stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המיספירה של כדור הארץ
חצי הכדור הצפוני

חצי הכדור הצפוני הוא מחצית פניו של כוכב לכת הנמצא מצפון לקו המשווה שלו. משלים אותו חצי הכדור הדרומי.
בכדור הארץ, חצי הכדור הצפוני כולל את מרבית היבשה ומרבית האוכלוסייה שעל פני הכדור. שתי יבשות, אירופה ואמריקה הצפונית, נמצאות בשלמותן בחצי הכדור הצפוני, וכך גם יבשת אסיה ללא האיים המשתייכים אליה. מרבית שטחה של אפריקה וחלק קטן משטחה של אמריקה הדרומית נמצאים אף הם בחצי הכדור הצפוני. בחצי הכדור הצפוני, יחס השטח בין האוקיינוסים והיבשה עומד על 50%-50%.
החורף מתקיים בחודשים דצמבר עד פברואר, והקיץ בחודשים יוני עד אוגוסט.
חצי הכדור הדרומי

חצי הכדור הדרומי הוא מחצית פניו של כוכב לכת הנמצא מדרום לקו המשווה שלו. משלים אותו חצי הכדור הצפוני.
בכדור הארץ, חצי הכדור הדרומי כולל את מרבית המים שעל פני הכדור, משום שרוב שטחם של האוקיינוסים נמצא בו, ורק חלק קטן מהאוכלוסייה. שתי יבשות, אוסטרליה ואנטארקטיקה, נמצאות בשלמותן בחצי הכדור הדרומי, וכך גם מרבית שטחה של אמריקה הדרומית, מקצת שטחה של יבשת אפריקה וחלק מאיי דרום-מזרח אסיה.
בחצי הכדור הדרומי, יחס השטח בין האוקיינוסים ליבשה הוא 10%-90% לטובת האוקיינוסים.
בחצי הכדור הדרומי חיים כ־800 מיליון בני אדם, שהם מעט יותר מעשירית מכלל תושבי כדור הארץ. כמחציתם בברזיל ובאינדונזיה.
החורף מתקיים בחודשים יוני עד אוגוסט, והקיץ בחודשים דצמבר עד פברואר.
חצי הכדור המערבי

חצי הכדור המערבי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת ממערב לקו גריניץ', שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ועד לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי. את חצי הכדור המערבי משלים חצי הכדור המזרחי. באופן פחות פורמלי, אך מקובל יותר, חצי הכדור המערבי הוא כינוי לחלקו של כדור הארץ הכולל את יבשת אמריקה וסביבתה ("העולם החדש"), כפי שנעשה, למשל, בשמו של מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני. במשמעות זו מוּצאים מהביטוי האזורים שבשוליו: חלקים של אירופה ואפריקה שנמצאים בשוליים המזרחיים, חלקים של אסיה שנמצאים בשוליים המערביים ואנטארקטיקה הנמצאת בשוליו הדרומיים.
להבדיל מחצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי, המופרדים זה מזה על ידי עצם גאוגרפי מהותי, קו המשווה, קו האורך 0°, המפריד בין חצי הכדור המערבי לחצי הכדור המזרחי, הוא קו שרירותי שנקבע כך שאירופה במרכז.
חצי הכדור המזרחי

חצי הכדור המזרחי הוא מחצית כדור הארץ הנמצאת מזרחית לקו גריניץ' שהוא קו האורך 0° העובר ברובע גריניץ' שבלונדון, ומערבית לקו האורך 180°, שהוא קו התאריך הבינלאומי. חצי הכדור המזרחי כולל את היבשות: אירופה, אסיה, אפריקה, ואוקיאניה. חלק זה של כדור הארץ מכונה גם העולם הישן.
המיספרות נוספות

ההמיספירה היבשתית מרכזה בקואורדינטות 47°13′N 1°32′W﻿ / ﻿47.217°N 1.533°W﻿ / 47.217; -1.533 (ליד נאנט בצרפת)
ההמיספירה הימית מרכזה בקואורדינטות 47°13′S 178°28′E﻿ / ﻿47.217°S 178.467°E﻿ / -47.217; 178.467 ליד ניו זילנד.
לפי חלוקה זו שש שביעיות מסך שטח היבשה על פני כדור הארץ נמצאים בהמיספירה היבשתית לעומת שביעית בלבד בהמיספירה הימית. אף על פי שההמיספירה היבשתית כוללת את מירב השטח היבשתי האפשרי במחצית נתונה של כדור הארץ, עדיין תופסת היבשה רק 49.5% מסך שטחה של המיספירה זו.
המיספירת היום מול המיספירת הלילה – חלוקה לא קבועה בהתאם לשטח כדור הארץ המואר על ידי השמש בכל פרק זמן נתון.
עקרון החלוקה להמיספירות מיושם גם על כיפת השמים, וניתן לישמו על כל גוף שמימי (לדוגמה חציו המואר של הירח).
ראו גם

