gelders voetballer van het jaar כתבה באתר ניימכן, 28 באפריל 2011(הקישור אינו פעיל, 10.05.2018)
↑  ‏יספר סילסן חתם בוולנסיה, נטו יעשה את הדרך לברצלונה?, באתר ספורט1, 25 ביוני 2019
| נבחרת הולנד – מונדיאל 2014 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 סילסן •  2 פלאר •  3 דה פריי •  4 מרטינס אינדי •  5 בלינד •  6 דה גוזמן •  7 יאנמאט •  8 דה יונג •  9 ואן פרסי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 ורהאג • 13 ולטמן •  14 קונגולו • 15 קאוט • 16 קלאסי • 17 לנס • 18 פר • 19 הונטלאר • 20 ויינאלדם • 21 דפאי • 22 וורם • 23 קרול • מאמן: ואן חאל |  1 סילסן •  2 פלאר •  3 דה פריי •  4 מרטינס אינדי •  5 בלינד •  6 דה גוזמן •  7 יאנמאט •  8 דה יונג •  9 ואן פרסי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 ורהאג • 13 ולטמן •  14 קונגולו • 15 קאוט • 16 קלאסי • 17 לנס • 18 פר • 19 הונטלאר • 20 ויינאלדם • 21 דפאי • 22 וורם • 23 קרול • מאמן: ואן חאל | הולנד |
| נבחרת הולנד – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 סטקלנבורג •  2 ולטמן •  3 דה ליכט •  4 אקה •  5 ויינדל •  6 דה פריי •  7 ברחהאוס •  8 ויינאלדם •  9 ל. דה יונג •  10 ממפיס •   11 פרומס •  12 ואן אנהולט • 13 קרול •  14 קלאסן • 15 דה רון • 16 חראפנברך • 17 בלינד • 18 מאלן • 19 וחהורסט • 20 פ. דה יונג • 21 דומפריס • 22 ביזוט • 23 קופמיינרס • 24 טימבר • 25 חאקפו • מאמן: דה בור |  1 סטקלנבורג •  2 ולטמן •  3 דה ליכט •  4 אקה •  5 ויינדל •  6 דה פריי •  7 ברחהאוס •  8 ויינאלדם •  9 ל. דה יונג •  10 ממפיס •   11 פרומס •  12 ואן אנהולט • 13 קרול •  14 קלאסן • 15 דה רון • 16 חראפנברך • 17 בלינד • 18 מאלן • 19 וחהורסט • 20 פ. דה יונג • 21 דומפריס • 22 ביזוט • 23 קופמיינרס • 24 טימבר • 25 חאקפו • מאמן: דה בור | הולנד |
כיס פלוג'ה

כיס פלוג'ה הייתה מובלעת ובה אלפי חיילים של הצבא המצרי, יחד עם כמה מאות לוחמים ערבים מקומיים, אשר הייתה נתונה תחת מצור של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות בתחומי העיירה הערבית אל-פלוג'ה, סמוך לצומת פלוגות וקריית גת של ימינו. המצור שנמשך קרוב לארבעה חודשים וחצי היווה מנוף לחץ חשוב של ישראל להביא את מצרים לחתום עמה על הסכם שביתת נשק ולהוצאת האחרונה מן המלחמה.
תולדות הכיס > היוצרות הכיס

