stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפיגוע בקפה הלל
הערות שוליים

↑  אפרת וייס, נחשפה החוליה שביצעה את פיגועי צריפין וקפה הלל, באתר ynet, 13 בספטמבר 2004
↑  נתונים מסכמים - שנת 2004, באתר משרד ראש הממשלה
↑  אפרת וייס, נחשפו האחראים לפיגוע בקפה "הלל", באתר ynet, 12 בדצמבר 2004
↑  פרסום לציבור בעניין שחרור אסירים ועצירים ביטחוניים במסגרת מתווה לשחרור חטופים, משרד המשפטים
↑  פרסום לציבור בעניין שחרור אסירים ועצירים ביטחוניים במסגרת מתווה לשחרור חטופים, באתר משרד המשפטים
↑  מישל מכול, מחבל שנידון ל-7 מאסרי עולם ושוחרר בעסקה לפני שבוע נפל מגג ביתו ומת, באתר ישראל היום, 22 בפברואר 2025
↑  רותי קדוש, ‏"חסרים לנו": המיזם המרגש לזכר האב ובתו שנרצחו בפיגוע יום לפני נישואיה, באתר מעריב אונליין, 18 באפריל 2018
↑  חסד, באתר בית אבי חי
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
ג'וזף בל (מהנדס)

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1861 פארלם, אנגליה
 פטירה:  15 באפריל 1912 (בגיל 51) האוקיינוס האטלנטי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ידוע בשל:  מהנדס מכונות ראשי של ספינת הענק טיטניק
 
ג'וזף בל (באנגלית: Joseph Bell‏; 12 במרץ 1861 – 15 באפריל 1912) היה מהנדס בריטי ששימש כמהנדס ראשי של הטיטניק.
ביוגרפיה

ג'וזף בל היה בנם הבכור של ג'ון בל האב ומרגרט ווטסון, שניהם יזמים חקלאיים.
הוא גדל בפארלם, כפר קטן במחוז הכפרי של ברמפטון, במחוז קמברלנד שבצפון מערב אנגליה.
היו לו שלושה אחים: ג'יין (1864), ריצ'רד (1865) וג'ון הבן (1868). אמו מרגרט מתה זמן קצר לאחר שילדה את ילדה האחרון.
ג'וזף בל למד בתחילה בבית ספר יסודי פרטי בכפר פארלם ולאחר מות אמו, הוא עבר עם אביו ואחיו לקרלייל, בין המחוזות אדנטאון וסטאנוויקס.
ג'וזף והאחים למדו באקדמיה של קרלייל ויליאם הריסון. עם הזמן, אחיו הצעיר ג'ון החליט להגר לאוסטרליה, בעוד שאר בני המשפחה נשארו בקרלייל.
לאחר שעזב את קרלייל, ג'וזף בל עבר לניוקאסל, התלמד כמתכנן מנועים בחברת הנדסה.
ביוגרפיה > עבודתו בחברת 'וייט סטאר ליין'

בשנת 1885, בל נשכר על ידי חברת וייט סטאר ליין ועבד על ספינות רבות שסחרו עם ניו זילנד וארצות הברית. בשנת 1891 הועלה לדרגת מהנדס מכונות ראשי.
ג'וזף בל נישא למוד בייטס ב-1893; לזוג נולדו 4 ילדים: פרנסס ג'ון, (1896), מרג'ורי קלייר (1899), איילין מוד (1901) וראלף דאגלס (1908).
ביוגרפיה > שירותו בטיטניק

לאחר שירות ב"אולימפיק", הוא עבר "לטיטניק", שם קיבל את תפקיד המהנדס הראשי. בליל 14 באפריל, זמן קצר לפני ש"הטיטניק" פגעה בקרחון, קיבל בל פקודה מהגשר להפוך את המנועים, בניסיון להאט את הספינה. למרות מאמציו של הצוות, "הטיטניק" לא הצליחה להתחמק מגוש הקרח העצום. כשהספינה החלה לשקוע, בל והמהנדסים נשארו בחדר המכונות, ודחקו במכונאים לשמור על הדוודים פעילים, לאפשר למשאבות להמשיך בעבודתן ולהבטיח שהחשמל יישאר פעיל זמן רב ככל האפשר. על פי התיעוד ההיסטורי, כאשר התברר שלא ניתן לעשות דבר, וההצפה הייתה חמורה מכדי שהמשאבות יוכלו להתמודד, חלק מהמהנדסים עלו לסיפון ה"טיטאניק", אך בשלב זה כל סירות ההצלה כבר יצאו. עדות של אחד הנוסעים מלמדת ששמונה מהנדסים התאספו בקצה האחורי של סיפון הספינה.
מורשת