עונות השנה
חוג הסרטן
החוג הארקטי
הקוטב הצפוני
קו התאריך
קו התאריך בהלכה
הערות שוליים

↑  ההמיספרה המערבית, באתר אנציקלופדיית בריטניקה
חצי הכדור הצפוני
חצי הכדור הצפוני מודגש בצהוב
חצי הכדור הדרומי
חצי הכדור הדרומי מודגש בצהוב
חצי הכדור המערבי
חצי הכדור המערבי מודגש בצהוב
חצי הכדור המזרחי
חצי הכדור המזרחי מודגש בצהוב
ההמיספירה הימית
ההמיספירה היבשתית
הפיגועים בסרי לנקה (2019)

| חלק מטרור בסרי לנקה |
| --- | --- |

 תאריך:  21 באפריל 2019
 מקום:  כנסיות:  כנסיית אנטוניוס הקדוש, קוצ'יקדה, קולומבו כנסיית סבסטיאן הקדוש, נגומבו כנסיית ציון, בטיקלואה  מלונות:  מלון שאנגרי-לה, קולומבו מלון סינמון גראנד, קולומבו מלון קינגסברי, קולומבו מלון דה טרופיקל אין, דהיוואלה  קומפלקס מגורים:  אחד בדמטגודה
 מטרה:  נוצרים, תיירים זרים
 קואורדינטות:  6°56′00″N 79°52′00″E﻿ / ﻿6.9333333333333°N 79.866666666667°E﻿ / 6.9333333333333; 79.866666666667
 סוג:  פיגוע התאבדות
 נשק:  מטעני חבלה וחגורות נפץ
 הרוגים:  269 
 פצועים:  500 
 מבצע:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית
 מספר מפגעים:  9 
 מניע:  טרור אסלאמי
   סרי ג'ייוורדנפורה קוטה  קאנדי טרינקומלי קאלמונאי אנוראדאפורה ג'פנה קורונגלה רטנאפורה גאלה בדולה מפרץ בנגל בטיקלואהנגומבוקולומבומיקומי הפיגועים בסרי לנקה
 
הפיגועים בסרי לנקה הם סדרת פיצוצים שאירעו ב-21 באפריל 2019, במהלך חג הפסחא, בערים קולומבו (העיר הגדולה ביותר ומרכז העסקים של סרי לנקה), בטיקלואה (אנ'), נגומבו (אנ') ושני פרוורים של קולומבו. הפיצוצים התרחשו במספר כנסיות ובתי מלון, ונהרגו בהם כ-269 בני אדם וכ-500 נפצעו.
הפיגועים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מעט לפני השעה 9 בבוקר התרחשו שישה פיצוצים במקביל, בשלושה בתי מלון בקולומבו (מלון שאנגרי-לה, מלון סינמון גראנד, ומלון קינגסברי), ובשלוש כנסיות: בקולומבו (כנסיית אנטוניוס הקדוש), בנגומבו (כנסיית סבסטיאן הקדוש) ובבטיקלואה (כנסיית ציון), שבאותו זמן צוין בהן חג הפסחא. ארבע שעות מאוחר יותר התרחשו עוד שני פיצוצים בפרוורי קולומבו, באכסניה ובמתחם דיור. חלק מהפיגועים נעשו בידי מחבלים מתאבדים.
למחרת סדרת הפיצוצים פרסמה ממשלת סרי לנקה הודעה לפיה ארגון אסלאמי בשם "ג'מאעת א-תווחיד הלאומית" (אנ') אחראי לפיגועים במדינה, וכי המחבלים שנטלו חלק בפיגועים הם אזרחי סרי לנקה. מידע המתריע מפני פיגוע אפשרי התקבל מספר שבועות קודם לכן, ב-4 באפריל, ואף ביום שלפני סדרת הפיצוצים וכן שעה לפני הפיצוץ הראשון. ב-23 באפריל קיבל ארגון המדינה האסלאמית אחריות על המתקפה, ופרסם תמונה של שמונת המחבלים המתאבדים.
הרוגים

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מרבית הנרצחים בפיגועים הם אזרחי סרי לנקה, וכ-36 הם זרים. 3 מההרוגים הם שוטרים שפרצו אחרי הפיגועים לאחת הדירות החשודות בפרברי קולומבו, כאשר החשודים פוצצו עליהם מטען.
| מדינה | הרוגים |
| --- | --- |
סרי לנקה סרי לנקה: 223
הודו הודו: 11
בריטניה בריטניה: 8
הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין: 6
דנמרק דנמרק: 3
הולנד הולנד: 3
ארצות הברית ארצות הברית: 3
ספרד ספרד: 2
טורקיה טורקיה: 2
אוסטרליה אוסטרליה: 2
ערב הסעודית ערב הסעודית: 2
שווייץ שווייץ: 1
פורטוגל פורטוגל: 1
בנגלדש בנגלדש: 1
יפן יפן: 1
סה"כ: 269
הערות שוליים