צבא מצרים שפלש לארץ ישראל בחצות ליל הכרזת העצמאות, התפצל לשני ראשים: כח עיקרי לאורך החוף דרך עזה שהגיע עד גשר עד הלום וכח משני שנכנס מזרחה והתמקם בפלוג'ה. במהלך החודשים ממאי עד אוקטובר היו היישובים היהודיים בנגב שמדרום לקו אשקלון-פלוג'ה מעבר לקו המצרי. אולם גם קווי האספקה של המצרים היו ארוכים ושבירים. במבצע יואב, שהתקיים בין 15–22 באוקטובר 1948, כבשו כוחות צה"ל שטחים נרחבים בנגב ופרצו את הדרך לבאר שבע. בעקבות כיבוש משלטי הצומת, כאוכבה וחוליקאת נשארה בריגדה מצרית, החטיבה הרביעית, יחד עם כוחות מקומיים, בפיקודו של הקולונל הסודני סייד טהא שכונה "הנמר הסודני", נצורה באזור קטן, סביב הכפר פלוג'ה ומצודת עיראק סווידאן. לאחר תום המבצע המשיך צה"ל לפעול כדי להדק את הכיתור סביב כיס פלוג'ה. נעשו מספר ניסיונות לכבוש את משטרת בית ג'וברין כדי למנוע מעבר בין הכוחות המצריים בהר חברון וכיס פלוג'ה. שני הניסיונות הראשונים שנעשו על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי נכשלו, אולם ניסיון שלישי, שנעשה על ידי גדוד 89 של חטיבה 8 ב-27 באוקטובר 1948, הצליח ובעקבות זאת נכנסו כוחות צה"ל לדווימה וניקו את האזור בין בית ג'וברין להרטוב.
בצה"ל העריכו שבעקבות הכיתור של כיס פלוג'ה המצרים במקום ייכנעו. ההערכה התחזקה כאשר ב-27 באוקטובר, בעקבות כיבוש בית חאנון וניתוק קווי האספקה לעיקר הכח המצרי באזור בין אשדוד למג'דל, נסוג עיקר הכח המצרי לרצועת עזה, שכן מצב הנצורים בכיס היה קשה מזה של הכח באשדוד.
אולם משהכניעה בוששה, כבש צה"ל את משטרת עיראק סווידאן ב-9 בנובמבר 1948 והשטח שנותר בידי המצרים באזור אל-פלוג'ה הצטמצם. בישראל דווח על חיילים מצריים שברחו מהכיס והגיעו אל קווי צה"ל כדי להיכנע. מעריב יצא בכותרת "כיס פלוג'ה מתחסל". בשלב זה שלח מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, את שלישו, ירוחם כהן, ליצור קשר עם מפקדת ה"כיס". בבוקר ה-10 בנובמבר 1948, הוסע כהן במכונית משוריינת מצוידת בדגלים לבנים ובמגבירי קול כשהוא משמיע קריאות באנגלית ובערבית שרצונו להיפגש עם קצין מצרי. מעמדות המצרים יצאו שלושה קצינים שאחד הציג את עצמו כגמאל עבד אל נאצר, שליש הגדוד ה-6. כהן הציע להם לקיים פגישה בין מפקד החטיבה המצרית הנצורה ומפקד הכוחות הישראלים.
לאחר קבלת האישור מהמפקדה המצרית ברפיח סוכם כי הפגישה תיערך ביום ה-11 בנובמבר 1948 בקיבוץ גת הסמוך ל"כיס". יגאל אלון ביקש שהפגישה תיערך בערבית אבל סייד טהא התעקש על אנגלית. בפגישה החמיא יגאל אלון לסייד טהא על כושר הלחימה של חייליו, תיאר לו את מצבו הנואש והציע לו כניעה תוך כבוד צבאי והערכה מלאה עם אפשרות של חזרה מהירה הביתה, וזאת כדי לחסוך דם משני הצדדים וכי בנסיבות מיוחדות על המפקד במקום לקבל אחריות על החלטות כמו שעשה פרידריך פאולוס בקרב סטלינגרד. סייד טהא הודה כי מצבו קשה אולם עליו להציל את כבודו של הצבא המצרי ולכן הוא יילחם עד הכדור האחרון ועד האיש האחרון אלא אם יקבל פקודה אחרת מממשלתו. המשא ומתן נכשל.
לאחר כישלון המשא ומתן קיבלו הכוחות הצרים על ה"כיס" הוראה להפעיל "מצור פעיל", דהיינו לפתוח באש על המצרים בכל זמן שהדבר אפשרי על ידי סיורים אלימים וצליפות. המצרים השיבו באש (באחת התקריות נפצע קשה אורי אבנרי, אז מ״כ בגדוד 54 של חטיבת גבעתי). כוחות צה"ל פעלו להדק את המצור ולמנוע הגעת שיירות אספקה אל החיילים הנצורים. להערכת ישראל היא הצליחה לגלות את רוב השיירות.
תולדות הכיס > משא ומתן