גופתו של בל מעולם לא נמצאה. אשתו וגיסו, ויליאם ראלף, ירשו את החווה שלו בפארלם.
לכנסיית הקהילה של סנט פיית' בווטרלו ליד ליברפול יש צלחת המנציחה את בל. בבית הקברות של הכפר בפארלם יש אנדרטה לזכרו.
הערות שוליים

1 2  "The Crew". The Guardian. 1912-04-16. p. 9. נבדק ב-2020-06-12 – via Newspapers.com.
↑  "Day 6 - Testimony of Frederick Scott (Greaser, SS Titanic)". British Wreck Commissioner's Inquiry. 10 במאי 1912. נבדק ב-9 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  101 Things You Thought You Knew about the Titanic - But Didn't! at Google Books.co.uk
ג'ון אדגר הובר

ג'ון אדגר הובר (ידוע בעיקר בשם ג'יי אדגר הובר; באנגלית: John Edgar Hoover;‏ 1 בינואר 1895 – 2 במאי 1972) היה בלש אמריקאי וראש הלשכה הפדרלית לחקירות (FBI) משנת 1924 ועד מותו בשנת 1972. הובר הפך את הלשכה מסוכנות פדרלית אחת מני רבות לכלי מרכזי באכיפת החוק בארצות הברית, ושילב מספר חידושים בפעולה המשטרתית של הסוכנות. אופן פעולתו והדרכים שנקט כדי להגן על הסוכנות שאת דמותה עיצב, כללו התנכלות למתנגדים פוליטיים, צבירת מידע חסוי ואף סחיטה – ואלו הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת. (אף שלא נשפט מעולם על פעולות אלה, אשר לו הורשע בהן היו נחשבות לפשעים חמורים) הובר החזיק במשרת ניהול של סוכנות פדרלית בארצות הברית זמן ארוך יותר מכל ראש סוכנות אחרת. הוא שירת תחת שמונה נשיאים, מקלווין קולידג' ועד ריצ'רד ניקסון. משך כהונתו החריג תרם להגבלת משך כהונת ראש ה-FBI לעשר שנים.
ראשית חייו

ג'ון אדגר הובר נולד ב-1 בינואר 1895 בוושינגטון די. סי. להוריו, אנה מריה (לבית שייטלין, 1860–1938) ודיקרסון ניילור הובר (1856–1921). אביו היה מנהל מחלקת הדפוס של משרד המיפוי הגאודטי ומיפוי החופים של ארצות הברית (אנ'). משפחתו הייתה ממוצא גרמני ואנגלי; אחד מקרובי משפחתו מצד אמו, ג'ון היץ, היה קונסול כבוד של שווייץ בארצות הברית. מבין בני משפחתו היה ג'ון הצעיר הקרוב ביותר לאמו, שהשליטה משמעת וגם הנחילה ערכים מוסריים. בית מגורי משפחת הובר, בילדותו של ג'ון, היה סמוך לגבעת הקפיטול, בדרום מזרח וושינגטון די. סי.
הובר חי את כל חייו בעיר וושינגטון. במהלך לימודיו התיכוניים השתתף במקהלת בית הספר, נטל חלק בתוכנית אימונים לקציני מילואים (ROTC) (אנ') ובנבחרת הדיבייט הבית ספרית. במהלך הוויכוחים הללו טען נגד זכות בחירה לנשים ונגד ביטול עונש המוות. עיתון בית הספר הריע לדרך שבה הציג את טיעוניו, ב"הגיון קריר ולא מתפשר". הובר סבל מגמגום כנער, אך למד להתגבר על כך באמצעות דיבור מהיר, סגנון דיבור שאפיין אותו לאורך כל חייו הבוגרים. בסופו של דבר דיבר כה מהר עד שהקצרנים נאלצו לעמול קשה כדי להספיק ולתעד את דבריו. בגיל 18 החל הובר בעבודתו הראשונה - נער שליח בספריית הקונגרס, שהייתה במרחק חצי מייל מביתו (כ-800 מטרים). הובר למד רבות מעבודתו זו, ומאוחר יותר כתב: "העבודה הזו... לימדה אותי על ערכו של איסוף החומר. היא נתנה לי בסיס מצוין לעבודתי ב-FBI, שם היה צורך לאסוף מידע וראיות".
הובר למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בלימודי ערב, במסגרתם סיים תואר ראשון ב-1916 ותואר שני (LL.M) ב-1917.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים התקבל למחלקה במשרד המשפטים האמריקני שעסקה במעקב אחר "זרים לא רצויים" ובטיפול בהם. בשנה זו פרצה הפיכת אוקטובר ברוסיה, והובר ראה בקומוניסטים את מוקד עבודתו. הובר הכין כרטיסייה ובה עשרות אלפי שמות חשודים בקומוניזם, וביום השנה השני למהפכה הרוסית עצר כעשרת אלפים מהם. ניסיונו לגרש את העצורים נכשל, שכן רבים מהם זכו בינתיים באזרחות אמריקנית. הובר שם לו למטרה את הפעילה האנרכיסטית-קומוניסטית האמריקנית ממוצא רוסי אמה גולדמן. גולדמן הואשמה שבנאומיה הייתה הכוח המניע לרצח הנשיא האמריקני ויליאם מקינלי. הובר הצליח להביא לגירושה ולגירוש משפחתה, כמו גם לגירוש אנרכיסטים וקומוניסטים בולטים נוספים.
פעילות זו הביאה בשנת 1921 למינויו כסגן המנהל של "הלשכה לחקירות" (Bureau of Investigations), גוף פדרלי שעסק בכל מיני עניינים של אכיפת חוק. הלשכה לחקירות לא נהנתה מסמכויות רבות. 650 אנשיה (מתוכם 441 סוכנים שהיו פזורים ברחבי ארצות הברית) לא נשאו נשק ולא הייתה להם סמכות לבצע מעצרים. ב-10 במאי 1924 מינה הנשיא קלווין קולידג' את הובר לעמוד בראש הלשכה.
ראש ה-FBI > ראשית הקריירה