↑  סרי לנקה: מניין הנרצחים - "סביב 260", מזכיר ההגנה התפטר, באתר ynet, 25 באפריל 2019
↑  "Sri Lanka marks Easter Sunday attack anniversary". BBC News. 21 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סרי לנקה: ארגון מוסלמי אחראי לפיגועים, באתר ynet, 22 באפריל 2019
↑  Isis claims responsibility for Sri Lanka Easter massacre, The Independent, ‏2019-04-23 (באנגלית)
↑  אחים בדם: המשפחה העשירה שמאחורי הפיגועים בסרי לנקה, באתר וואלה, 26 באפריל 2019
הנרי ניר

אין תמונה חופשית
הנרי ניר (1929 – 27 בנובמבר 2011) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוגים לתולדות עם ישראל וחינוך באוניברסיטת חיפה ומכללת אורנים. מחקריו מתמקדים בהיסטוריה של התנועה הקיבוצית והקיבוצים בארץ.
אודות

הנרי ניר נולד בבריטניה והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "הבונים". הוא עלה לישראל בשנת 1955 ומאז התגורר בקיבוץ בית העמק שבגליל המערבי. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת אוקספורד. ספרו הראשון, "הקיבוץ והחברה 1923–1933", אשר עוסק בעשור הראשון של התנועה הקיבוצית, ראה אור בשנת 1984.
בשנות ה-90 הוציא ספר באנגלית בשני פרקים, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, על ההיסטוריה של הקיבוצים בישראל. בשנת 2008 יצאה גרסה מתורגמת וערוכה של הספרים, בתוספת פרק עדכון על שנות ה-90. הכרך הראשון זכה בשנת תשנ"ד בפרס מטעם הקרן על שם אהרן ויוסף בן-שמש.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בבית העלמין בקיבוצו בית העמק.
מספריו

רק שביל כבשו רגלי: תולדות התנועה הקיבוצית (תרגם מאנגלית: עמנואל לוטם), הוצאת מוסד ביאליק, הקיבוץ המאוחד ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2008
The Kibbutz Movement: A History - Volume 1: Origins and Growth, 1909-1939, Oxford University Press, 1992, 432 pp.
The Kibbutz Movement: A History - Volume 2: Crisis and Achievement, 1939-1995, Oxford University Press, 1997
הערות שוליים

↑  ביקורת: יחיעם ויץ, כמו לפני שנות אלף בקיבוץ, באתר הארץ, 28 באפריל 2009
↑  ביקורת: יובל דרור, ‏מגמות ותמורות במחקר ההיסטורי, החברתי והחינוכי של הקיבוץ, קתדרה 77, אוקטובר 1995, עמ' 182-161
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265808005171  PLWABN: 9811299563705606  BIBSYS: 90746994  BnF: cb12372579j (data)  CiNii: DA06697534  GND: 1057570672  ISNI: 0000 0001 2023 0856  LCCN: n84037180  NTA: 072775300  RERO: 02-A003633116  SUDOC: 032757956  VIAF: 29612866   WorldCat (עם VIAF): 29612866 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריכתו
המצור על טוברוק

המצור על טוברוק היה מצור ממושך שהטילו כוחות מדינות הציר בפיקודו של הגנרל ארווין רומל במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, על עיר הנמל טוברוק, נקודה אסטרטגית חשובה בחוף הלובי, מרחק קצר מגבול מצרים, שהוחזקה על ידי כוחות מחבר העמים הבריטי.
המצור