בחסותו של הגנרל ריילי התקיים משא ומתן בין ישראל למצרים על המצב בנגב. המצרים שטענו שפעילות צה"ל במבצע יואב הייתה בניגוד להחלטת האו"ם, דרשו את פירוז האזור ומתן אפשרות להעברה חופשית של אספקה לכיס. ישראל סירבה לכך בכל תוקף, ודרשה את כניעת המצרים. בחלוף הימים בחודש נובמבר התגמשה ישראל, וביקשה את כניעתם של הקצינים והסמלים בלבד, ומאוחר יותר אף ניאותה לנסיגת הכוחות המצריים ללא כניעה. אולם המצרים סירבו להצעות אלה. ב-1 בדצמבר, בחסות האו"ם, יצאה לכיס שיירת אספקה מצרית מעזה. לאחר שישראל גילתה תחמושת בשיירה היא סירבה לאשר שיירות נוספות לכיס. ראלף באנץ' ביקש לחקור כיצד אישר האו"ם שיירה שהובילה תחמושת.
תולדות הכיס > מבצע חיסול

ב-16 בדצמבר 1948 הוחלפה חטיבת גבעתי שצרה על כיס פלוג'ה בחטיבת אלכסנדרוני על מנת לאפשר לאחרונה להשתתף במבצע חורב. על פי התוכנית הראשונית של מבצע חורב, חטיבת אלכסנדרוני הייתה אמורה להסתפק במצור בלבד. אולם בעת ביקור של דוד בן-גוריון בחזית, ב-24 בדצמבר 1948, הוא הנחה לתקוף ולחסל את הכיס, על מנת לפנות את החטיבה המרותקת למצור על פלוג'ה למשימות אחרות. הנחייתו של בן-גוריון התקבלה ללא התנגדות מצד יגאל ידין ויגאל אלון, והוראות נתנו לביצוע מבצע חיסול אשר התקיים ב-28 בדצמבר 1948 והסתיים בכישלון ובמותם של 87 חיילים, לאחר שפלוגה ג', גדוד 33 של אלכסנדרוני כותרה וחוסלה.
בינואר 1949 המצרים ניאותו להתיר לרב צבאי מטעם צה"ל להיכנס לכיס ולזהות את החללים הרבים שהושארו שם. מטעם צה"ל נשלח הרבצ"ר שלמה גורן, והוא לווה על ידי קצין המודיעין של החטיבה הסודנית, רס"ן (אז) גמאל עבד אל נאצר. נאצר קיבלו בכבוד רב ואף הצדיע לו בהיותו נמוך ממנו דרגה (גורן היה סגן-אלוף).
תולדות הכיס > פינוי הכיס

בתחילת 1949 נמצאו בכיס פלוג'ה כ-3,140 אזרחים ערבים יחד עם החטיבה המצרית. כ-2,000 מהם היו תושבי הכפרים פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה, והשאר היו פליטים שהגיעו לשם קודם לכן מאזורים אחרים בדרום הארץ.
כיתור החטיבה המצרית בכיס פלוג'ה היה הסיבה העיקרית לכך שהמצרים הגיעו לדיוני שביתת הנשק. הנושא הראשון שהעלו המצרים בשיחות, היה פינוי כיס פלוג'ה. ישראל סירבה לדרישה זאת ודרשה שכיס פלוג'ה יפונה רק עם חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים. במהלך השיחות הכין ריילי הסכם לפינוי כיס פלוג'ה בחמישה ימים, החל מ-23 בינואר 1949 ובלחצו חתמו נציגי ישראל ברודוס על ההסכם. אולם דוד בן-גוריון ומשה שרת דחו את ההסכם והסכימו רק לפינוי הפצועים והעברת מזון ותרופות אל הכיס. הסכם שביתת הנשק נחתם ב־24 בפברואר 1949, ובעקבותיו פינו המצרים את הכיס ב-27 בפברואר 1949.
בהסכם שביתת הנשק נקבע שישראל תערוב לביטחונם, לזכויותיהם ולרכושם של האזרחים בכיס, ובנספח של חילופי מכתבים שצורף להסכם, היא התחייבה להתיר לאזרחים להישאר בכפרים אל-פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה. חלק קטן מהם, אולי מאות, רובם פליטים, יצאו מהכיס יחד עם הצבא המצרי או יום או יומיים לאחר מכן. הרוב המכריע נשארו והוטל עליהם שלטון הממשל הצבאי, אולם מספר ימים לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, גרמו יחידות צה"ל למנוסתם של כ-2,000 עד 3,000 תושבים משני הכפרים.
מצב הנצורים