שנות פעילותו הראשונות של הובר כראש הלשכה עמדו בצל האיסור על מכירת משקאות חריפים, שהוביל להתפתחות פשיעה מאורגנת וגנגסטריזם. בשנת 1929 פרץ השפל הגדול, שהוביל לפרץ של פשיעה ברחבי ארצות הברית. עם כניסתו לתפקיד הדגיש הובר את שאיפתו למקצוענות ולכשירות של אנשי הלשכה. הוא פיטר מיד עובדים שנראו בלתי כשירים, ויצר סטנדרטים חדשים של קידום שלא לפי ותק אלא לפי כישורים. הובר ביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון. בינואר 1928 יצר הובר תוכנית אימונים להכשרת סוכנים חדשים, וקבע מגבלת גיל לגיוס הסוכנים, בין גיל 25 לגיל 35. הלשכה החלה לפעול בשיטות מדעיות מודרניות, ויצרה מערכת לזיהוי פושעים שבמרכזה כרטסת ארצית של טביעות אצבעות.
הובר היה מומחה בתחום יחסי הציבור, וידע לתת באותן שנים נופך הֵרואי למאבקם של אנשי הלשכה בפשיעה. למאבק בפושעים מסוימים ניתן סיקור עיתונאי נרחב, והשודד הנמלט ג'ון דילינג'ר, שנהג להתחמק ממעצר באמצעות חציית הגבולות בין המדינות בארצות הברית, הוכרז "אויב הציבור מספר 1" ולאחר מכן נרדף בכל רחבי ארצות הברית על ידי הלשכה לחקירות, שנהנתה מסמכות חוצת גבולות. לכידתו של דילינג'ר והריגתו, כמו גם תפיסתם של פושעים אחרים, העניקו ללשכה שם והגבירו את המוניטין שלה, כמו גם את המוניטין של הובר. בשנת 1935 הוכתרו בהצלחה מאמציו של הובר לקדם את מעמדה של הלשכה, כאשר הקונגרס של ארצות הברית הפך את "הלשכה לחקירות" ל"לשכה הפדרלית לחקירות" (Federal Beaureu of Investigations או בראשי תיבות FBI).
ראש ה-FBI > מלחמת העולם השנייה

הצורך בחקירת ארגונים בעלי נטייה פוליטית קיצונית המשיך להתחזק בשנות השלושים של המאה העשרים. עוד בשנת 1936 שכנע הובר את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להעניק לו סמכויות לחקירת ארגונים מסוג זה, שכן מלחמת האזרחים בספרד הביאה לגל של תמיכה במטרות הרפובליקנים הספרדים, ולהקמת ארגונים כ"בריגדת אברהם לינקולן" אשר יצאו לסייע לרפובליקנים במלחמתם בפשיסטים. הובר סבר כי אנשי השמאל הקומוניסטים היוו סכנה לארצות הברית וביקש להחדיר את אנשיו לתוך ארגוניהם. הוא חתר גם לחדור אל תוך ארגונים פרו-פשיסטיים ופרו-נאציים שנפוצו באותה תקופה. צעדים חוקיים נוספים בכיוון זה ננקטו בשנת 1939 עם פרוץ המלחמה, ובשנת 1940. עם פרוץ המלחמה התמקדה הלשכה בחיפושם ובאיתורם של סוכנים נאצים, אשר חדרו לארצות הברית למטרות חבלה וריגול, אך לא זנחה את המעקב אחר קומוניסטים.
ראש ה-FBI > המלחמה הקרה

לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם התמוטטות הברית המלחמתית בין ברית המועצות לארצות הברית, שבו הקומוניסטים לעמוד במוקד החקירות של הלשכה ושל הובר. בין השאר סייע המעקב שערכה הלשכה בחשיפת המרגל הרוסי אלג'ר היס, שהיה עוזרו של הנשיא הארי טרומן ובכיר במחלקת המדינה. עוד סייעה הלשכה באותה תקופה בחשיפת פרשיות ריגול שהיו קשורות בהעברת סודות פצצת האטום לרוסיה, כמו חשיפת המרגלים יוליוס ואתל רוזנברג. הובר תמך בחשאי, ובמיוחד במידע, במאמציהם של אנשים כסנטור ג'וזף מקארתי לחשוף קומוניסטים בשירות המדינה. הסברה הרווחת היא כי עיקר המידע שעמד לרשותו של מקארתי הועבר אליו על ידי הלשכה הפדרלית לחקירות.
מאוחר יותר, במהלך שנות השישים, הפנה הובר את תשומת לבו אל מתנגדי מלחמת וייטנאם ואל פעילי זכויות האזרח. הבולשת בראשותו ניהלה גם מעקב אלקטרוני אחר מרטין לותר קינג, והובר ניסה להשתמש במידע אישי על קינג כדי לסחוט אותו, להכפישו וליצור ניכור בינו לבין הציבור השחור בארצות הברית – התנהלות שהתבררה כמונעת ממניעים פסולים.
חייו האישיים

הובר מעולם לא התחתן. יחסיו האישיים הקרובים ביותר היו עם מזכירתו במשך עשרות שנים, הלן גאנדי, אך כפי הנראה לא היה מדובר ביחסים בעלי אופי מיני. הוא חלק את דירתו עם אמו עד מותה, כשהיה בן 43. לאחר מכן חי לבדו. סגנו בראשות הסוכנות, קלייד טולסון, רווק אף הוא, שימש אותו בנאמנות במשך עשרות בשנים, והשניים אף נהגו לבלות ולנפוש יחד, ובין השאר חלקו חיבה למרוצי סוסים. כמה מכותבי הביוגרפיות של הובר, וכמה ממכריו, טענו כי הובר היה הומוסקסואל ומשערים כי הקשר בינו לבין טולסון היה רומנטי או מיני. שמועות הופצו גם כי הובר חיבב לבישת בגדי נשים, אך לידיעה זו, כמו גם להערכה כי היה הומוסקסואל, לא ניתנו חיזוקים עובדתיים חד-משמעיים. הובר עצמו דחה את השמועות, וכמה מכותבי הביוגרפיות שלו מצביעים על קשרים רומנטיים שהיו לו עם כמה נשים. הובר טען כי גדל כנוצרי אדוק, ואף שקל להצטרף לשורות הכמורה, ובכך די היה, לדעתו, על מנת להפוך את מנהגיו האישיים לעניין שאין לדון בו.
מסך הערפל שהטיל הובר על חייו האישיים עמד בניגוד למידע שצבר באופן שיטתי על חייהם וסודותיהם של מנהיגים פוליטיים בארצות הברית. רבים מייחסים את הישרדותו לאורך שנים רבות, גם בתקופת כהונתם של נשיאים שביקשו להדיחו מתפקידו, לעובדה כי החזיק בידיו סודות שמנעו מהם לפעול נגדו. עם עלותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי לשלטון, ומינויו של אחיו רוברט פ' קנדי לתובע הכללי, נעשה ניסיון להוציא את הובר, שהיה קרוב לגיל 70, לגמלאות. ייתכן שהובר עשה שימוש במידע שצבר על הרפתקאותיו המיניות של הנשיא ועל שערוריות אחרות שהיו קשורות במשפחת קנדי כדי למנוע את הדחתו. יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון, מינה את הובר לראש הלשכה לכל ימי חייו.
הובר מת בשנתו, בשנה ה-48 לתפקידו, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון. לאחר מותו השמידה מזכירתו, הלן גאנדי, את ארכיונו האישי ואת התיקים הסודיים שבהם שמר את המידע על מנהיגי ארצות הברית.
ראו גם

ג'יי אדגר (סרט)
בניין ג'יי אדגר הובר
סיפורה של בולשת
לקריאה נוספת

Beverly Gage, G-Man: J. Edgar Hoover and the Making of the American Century, Viking, 2022
הערות שוליים