המצור על טוברוק החל ב-10 באפריל 1941, כאשר כוחותיו של רומל, שכבשו את שטח בליטת קירנאיקה מידי הבריטים במתקפת בזק, ניסו לכבוש בסערה את העיר, שהוחזקה על ידי הדיוויזיה האוסטרלית ה-9. הכוחות שהגנו על נמל טוברוק נותקו מהכוח הבריטי העיקרי שנסוג משטח מצרים, ומצאו עצמם במצור. אולם הכוחות של קורפוס אפריקה הגרמני היו חלשים מכדי לכבוש את נמל טוברוק, שהאיטלקים בנו סביבו מערך הגנה מבוצר היטב. במהלך החודשים הבאים נהדפו כל התקפות כוחות הציר על טוברוק, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. האוסטרלים הוכיחו את עצמם כלוחמים נחושים, והתגוננו בעקשנות תחת פיקוד הגנרל לסלי מורשד. עמידת טוברוק במצור גרמה תסכול קשה לרומל, שנאלץ למעשה לנהל מלחמה בשתי חזיתות במקביל, ויצרה איום מתמשך על עורפו. המצור נמשך 240 ימים, במהלכם קיבלו הכוחות המגינים אספקה, תחמושת ותגבורות בדרך הים. באותה דרך גם הוחלפה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 בכוחות בריטיים ופולניים תוך כדי המצור, כך שהמצור שהטילו כוחות הציר על טוברוק היה רחוק מלהיות שלם. נוכח קשיי האספקה של מדינות הציר בצפון אפריקה - לא ברור היה לעיתים מי מהצדדים היה מנותק יותר.
בנובמבר 1941 פתחה הארמייה השמינית הבריטית במתקפה על כוחותיו של רומל בגבול מצרים-לוב (מבצע צלבן) ובמקביל תקף חיל המצב של טוברוק את עורפם של כוחות הציר. לאחר מספר שבועות של קרבות קשים, נאלצו כוחותיו של רומל לסגת מערבה, וטוברוק שוחררה מהמצור.
עמידת הגבורה של טוברוק במצור הגרמני, שהסתמכה על אספקת הכוחות הנצורים בדרך הים, שימשה אחד ממקורות ההשראה לתוכנית המבצר האחרון - תוכנית שהוכנה על ידי הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל בקיץ 1942, כאשר כוחות הציר הגיעו לאל עלמיין שבמצרים, מרחק קצר מנמל אלכסנדריה, והיו קרובים לכבוש את מצרים כולה מידי הבריטים. לפי התוכנית, במקרה שכוחות הציר ינועו צפונה, וישתלטו גם על ארץ ישראל, ירוכז היישוב באזור הכרמל, יקבל אספקה מהבריטים דרך נמל חיפה, ויהווה איום מתמיד על עורפם של הכוחות הפולשים.
לאחר המצור

כחצי שנה לאחר סיום המצור, ב-20 ביוני 1942, תקפו שוב כוחותיו של רומל את העיר, כבשו אותה תוך זמן קצר, ולקחו בשבי למעלה מ-30 אלף חיילים מחבר העמים הבריטי שהגנו על העיר. נפילת טוברוק הייתה אחד הניצחונות הגדולים ביותר של רומל במהלך המערכה בצפון אפריקה. בעקבות תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942, נאלצו כוחותיו של רומל לסגת במהירות מערבה, והשליטה על נמל טוברוק חזרה לידי כוחות בעלות הברית.
לקריאה נוספת

מייקל קארבר, טוברוק, הוצאת משרד הביטחון, 1966.
הערות שוליים

↑  Thomas L. Jentz, Tank Combat In North Africa: The Opening Rounds, Operations Sonnenblume, Brevity, Skorpion and Battleaxe, February 1941 – June 1941 p. 128, Pennsylvania: Schiffer Publishing Ltd. ISBN 0-7643-0226-4.
↑  Peter Fitzsimons, Tobruk p.250, Sydney: Harper Collins. ISBN 0-7322-7645-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538920605171  BnF: cb12326343x (data)  GND: 7665205-1  LCCN: sh85135763
העיר החופשית בזאנסון

סמל העיר בזאנסון
העיר החופשית בזאנסון הייתה עיר חופשית בשלטון עצמי המוקפת בפראנש-קונטה.
לאחר שאיבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בתוך האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1654, עיריית בזאנסון סירבה להכיר בריבונותו של מגן חדש, בין מלך צרפת ובין מלך ספרד, עד שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת פיזר את השלטון המוניציפלי ב-1676. הממשלה כללה רק אזור זעיר מסביב לעיר בזאנסון בפראנש-קונטה, מה שאומר שהייתה לה עצמאות מוגבלת למרות שהייתה לה אוטונומיה פנימית ניכרת ועדיין ניסתה לטעון לנייטרליות.
היסטוריה > בתוך האימפריה הרומית הקדושה

בזאנסון הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה בשנת 1034 כבית הארכיבישוף של בזנסון, ובשנת 1184 היא זכתה לאוטונומיה כעיר קיסרית חופשית תחת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. העיר חיפשה אט אט את ההגנה של מספר מגינים חיצוניים, או קפטנים, כמו פיליפ הטוב, דוכס בורגונדי. לאחר נישואיה של מריה מבורגונדי למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1477, התייחסה העיר אל ההבסבורגים כמגינים שלה.
כאשר פראנש-קונטה עברה לפליפה השני, מלך ספרד בשנת 1555, בזאנסון נותרה עיר קיסרית חופשית.
היסטוריה > אובדן המעמד הקיסרי