המצור הביא את החיילים למחסור במזון, ויטמינים, תרופות, ביגוד חם וחלקי חילוף לנשק. ניסיונות להבריח לנצורים אספקה בשיירות ליליות מעזה וחברון סוכלו ברובם. להערכת ישראל החיילים המצרים נזונו משעורה ומזון לעופות וסבלו ממחלות הנגרמות מהעדר ויטמינים. ישראל אישרה לאנשי הצלב האדום להעביר אספקה רפואית לכיס, אולם העריכה שמצבם קשה ביותר. הרב גורן כתב בביוגרפיה שלו שבזמן הביקור שלו בכיס, בינואר 1949, נערכה לכבודו סעודה גדולה, והוא סירב לאכול מטעמי כשרות. על פי הערכתו, הסעודה נועדה ליצור אצלו את הרושם המוטעה, אותו יעביר לראשי צה"ל ומדינת ישראל, שמצב הנצורים איננו נואש. בעיתונות הישראלית התפרסם שהמצרים היו נכנעים אילולא מספר קצינים גרמנים המכריחים אותם שלא להיכנע.
תוכניות הערבים לחילוץ

מבצע דמשק היה מבצע צבאי שתוכנן ב-10 בנובמבר 1948 על ידי ראשי המטות הצבאיים של כוחות הפלישה הערביים לארץ ישראל במטרה לחלץ את החטיבה המצרית שכותרה על ידי צה"ל בכיס פלוג'ה.
לפי התוכנית היה על כוחות ירדניים ועיראקיים לתקוף את קווי צה"ל באזור בית גוברין, וכאשר אלה יהיו מרותקים ללחימה, תשמיד החטיבה המצרית המכותרת את התותחים הכבדים ואת העמדות המבוצרות של צה"ל באזור פלוג'ה. לאחר מכן תסתנן החטיבה בדרך הידועה לרב-סרן הבריטי לוקיט, ששירת בלגיון הירדני, ושעליו הוטל לחמוק בעוד מועד אל כיס פלוג'ה כדי לשמש מורה דרך לנצורים.
המבצע נכנס לשלבי הכנה מעשיים, אולם אז העלה מפקד כיס פלוג'ה התנגדות לרעיון בנימוקים שונים. הוא טען כי נסיגת ארבעת אלפים חיילים מכיס פלוג'ה דרך קווי היהודים יש בה סכנת השמדה; כי פיצוץ התותחים יעורר את תשומת לבם של היהודים; וכי מסע נסיגה ארוך של כארבעים וחמישה קילומטרים הוא מאמץ קשה מדי לחייליו העייפים והם לא יעמדו בו.
לאור התנגדותו של המפקד המצרי, גורש לוקיט מכיס פלוג'ה. יחד איתו יצא גם קצין מצרי, שהיה עם לוקיט בדעה אחת וחלק על מפקדו. אור ל-24 בנובמבר הצליח הקצין המצרי להחדיר לכיס פלוג'ה שיירה גדולה שהכילה רבבות כדורים ופגזים, מצרכי מזון ותרופות. כך הוכיח כי ניתן להסתנן דרך קווי צה"ל. אולם באותו היום עצמו גילו כוחות צה"ל את עקבות השיירה (שכללה, בין היתר, עשרות גמלים) ואת מסלולה. בצה"ל הניחו כי אנשי השיירה יחזרו על מעשה ההסתננות בלילה הבא והכינו מארב. ואכן, שיירה נוספת שעברה במקום נפגעה קשה מתקיפת המארב, והיא נאלצה לסגת. כך טורפדה תוכנית המבצע עוד לפני שיצאה לפועל.
תודעה