↑  The Hoover Legacy, 40 Years After: Part 2, Federal Bureau of Investigation (באנגלית אמריקאית)
↑  ראו לדוגמה עדות פה: איתמר זהר, האיש ששכב עם כל הוליווד, באתר הארץ, 26 ביולי 2018
↑   צח יוקד, נשיאי ארצות הברית פחדו מג'ון אדגר הובר. אבל גם העריכו אותו, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271596205171  PLWABN: 9810659353605606  BIBSYS: 90358016  BNE: XX1173712  BnF: cb12029558q (data)  CiNii: DA03242491  GND: 118553488  ICCU: LO1V088094  ISNI: 0000 0001 2099 3618  LCCN: n79077374  LNB: 000289157  NARA: 10679508  NDL: 00620831  NKC: xx0077974  NLA: 35205414  NLG: 276907  NTA: 068836074  RERO: 02-A003382383  SNAC: w6kk98z7  SUDOC: 028464842  Trove: 864363  VcBA: 495/321023  VIAF: 17237962   WorldCat (עם VIAF): 17237962
סט (משחק קלפים)

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  1988 
 סוגה:  משחק קופסה 
 מספר שחקנים:  1–8
 הוצאה לאור:  Set Enterprises 
 
סט הוא משחק קלפים, ובו יש 81 קלפים, שלכל אחד מהם ארבעה מאפיינים המתחלקים לשלוש אפשרויות שונות:
צורות: מעוין/מלבן, גל (טילדה), אליפסה
דגם מילוי הצורות: ריק, מפוספס, מלא
צבע הצורות: אדום, ירוק, סגול
מספר הצורות שעליו: 1, 2, 3
חפיסת הקלפים מכילה קלף לכל שילוב אפשרי של המאפיינים הנ"ל, כך שעל כל קלף מצוירות בין אחת לשלוש צורות זהות, בצבע מסוים ועם דגם מילוי מסוים.

מטרת המשחק היא למצוא 'סטים'. שלושה קלפים יכולים להוות יחד 'סט' אם הם מקיימים את הכלל הבא: עבור כל אחד מהמאפיינים בנפרד, שלושת הקלפים זהים זה לזה או שונים זה מזה. לדוגמה, שלושה קלפים שבכל אחד מהם מעוין אחד מלא בצבע שונה הם סט. דוגמה נוספת: שלושה קלפים שבכל אחד צורה אחרת, צבע אחר, אבל כולם מפוספסים ובכמות 1 – גם הם סט.
מקור המשחק

המשחק הומצא באקראי על ידי מרשה ג'ין פלקו, בעת שעסקה במחקר גנטי אודות תכונות של כלבים מגזע רועה גרמני בקיימברידג', בשנת 1974. פלקו יצרה קלפים שבהם קודדה צירופי גנים שונים, ותוך כדי המחקר גילתה את האפשרות לשחק בקלפים. במשך כ-16 שנים שיחקה עם חבריה ובני משפחתה, ורק בשנת 1990, בעקבות הפצרות ילדיה, החלה בהפצתו המסחרית.
מאוחר יותר נוצרו צורות נוספות המתבססות על משחק הקלפים, כגון משחק קוביות, וכן חידות 'סט' המתפרסמות בניו יורק טיימס ובאתרים סודיים הזמינים לחובבי קוביות לא מאוזנות. כמו כן נוצרו משחקים שונים שהומצאו על בסיס סט, כגון סוויש.
מהלך המשחק

מניחים 9/12 קלפים באופן גלוי, וכל המשתתפים מנסים למצוא סטים מבין הקלפים.
משתתף שמצא סט מכריז 'סט'.
אם הקלפים שחשב עליהם הם אכן סט, המשתתף מקבל נקודה, מסירים את קלפי הסט ומניחים אחרים במקומם.
אם המשתתף טעה, אין להסיר לו נקודות.
אם אף משתתף לא הצליח למצוא סט לאחר פרק זמן סביר, ניתן להוסיף עוד 3 קלפים (יש כאלה המוסיפים רק קלף אחד בפעם) ולחפש 'סט' ב-15 הקלפים שפרוסים כעת - דבר המשפר משמעותית את הסיכוי לקיומו של סט מתוך הקלפים הפרוסים.
ברגע שמוצאים סט מתוך 15 קלפים, מוציאים את 3 הקלפים שהיוו סט, וממשיכים את המשחק שוב עם 12 קלפים.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של המשחק באתר הרשמי
לירג'ט

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ביל ליר 
 תקופת הפעילות:  1962–2021 (כ־59 שנים)
 חברת אם:  בומברדייה 
 מיקום המטה:  ויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  תעשיית התעופה 
 מוצרים עיקריים:  מטוס מנהלים 
 עובדים:  4,975 
  