העיר איבדה את מעמדה כעיר קיסרית חופשית בשנת 1651 כפיצוי על אבידות אחרות שספגו הספרדים במלחמת שלושים השנים. לאחר התנגדות מסוימת, זה אושר לבסוף על ידי בזאנסון ב-1654, למרות שהעיר שמרה על רמה גבוהה של אוטונומיה פנימית.
היסטוריה > מחלוקות עם צרפת

בשנת 1667 לואי ה-14 תבע את פראנש-קונטה כתוצאה מנישואיו למריה תרסה, נסיכת ספרד. כחלק ממלחמת השחרור, הגיעו חיילים צרפתים לאזור ב-1688. שלטונות העיירה ניסו לטעון שהיא נייטרלית בכל פעולות איבה שכן היא עיר קיסרית, דבר שהמפקד הצרפתי, הנסיך דה קונדה, דחה כארכאי. הצרפתים הסכימו לתנאי כניעה נדיבים מאוד עם שלטונות העיירה, שכללו העברת האוניברסיטה מדול הסוררת אז. היו גם שמועות כי ייתכן שהפרלמנט האזורי יועבר מדול. העירייה גם קבעה שהיא תמשיך להחזיק שריד של שבר של תכריכי טורינו, ושלפרוטסטנטים לא תהיה חירות מצפון באותו אופן כמו שהיה להם אז בשאר צרפת.
בזמן שהעיר הייתה בידי צרפת, המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן לה פרסטר דה וובאן ביקר בבזאנסון ותכנן תוכניות לביצורה. הסכם אקס לה שאפל החזיר את העיר לספרד תוך מספר חודשים, בתמורה לעיר פרנקנטל.
הספרדים בנו את נקודת המרכז העיקרית של הגנות העיר, "לה סיטאדל", והציבו אותה על מונט סנט אטיין, שסוגר את צוואר העיקול בנהר התוחם את העיר העתיקה. בבנייתם הם עקבו אחר התוכניות של וובאן.
מזמן זה ואילך, צמח פלג פרו-צרפתי גדול בקרב חלק מהעיר.
היסטוריה > כניעה לצרפתים

העיר איבדה סופית את האוטונומיה שלה כתוצאה ממלחמת הולנד–צרפת שהחלה ב-1672, שבה עמדו ההבסבורגים לצד ההולנדים וכך איבדו את השליטה בפראנש-קונטה ובבזאנסון. לאחר מצור על העיר, כוחות צרפתים כבשו את העיר ב-1674, למרות שהסכימו לאפשר לבזאנסון לשמור על זכויות היתר שלה.
בשנת 1676 השלטונות הצרפתיים פיטרו את השלטון, צורת הממשל הדמוקרטית של בזאנסון, בהוראת לואי ה-14. במקומו הוקם בית משפט למשפטים. כפיצוי על אובדן השלטון העצמי שלה, העיר הפכה למרכז המנהלי של פראנש-קונטה, כאשר הפרלמנט של בזאנסון מנהל את האזור, והחליף את הפרלמנט של דול. השליטה הצרפתית אושרה ב-1678 על ידי הסכמי ניימכן.
מוסדות

בניגוד לרוב הערים הקיסריות החופשיות שהפכו בהדרגה לאוליגרכיות, לבזאנסון הייתה צורת ממשל ומוסדות עירוניים מאוד דמוקרטיים. הממשלה כללה 28 חברי מועצה שנבחרו מדי שנה על ידי שבע הקהילות. אלה, בתורם, בחרו 14 נגידים, שעסקו בעסקים השוטפים. עיקר העסקים טופלו על ידי חברי מועצה וגם נגידים שישבו יחד. הייתה גם הוראה לאספה כללית של אזרחים במקרים חשובים מאוד.
למגן – תחילה הדוכסים מבורגונדי ולאחר מכן ההבסבורגים האוסטריים והספרדים, ובמשך שנתיים למלך צרפת – הייתה הזכות למנות נשיא למושלים ולמפקד החיילים ששמרו על הסוללות. המגן מעולם לא הוכר כריבון.
הערות שוליים