עוד בזמן המצור על הכיס, ביטא דוד בן-גוריון ביומנו הערכה וכבוד כלפי העמידה של הנצורים. ב-6 בינואר 1949 כתב ביומנו: "המצרים למדו להילחם – גם התקווה להפסקת אש מעודדת אותם לעמידה עקשנית. פלוג'ה נהפכה לתל־חי מצרי".
יגאל אלון כתב: "עמידת המצרים ב'כיס פלוג'ה', ראויה להיחשב כגילוי מזהיר בהתגוננות המצרים... עקשנותם של המצרים ועמידתם במצור ממושך הן לכבוד ליחידה ולמפקדה הסודאני האמיץ".
הקרב בכיס פלוג'ה נחשב לאחד משני הקרבות היחידים במלחמת העצמאות בהם הערבים שמרו על כבודם. מגיני הכיס, בהם גמאל עבד אל נאצר, הפכו גיבורים לאומיים. הנצורים בכיס פלוג'ה חזרו הביתה עם מרירות רבה על ההנהגה שלהם שלא דאגה להם ולא שחררה אותם. זו נחשבת לאחת הסיבות למרד הקצינים שהדיח את פארוק, מלך מצרים ב-1952. בעת מלחמת עיראק ב-2003, הוזכרה עמידתם האיתנה של המצרים בכיס פלוג'ה בהקבלה להתקוממות העיראקית בפלוג'ה שבעיראק נגד כוחות ארצות הברית.
לקריאה נוספת

אברהם אילון, חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי, הוצאת מערכות, 1963.
ירוחם כהן, לאור היום ובמחשך, הוצאת עמיקם, 1969.
אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012.
הערות שוליים

↑  מ. גונן, התהיה גם דרך נסיגה למצרים?, מעריב, 14 באוקטובר 1948
↑  David Tal, War in Palestine, 1948, Routledge, 2004, page 393
↑  בן פלר, החזית המצרית מתמוטטת, מעריב, 20 באוקטובר 1948
↑  המצרים נכנעו מאשדוד עד מגדל, מעריב, 28 באוקטובר 1948
↑  כיס פאלוג'ה מתחסל, מעריב, 11 בנובמבר 1948
↑  הפסקת האש בתקפה; שקט בחזיתות, דבר, 9 בינואר 1949
↑  בן פלר, נציגי ישראל דחו תביעות המצרים, מעריב, 25 בנובמבר 1948
↑  השיירה לפאלוג'ה יצאה הבוקר, מעריב, 1 בדצמבר 1948
↑  גילוי הנשק בשיירת פאלוג'ה, מעריב, 3 בדצמבר 1948
↑  באנץ' חוקר את מפקחיו, מעריב, 7 בדצמבר 1948
↑  Anita Shapira, Evelyn Abel, Yigal Allon, native son, University of Pennsylvania Press, 2008, page 268
↑  את סיפורה של פלוגה ג', שהייתה פלוגה דתית, תיעדה אביטל רייכנר בסרט "פלוגת האלוקים".
1 2  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 324.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמוד 449
↑  פרשת פאלוג'ה, דבר, 20 בינואר 1949
↑  פאלוג'ה - הכיס האחרון, מעריב, 12 בנובמבר 1948
↑  מצב המצרים בפאלוג'ה בכל רע, מעריב, 8 בדצמבר 1948
↑  דוד בן-גוריון, יומן המלחמה, ג', 6.1.1949, עמ' 931.
↑  יגאל אלון, מערכות פלמ"ח : מגמות ומעש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו, עמ' 278.
↑  Kenneth M. Pollack, Arabs at war, page 27
↑  Carol Brightman, Total insecurity, Verso, 2004, page 233
קולונל סייד טהא, מפקד החטיבה המצרית הרביעית ב"כיס פלוג'ה" בדרך למשא ומתן על כניעה. משמאל – ירוחם כהן, שלישו של יגאל אלון
קצין ישראלי צופה ממצודת עיראק סווידאן בפינוי הכוח המצרי מכיס פלוג'ה
סייד טהא מנהל משא ומתן על פינוי ה"כיס". מימין – יצחק רבין (27 בפברואר 1949)
איסבל פרון