 אתר רשמי
 
לירג'ט (באנגלית: Learjet) הייתה יצרנית מטוסי מנהלים לשימוש אזרחי וצבאי מוויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית. החברה נוסדה בסוף שנות ה-50 על ידי וויליאם פאוול ליר בשם Swiss American Aviation Corporation, ב-1990 הפכה לחברת בת של בומברדייה איירוספייס הקנדית, ששיווקה את מטוסי החברה כ"משפחת Bombardier Learjet". הפופולריות של מטוסי הלירג'ט הביאה לכדי כך ששם החברה הפך לשם נרדף לתיאור מטוסי מנהלים ומטוס פרטיים. בפברואר 2021 הודיעה בומברדייה על סיום הייצור של כל מטוסי ה-Learjet החדשים ב-2021, עם כוונה להמשך תמיכה ותחזוקה למטוסים שעדיין נמצאים בשירות פעיל.
היסטוריה

לירג'ט הייתה אחת החברות הראשונות שייצרו מטוס פרטי יוקרתי. לאחר עיצובים ראשוניים, הדגם הראשון של המטוס, Learjet 23, התבסס על מטוס הקרב FFA P-16 השווייצרי. בתחילה, היא קמה בשם Swiss American Aircraft Corporation עם צוות פיתוח ראשוני שהוקם בשווייץ, שהורכב ממהנדסים משווייץ, גרמניה ובריטניה.
בפברואר 1963 החלה ההרכבה של המטוס הראשון של החברה. בשנה שלאחר מכן, שינתה את שמה ל-Lear Jet Corporation.
ה-Learjet 23 הכיל שישה עד שמונה מושבים וטיסת הבכורה שלו הייתה ב-7 באוקטובר 1963. מסירה ללקוחות החלה באוקטובר 1964. קצת יותר מחודש לאחר מכן, החברה הפכה לתאגיד בבעלות ציבורית. מספר דגמים נוספים התבססו על דגם 23, כאשר דגם 24 טס לראשונה ב-24 בפברואר 1966, ודגם 25 טס לראשונה ב-12 באוגוסט 1966. ב-19 בספטמבר של אותה שנה שונה שמה של החברה פעם נוספת, ל-Lear Jet Industries Inc.
היסטוריה > מיזוג עם Gates Aviation

ב-10 באפריל 1967, כ-60% מחלקו של ליר בחברה נרכש על ידי Gates Rubber Company מדנוור, קולורדו, תמורת 27 מיליון דולר. ליר המשיך לכהן כחבר בדירקטוריון החברה עד 2 באפריל 1969, אז מוזגה החברה עם Gates Aviation Corporation ושמה שונה ל-Gates Learjet Corporation.
בשנת 1974, צי המטוסים של החברה חצה את רף מיליון שעות הטיסה, ובשנת 1975 ייצרה החברה את המטוס ה-500 שלה. עד סוף 1976 הגדילה החברה את קצב ייצור המטוסים לעשרה בחודש.
ב-24 באוגוסט 1977, דגם 28 ביצע את טיסת הבכורה שלו. הוא התבסס על דגם 25, עם כנף חדשה וכנפונים. שינויים אלה הביאו הן לשיפור בביצועים והן לחיסכון בדלק והיוו השראה לשם "לונגהורן" עבור דגמים 28 ו-29 ועבור כמה מהדגמים המוצלחים יותר שבאו לאחר מכן.
בשנת 1984, הכריזה החברה על הקמת חטיבת התעופה והחלל. עם זאת, עד סוף השנה הפסיקה החברה את ייצור המטוסים המסחריים שלה במאמץ לצמצם את המלאים. מאמץ זה נמשך עד פברואר 1986, אז הועבר מטה החברה לטוסון, אריזונה, והייצור הוחל מחדש הן בוויצ'יטה והן בטוסון.
ב-10 בספטמבר 1985, חטיבת התעופה והחלל קיבלה חוזה לייצור חלקים למנועים הראשיים של מעבורת החלל. בשנת 1987, החברה נרכשה על ידי Integrate Acquisition ובשנה הבאה שונה השם ל-Learjet Corporation.
היסטוריה > הרכישה על ידי בומברדייה

בשנת 1990, רכשה בומברדייה אירוספייס את החברה, וזו החלה לשוקי את מטוסי לירג'ט כ"משפחת בומברדייה לירג'ט".
ב-11 בפברואר 2021, הודיעה בומברדייה על סיום הייצור של מטוסי לירג'ט. המטוס האחרון, דגם 75, נמסר ב-28 במרץ 2022. עד סיום פעילותה סיפקה יותר מ-3,000 מטוסים, מתוכם יותר מ-2,000 עדיין בשירות.
לקריאה נוספת