↑  Thomas A. Brady (2007). Politics and reformations: communities, polities, nations, and empires. p. 347. ISBN 978-9004161733.
1 2 3  Martin, Henri (1865). Martin's history of France: the age of Louis XIV, Volume 1. p. 295.
1 2  Martin, Henri (1865). Martin's history of France: the age of Louis XIV, Volume 1. p. 294.
↑  Darryl Dee (2009). Expansion and Crisis in Louis XIV's France: Franche-Comté and Absolute Monarchy, 1674-1715: Franche-Comte and Absolute Monarchy, 1674-1715 (Changing Perspectives on Early Modern Europe). p. 40. ISBN 9781580463034.
↑  Geoffrey Parker (1997). The Thirty Years' War. p. 169. ISBN 9780415128834.
1 2  Darryl Dee (2009). Expansion and Crisis in Louis XIV's France: Franche-Comté and Absolute Monarchy, 1674-1715: Franche-Comte and Absolute Monarchy, 1674-1715 (Changing Perspectives on Early Modern Europe). p. 55. ISBN 9781580463034.
המצור על טיונוויל

המצור על תיונוויל היה קרב בין צרפת לבין האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה.
המצור

ב-24 באוגוסט 1792, כוח קואליציוני של 20,000 אוסטרים ו-16,000 חיילים מלוכנים צרפתיים תחת פרידריך וילהלם, נסיך הוהנלוהה-קירשברג נשלח לכבוש את העיירה כדי להוות כגשר בין הגבול האוסטרי-צרפתי לפריז, שכן משם הדרך תיפתח. אך האוסטרים, ובעלי בריתם המלוכנים, כשלו בניסיון להשתלט על העיירה, שבה שהו חיילים בהנהגתו של ז'ורז' פליקס דה ווימפפן, ששבר את המצור בקלות ב-16 באוקטובר. אחד מהחיילים המלוכנים הצרפתיים היה פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, שנפצע בקרב.
סוף דבר

לאחר סיום המצור הכריזה הוועידה הלאומית כי היא תקרא לכיכר תיונוויל על שם העיר ורחוב תיונוויל בפריז לאחר הניצחון.
מורשת

לואי-עמנואל נאדין יצר את הדרמה "Siége de Thionville" בשנת 1793.
לקריאה נוספת

Baines, Edward (1818). History of the wars of the French revolution, from the breaking out of the war, in 1792, to the restoration of a general peace in 1815; comprehending the civil history of Great Britain and France, during that period. נבדק ב-4 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Leggewie, Robert (1990). Anthologie de la littérature française, Tome II (3rd ed.).
Nadine, Louis-Emmanuel (1793). Siége de Thionville. נבדק ב-5 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Luehe (1841). Militair-Conversations-Lexikon. Vol. 8. נבדק ב-5 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Minutoli, Johann Heinrich Carl von (1847). Der Feldzug der Verbündeten in Frankreich im Jahre 1792. נבדק ב-5 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
Austria. K.u.k. Kriegsarchiv (1895). Mittheilungen des K.u.K. Kriegs-Archivs. Vol. 9. נבדק ב-5 ביולי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Leggewie 1990, p. 11.
↑  Nadine 1793.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16000991m (data) 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפרשה (ביולוגיה)

הפרשה היא פעולת ההרחקה מהגוף של חומרי פסולת, המצטברים כתוצאה מחילוף חומרים ביצורים חיים.
השימוש במונח הפרשה בהקשר ביולוגי בשפה העברית, מתייחס הן למערכת האנדוקרינית המכונה גם מערכת ההפרשה הפנימית הן למערכת השתן והכליות המכונה גם מערכת ההפרשה החיצונית. בנוסף מתייחסת ההפרשה לתהליך יציאת הצואה שהיא חלק מהעיכול.
לצורך הרחקת פסולת מהגוף, התפתחו אברי הפרשה שונים אצל אורגניזמים שונים. איברי הנשימה מבצעים תפקיד מסוים בהפרשה - בהרחיקם פחמן דו-חמצני ומים, חומרים אחרים מופרשים דרך העור ודרך מערכת העיכול. איברים מיוחדים התפתחו כדי לבצע את פעולת ההפרשה ביעילות, הכליות למשל, המהוות את המרכיב הארי במערכת ההפרשה.
ביצורים חד תאים, דוגמת האמבה, ההפרשה היא דרך שטח הגוף כולו. בתהליך התזונה של האמבה - בועיות המכילות שיירי מזון שלא עוכלו, מתקרבות לקרום החיצוני של הגוף, מתכווצות ופולטות את השיירים. הפחמן הדו-חמצני שנוצר מתהליכי הנשימה מופרש מכל שטח הגוף. עודפי מים המכילים חמרי הפרשה נוספים, מופרשים על ידי אברון המכונה בועית מתכווצת, הגדלה ונלחצת אל קרום התא, יוצרת בו נקב ומפרישה את תוכנה.
המשחקים האיסתמיים