איסבל פרון
מריה אסטלה מרטינס דה פרון (בספרדית: María Estela Martínez Cartas de Perón; נולדה ב-4 בפברואר 1931) וידועה יותר כאיסבליטה הייתה נשיאת ארגנטינה בשנים 1974–1976. היא הייתה רעייתו השלישית של נשיא ארגנטינה חואן פרון, "הגברת הראשונה" של ארגנטינה וסגנית הנשיא בתקופת נשיאותו השנייה. היא הייתה האישה הראשונה בעולם שעמדה בראש רפובליקה.
ביוגרפיה

פרון נולדה בעיר לה ריוחה שבארגנטינה, בשם מריה אסטלה מרטינס קרטאס, בתם של מריה ג'וזפה קרטס אולגוין וכרמלו מרטינס. היא נשרה מבית הספר לאחר כיתה ה'. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 אימצה את שם הקדושה איסבל (הצורה הספרדית של זו של איזבלה הקדושה מפורטוגל) שעבדה כרקדנית במועדון לילה.
היא הכירה את חואן פרון בתקופת גלותו בפרגוואי, לאחר שהודח בהפיכה צבאית מכהונתו הראשונה כנשיא ארגנטינה. באותה תקופה הייתה רקדנית במועדון לילה, והוא היה נשיא מודח, גולה, ואלמן. ב-1960 עברה עם פרון לספרד, וב-1961 נישאו תחת לחץ השלטונות הספרדיים, שלא ראו בעין יפה את מגוריו המשותפים של פרון עם בחורה צעירה.
לאחר שהודח בהפיכה ב-1955, נאסר על פרון לחזור לארגנטינה, ולכן משהחל לגלות מחדש מעורבות בפוליטיקה הארגנטינית שימשה עבורו שליחה ובלדרית בין ספרד לדרום אמריקה. ב-1973 שוכנע פרון להציב מחדש את מועמדותו לנשיאות ארגנטינה, והוא החליט לרוץ לנשיאות עם איסבל כסגניתו, אף על פי שחסרה כל ניסיון פוליטי או שאיפות בתחום. היא הייתה אישיות שונה לחלוטין מאשתו הקודמת אוויטה, שניסיונה להציב את עצמה כמועמדת לסגן-נשיא 22 שנה קודם לכן נבלם בתקיפות על ידי ראשי הצבא. פרון ניצח בבחירות עם אשתו איסבל כסגניתו, אך פחות משנה מאוחר יותר, ב-1974, נפטר מהתקף לב במהלך כהונתו. איסבל מונתה לנשיאות.
גם תקופת נשיאותה לא האריכה ימים. היא התקשתה לשלוט בקבוצות הכוח הנדרשות בפוליטיקה הארגנטינית – הצבא וארגוני הפועלים, וב-1976 הופלה בהפיכה צבאית שהביאה לעליית המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983). במשך 5 שנים הוחזקה במעצר בית, וב-1981 נשלחה לגלות במדריד, ספרד. היא הורשתה לחזור לארגנטינה ב-1983, בתקופת נשיאותו של ראול אלפונסין, וחזרה לעמוד בראש המפלגה החוסטיסיאליסטית אולם לאחר שנה חזרה למדריד. היא חזרה שוב לארגנטינה ב-1988 בכדי לטפל בסכסוך ירושה של חואן פרון. אחר כך שבה למדריד ושמרה מאז על פרופיל נמוך.
בנובמבר 2006 נדרשה פרון להתייצב, יחד עם פוליטיקאים פרוניסטים נוספים, בפני בית משפט בארגנטינה למסירת עדות הנוגעת למעורבותה בהיעלמותם של אזרחים בתקופת נשיאותה. פרון הואשמה בארגנטינה בהיעלמותו של האקטיביסט הקטור אלדו פאגטי גאז'גו ב-25 בפברואר 1976, ובאחריות להיעלמותם ורציחתם של מאות אנשים. משלא התייצבה, הוצאה בקשה לאינטרפול למעצרה והסגרתה לארגנטינה, וב-12 בינואר 2007 נעצרה בידי משטרת ספרד. פרון התנגדה לבקשת ההסגרה הארגנטינית, והדיון בבקשת ההסגרה התנהל במשך למעלה משנה. ב-28 במרץ 2008 נדחתה בקשת ההסגרה. בית המשפט הספרדי קבע שהעברות בהן הואשמה אינן בגדר פשע נגד האנושות, ולפיכך חלה עליהן התיישנות.
ראו גם