מטוס מנהלים
בומברדייה אירוספייס
הערות שוליים

1 2  Harper, Justin (12 במרץ 2021). "Goodbye to the original celebrity private jet". נבדק ב-26 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Victor, Jon (11 בפברואר 2021). "Bombardier announces the elimination of 1,600 positions and end of the Learjet". Montreal. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Georges Bridel, Verkehrshaus der Schweiz, Luzern 1975, ISBN 3 85954 902 2.
↑  "Bombardier Reports Full Year 2020 Financial Results, Provides 2021 Guidance and Outlines Actions to Drive Profitability and Productivity". Bombardier.
↑  Jon Hemmerdinger (30 במרץ 2022). "Learjet production goes silent after six decades". Flightglobal. {{cite news}}:  (עזרה)
המטוס הראשון של החברה, Learjet 23
פטנט של Gates Learjet שהוגש ב-28 באוגוסט 1978, מציג את תצורת Learjet המאוחרת יותר עם כנפונים
בני גנץ

בנימין (בני) גנץ (נולד ב-9 ביוני 1959) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, יושב ראש "המחנה הממלכתי" וחבר הכנסת מטעמה. כיהן כראש ממשלת ישראל החלופי, יושב ראש הכנסת, שר הביטחון, שר המשפטים, סגן ראש ממשלת ישראל, יושב ראש "כחול לבן" ושר בלי תיק בממשלה ה-37. כאיש צבא שירת כראש המטה הכללי ה-20 של צבא הגנה לישראל.
קודם לשירותו כרמטכ"ל שימש, בין היתר כמפקד יחידת שלדג, מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד יק"ל, מפקד אוגדת איו"ש, מפקד פיקוד הצפון, מפקד זרוע היבשה, נספח צה"ל בארצות הברית וסגן הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מהצבא, ובטרם נכנס למגרש הפוליטי, שימש כיו"ר יד דוד בן-גוריון, יו"ר חברת המימד החמישי, ובעוד מספר תפקידים.
ילדות ונעוריו

גנץ נולד וגדל במושב כפר אחים. אמו, מלכה וייס, ילידת מזקובאצ'האזה במחוז בקש בדרום-מזרח הונגריה, ניצולת השואה ממחנה ברגן-בלזן, ואביו, נחום גנץ, יליד סובאטה (אנ') שבמחוז טרנסילבניה, רומניה. סבו מצד אמו נרצח בשואה. הוריו עלו יחדיו ארצה באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" אך גורשו על ידי הבריטים למחנה מעצר בקפריסין השכנה. מאוחר יותר הגיעו לישראל בשנית והיו ממקימי המושב כפר אחים. אביו שימש, בין היתר, כסגן מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית וכסגן מזכיר תנועת המושבים.
למד בבית הספר הממלכתי-דתי שפיר ובישיבה התיכונית אור עציון, ובהמשך בפנימיית הכפר הירוק שברמת השרון.
לגנץ תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בעל תואר שני נוסף בניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי (NDU) בארצות הברית.
שירותו הצבאי