המשחקים האיסתמיים (ביוונית עתיקה: Ἴσθμια) היו חלק מהמשחקים הפאן-הלניים שנערכו ביוון העתיקה. תחרויות ספורט אלה נערכו בקורינתוס שביוון מדי שנתיים.
פסל של זורק דיסקוס מהמאה השנייה לפנה"ס
משחקים אלה נערכו שנה לפני ושנה לאחר מהמשחקים האולימפיים יחד עם המשחקים הנמאיים, ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים.
המשחקים האיסתמיים נערכו לכבודו של האל פוסידון, ונערכו לראשונה בשנת 580 לפנה"ס על מנת לחגוג את מותו של העריץ קיפסלוס. ייסוד המשחקים יוחס על ידי תושבי קורינתוס לסיזיפוס, ועל ידי אתונה לתסאוס.
בשנת 196 לפנה"ס ניצל טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס את המשחקים על מנת להכריז על עצמאותה של יוון משלטון מקדון.
לאחר שהעיר קורינתוס נהרסה על ידי הרומים בשנת 146 לפנה"ס עברו המשחקים לעיר סיקיון, בה נערכו המשחקים עד שנת 7 לפנה"ס (או 3 לפנה"ס), עת שהעיר קורינתוס שבה לארח את המשחקים. המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי עץ אורן.
המשחקים הופסקו בהוראת הקיסר הרומי תיאודוסיוס הראשון שראה בהם טקס פגאני.
הנרי נוריס

סר הנרי ג'ורג' נוריס (באנגלית: Henry George Norris;‏ 23 ביולי 1865 – 30 ביולי 1934) היה איש עסקים אנגלי, פוליטיקאי ופעיל בתחום הכדורגל שהתפרסם בעיקר כיושב-ראש מועדוני הכדורגל פולהאם וארסנל. שיא פרסומו של נוריס הוא ככל הנראה בעקבות מעורבותו לכאורה בפרשת קידום ארסנל לליגה הראשונה ב-1919, למרות המיקום החמישי בליגה השנייה בעונה שלפני כן.
קריירה עסקית ופוליטית

נוריס נולד בקנינגטון למשפחה מהמעמד הבינוני, ואת תחילת חינוכו קיבל בבתי ספר פרטיים. הוא עזב את לימודיו בגיל 14 על מנת להצטרף למשרד עורכי דין. לאחר שנה במשרד זה הוא עזב על מנת לפתח קריירה בתחום במסחר ופיתוח רכוש. הוא צבר את הונו באמצעות בניית בתים בדרום ובמערב לונדון, ובעיקר באזור פולהאם. הוא התנדב לצבא הבריטי במשך שנה אחת. הוא כיהן בתפקיד ראש העיר של הרובע המטרופוליטני פולהאם בין 1909 ל-1919, חבר מועצת מחוז לונדון בין 1916 ל-1919, וכחבר שמרני בבית הנבחרים הבריטי מטעם מזרח פולהאם בין 1918 ל-1922. נוריס פרש מהפרלמנט לאחר שנקלע לסכסוך עם מפלגתו בסוגיית הפרוטקציוניזם.
נוריס היה קצין גיוס עבור הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא שירת בארטילריית המתנדבים השלישית של מידלסקס, ובשנת 1917 זכה לתואר אביר ולדרגת קולונל כהוקרה על שירותיו למדינתו. נוריס היה גם חבר בולט באגודת הבונים החופשיים בה הגיע לדרגה בכירה, ולפילנתרופ ידוע הקשור אל הכנסייה האנגליקנית; נוריס היה חבר טוב של רנדול תומאס שכיהן באותה תקופה בתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי.
כדורגל