אווה פרון ("אוויטה")
פרוניזם
הערות שוליים

1 2  א׳זבל פרון שבה מגלותה בספרד, חדשות, 1 בדצמבר 1988
↑  סניורה פרון מצטרפת אל בעלה, למרחב, 11 ביולי 1966
↑  טוביה מנדלסון, ארגנטינה: חילופי משטרים וטרור, דבר, 30 ביולי 1976
↑  מאיר טהנאי, איזבל פרון בארגנטינה היעד: אחוד הפרוניסטים, מעריב, 24 במאי 1984
↑  רויטרס, איזבל פרון נעצרה, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315924205171  BNE: XX4869153  BnF: cb119424546 (data)  GND: 118790404  ISNI: 0000 0001 2119 7912  LCCN: n50048942  NTA: 073876658  SNAC: w6h82j7r  SUDOC: 027367509  VIAF: 8183793   WorldCat (עם VIAF): 8183793
בירגיט פרינץ

בירגיט פרינץ (בגרמנית: Birgit Prinz;‏ נולדה ב-25 באוקטובר 1977 בפרנקפורט) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוצה. פרינץ נחשבת בעיני רבים לאחת משחקניות הכדורגל הטובות בכל הזמנים. היא זכתה שלוש פעמים ברציפות בתואר שחקנית השנה של פיפ"א וכמו כן, היא סגנית מלכת השערים של גביע העולם בכל הזמנים עם 14 כיבושים.
קריירה > מועדונים

ב-1992, החלה פרינץ לשחק כדורגל מקצועני כשהצטרפה לקבוצת פ.ס.וו פרנקפורט מההבונדסליגה. היא שיחקה בקבוצה שש שנים, במהלכן זכתה בשתי אליפויות ובשני גביעי מדינה. בשנתיים האחרונות שלה בקבוצה, ב-1997 וב-1998, סיימה כמלכת השערים של הליגה. ב-1998, עברה ליריבה העירונית, FFC פרנקפורט, שם נחלה הצלחה מרובה. ב-13 עונות בקבוצה, זכתה פרינץ בשש אליפויות בונדסליגה, בשמונה גביעי מדינה ופעמיים בתואר מלכת שערי הליגה (2001 ו-2007). הישג השיא שלה בקבוצה היה כאשר פרנקפורט זכתה שלוש פעמים בליגת האלופות ופעם נוספת הגיעה לגמר.
למשך עונה אחת, הצטרפה לקבוצת קרוליינה קארג' מליגת הכדורגל האמריקאית, ה-WUSA. במהלך עונה זו, זכתה הקבוצה באליפות הליגה כשהיא מחוזקת בשחקניות כמו פרינץ, האגה רייסה וקרלה אוברבק. אחרי גביע העולם ב-2003, קיבלה פרינץ הצעה מפתיעה מנשיא קבוצת כדורגל הגברים האיטלקית, פרוג'ה, להצטרף אליו ולחתום בקבוצה תמורת שכר של בין חצי מיליון למיליון אירו. למרות השכר הגבוה, פרינץ סירבה להצעה בטענה שמדובר ב"תעלול שיווקי" ומפחד מישיבת יתר על הספסל.
במהלך שנותיה בפרנקפורט זכתה פרינץ גם במספר רב של תארים אישיים; היא קבעה שיא של שמונה זכיות רצופות בתואר כדורגלנית השנה בגרמניה (2001-2008). היא נבחרה שלוש פעמים ברציפות לתואר כדורגלנית השנה בעולם (2003-2005), וארבע שנים רצופות סיימה במקום השני אחרי מרטה הברזילאית (2007-2010).