ב-19 בספטמבר 1977 התגייס גנץ לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. גנץ לחם במבצע ליטני ובמבצע שלכת ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שימש כמדריך בבה"ד 1. בהמשך שימש כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד הנח"ל המוצנח. בשנת 1980, בתפקיד סגן מפקד פלוגה, השתתף במבצע "איש דמים" – הפשיטה המוסקת הראשונה ללבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן יצא להשתלמות של הכוחות המיוחדים ("הכומתות הירוקות") של צבא היבשה האמריקני. גנץ שב לישראל מארצות הברית חודשיים לאחר פרוץ מבצע שלום הגליל, והוצב לתפקיד במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. נוכח המלחמה דרש גנץ להצטרף ללחימה בלבנון ולקבל פיקוד על פלוגה, עזב את הבסיס והצטרף לחטיבת הצנחנים שלחמה בלבנון. שם החליף את מפקד הפלוגה המסייעת שנפצע, ולחם בראשה במערב ביירות, בשנת 1983 מונה למפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית (פלחה"ן) וכשסיים את תפקידו כיהן כסגן מפקד יחידת שלדג, ובהמשך כסגן מפקד גדוד 890.
בשנת 1987 מונה למפקד גדוד 890 ("אפעה") בחטיבת הצנחנים, והשתתף כמפקדו בארבע היתקלויות עם מחבלים בדרום לבנון. שנים אחר כך עדיין החשיב גנץ את הפיקוד על הגדוד כשיא בקריירה הצבאית שלו. בשנת 1989 מונה למפקד יחידת שלדג. במהלך כהונתו ביחידת שלדג, פיקד בין היתר על כוחות היחידה באבטחת "מבצע שלמה" להעלאת יהודי אתיופיה לישראל. בשנת 1992 מונה למפקד עוצבת חצי האש, חטיבת צנחנים במילואים. ב-1994 מונה למפקד חטיבת יהודה באוגדת איו"ש. בשנת 1995 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בפעילות המבצעית בלבנון, ובכלל זה במבצע מרכבות האלים. לאחר מכן יצא ללימודים אקדמיים בארצות הברית. לאחר סיום לימודיו מונה באוקטובר 1998 למפקד עוצבת אתגר – אוגדת מילואים בפיקוד הצפון.
גנץ בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל, ובוגר קורס בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית בקרוליינה הצפונית (גנץ הוא אחד הקצינים היחידים בצה"ל שהשתתף בסדנת הישרדות של יחידת העילית האמריקאית הכומתות הירוקות).
באפריל 1999, בעקבות נפילת ארז גרשטיין ממטען חבלה ברצועת הביטחון, מונה גנץ למפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), ושימש מפקדה האחרון של היחידה עד נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון במאי 2000. ב-27 בספטמבר 2000 מונה למפקד אוגדת איו"ש, ושימש בתפקיד עד יולי 2001. בתקופת כהונתו פרצה האינתיפאדה השנייה, ובין השאר התרחשו אירועי קבר יוסף והלינץ' ברמאללה. בזמן שמדחת יוסף נפצע בקבר יוסף, היו ממוקמים בעמדת פיקוד הרמטכ"ל שאול מופז, אלוף פיקוד המרכז יצחק איתן, מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון בני גנץ, מפקד חטיבת שומרון יוסי אדירי, סגן ראש השב"כ ישראל חסון וראש השב"כ אבי דיכטר. הללו החליטו שלא לשלוח כוח חילוץ משוריין צה"לי דקות לאחר פציעתו, אל מתחם הקבר שהיה באחריות המשטרה הפלסטינית. ועדת חקירה של צה"ל, שמונתה בעקבות האירוע בראשות האלוף יורם יאיר, קבעה שהמפקדים הבכירים נהגו כשורה בהתאם לנסיבות שהיו בשטח.
ביולי 2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני. באפריל 2002 מונה למפקד פיקוד הצפון. ב-8 בנובמבר 2005 מונה למפקד זרוע היבשה, ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת לבנון השנייה. גנץ סבר כבר בתחילת המלחמה כי יש לבצע מהלך קרקעי רחב היקף ולגייס את כוחות המילואים כדי לשפר את מוכנות צה"ל למהלך שכזה. כמו כן היה גנץ זה שהעלה את הרעיון לבצע פשיטה מצומצמת על בינת ג'בייל. לאחר המלחמה היה גנץ אמון על יחידות זרוע היבשה. בדצמבר 2007 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית. באוקטובר 2009 מונה לסגן הרמטכ"ל.
היציאה לאזרחות > פעילות עסקית

לאחר שחרורו מהצבא, מונה בספטמבר 2015 ליו"ר חברת ההיי-טק "המימד החמישי", שנסגרה בדצמבר 2018 ומונה לה כונס נכסים. בנובמבר 2015 מונה לדירקטור בחברת "אמות השקעות" ובאוקטובר 2017 מונה לדירקטור בחברת "אלרון". הוא נמנה עם המשקיעים בחברת ההזנק "פאוור מי טק", שפיתחה סוללת גיבוי לטלפון סלולרי ובחברות נוספות, שבהמשך חייבו יצירת הסדר ניגוד עניינים בעקבות מינויו לשר הביטחון.
היציאה לאזרחות > פעילות ציבורית א-פוליטית

במאי 2016 מונה גנץ ליו"ר יד דוד בן-גוריון. באפריל 2017 הצטרף לתנועה החברתית "פנימה" שהוקמה במטרה לפעול לחיזוק האחדות בחברה הישראלית. בשנת 2017 שימש יושב ראש הוועדה לבחירת אות הנשיא למתנדב. באוקטובר 2018 סייע בגיבוש תוכנית מדינית חדשה של המכון למחקרי ביטחון לאומי שעיקריה:
סימון גדר הביטחון כתוואי ההיפרדות, לצד המשך בנייה בגושי ההתנחלויות ובשכונות היהודיות בירושלים.
השארת בקעת הירדן בשליטה ביטחונית מלאה של ישראל והבטחת חופש הפעולה של צה"ל בשטחי יהודה ושומרון.
גיוס הקהילה הבינלאומית לחיזוק הכלכלה הפלסטינית.
השארת ירושלים ורצועת עזה לשלב הסופי. ההתמקדות לא מותנית בהסכמה פלסטינית, אם לא תהיה כזאת ישראל תתקדם בעצמה בגיבוי בינלאומי.