נוריס היה חובב כדורגל נלהב, ובהתחלה התמנה לדירקטור בפולהאם. בתקופת כהונתו המועדון זכה להעפיל מהליגה הדרומית החובבנית אל הפוטבול ליג. בזמן שכיהן כיושב ראש פולהאם היה לו תפקיד עקיף בהקמת צ'לסי. נוריס דחה את הצעתו של איש העסקים גאס מירס להעביר את פולהאם לסטמפורד ברידג', כך שמירס נאלץ להקים בעצמו מועדון כדורגל חדש.
ב-1910 הפך נוריס לבעל השליטה המרכזי במועדון וולוויץ' ארסנל הקורס (לאחר שהמועדון נכנס מרצון להליך פירוק) במקביל לתפקידו בהנהלת פולהאם. כעבור כשלוש שנים הוא התמנה ליושב-ראש ארסנל. נוריס ניסה לשפר את המצב הרעוע של ארסנל באמצעות מיזוג עם פולהאם, אך המהלך נתקל בהתנגדות נחרצת של הנהלת הפוטבול ליג. בעקבות כך הוא החל לפעול כדי להעביר את ארסנל לאצטדיון חדש; בסופו של דבר הוא בחר באזור הייבורי שבצפון לונדון וניצל את קשריו על מנת לרכוש את הקרקע. אצטדיון ארסנל נפתח ב-1913, ושנה אחת לאחר מכן הושמטה המילה "וולוויץ'" משם המועדון.
חלקו העיקרי של נוריס בהיסטוריה של ארסנל היה תפקידו בהעלאת המועדון אל הליגה הראשונה ב-1919, למרות שסיים רק במקום החמישי בעונה הרשמית הקודמת. מהלך זה היה על חשבונם של מועדונים אחרים, כולל המועדון טוטנהאם הוטספר שהיה היריב הגדול ביותר של ארסנל. באותה תקופה נטען כי נוריס שיחד או השפיע בצורה לא חוקית על הצבעתם של חברי הפוטבול ליג, ובעיקר על זו של ג'ון מק'קנה שהיה יושב-ראש הליגה והבעלים על ליברפול; מקנה נאם בוועידה השנתית של הליגה, ותמך בצירוף ארסנל בזכות הוותק הגדול יותר בליגה הראשונה. ההאשמות הללו מעולם לא הוכחו באופן רשמי, אך תומכי התאוריה גורסים כי פעילויות אחרות מהוות הוכחות נסיבתיות לאשמת נוריס.
נוריס ביצע פעולה אחת נוספת שהשפיעה רבות על ההיסטוריה של ארסנל. ב-1925 הוא פיטר את המאמן לזלי נייטון, ובמקומו הביא כמחליף את הרברט צ'פמן מהאדרספילד טאון. לאחר שנוריס עזב את ארסנל צ'פמן הצליח למלא את משאלתו, והפך את ארסנל למועדון הטוב ביותר בכדורגל האנגלי בשנות ה-30, אם כי זמן מה לאחר שעזב את ארסנל נוריס טען כי הוא מתחרט על כך שפיטר את נייטון.
נוריס לא זכה לכהן בתפקיד פעיל בארסנל במהלך התקופה המוצלחת של המועדון. ב-1927 התפרסה כתבה בדיילי מייל שבה נכתב כי ב-1925 העביר נוריס תשלום לא חוקי לצ'ארלי באקן מסנדרלנד על מנת לשכנע אותו להצטרף לארסנל; טענה זו התפרסמה בתקופה שבה הייתה הגבלה על משכורות השחקנים וכל הכנסה נוספת הייתה אסורה, אם כי מספר מועדונים הצליחו לעקוף את האיסור בדרכים שונות. בעקבות הכתבה החלה חקירה של התאחדות הכדורגל האנגלית שבה נקבע כי נוריס ניצל גם את חשבון ההוצאות של ארסנל לצרכיו האישיים כששילם עבור נהג אישי, והכניס לכיסו הפרטי 125 לירות שטרלינג שהתקבלו עבור מכירת האוטובוס של המועדון. נוריס הגיש תביעת לשון הרע נגד הדיילי מייל וההתאחדות. בפברואר 1929 הוכרעה התביעה לרעת נוריס, ובעקבות כך התאחדות הכדורגל השעתה אותו לצמיתות.
לאחר השעייתו הוא לא חזר לחיים הציבוריים. נוריס מת בביתו ב-1934 כתוצאה מהתקף לב חמור.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  ג'ון ספרלינג, Rebels for the Cause: The Alternative History of Arsenal Football Club (עמודים 31, 33, 37, 40, 46 - 48‏), מיינסטרים (ISBN 0-575-40015-3)
↑  עונה זו הייתה עונת 1914/1915 כיוון שמשחקי הכדורגל הרשמיים הושהו למשך מלחמת העולם הראשונה
↑  1893 לעומת 1908 אצל טוטנהאם
↑  "Obituary: Sir Henry Norris", התפרסם בטיימס ב-31 ביולי 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010093244  SNAC: w6zw53vt  VIAF: 121664610   WorldCat (עם VIAF): 121664610
המצור על וינה (1529)

המצור על וינה ב-1529 היווה את ניסיונה הראשון של האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של סולימאן המפואר לכבוש את בירתה של אוסטריה, עיר מרכזית בחשיבותה, שהיוותה ככל הנראה מחסום אחרון בפני הטורקים לפלישתם לעבר מרכז, דרום ומערב אירופה, כיבוש הוותיקן וביסוס שליטתם בחלקים נרחבים מאירופה.
המצור סימל את שיא כוחה והתפשטותה של האימפריה העות'מאנית במרכז אירופה. כישלונו של המצור הוביל לשורה של התכתשויות צבאיות בין העות'מאנים לנוצרים באירופה שנמשכו 150 שנה ששיאן היה במצור השני על וינה ב-1683 שנכשל אף הוא וסימל במידה רבה את ראשית שקיעתה האיטית והיחלשותה הצבאית של האימפריה העות'מאנית.