stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום רצבי
הערות שוליים

↑  חנה יעוז-קסט, "הצעה לנושא בהוראת שירה – תפיסות דתיות ב'שירה הצעירה': ארבעה מעגלים". פסיפס 17 (1992), עמ' 18-19, פסיפס 53 (2003), עמ' 28-29
↑  קונצרט מיוחד ליום השנה לרצח רבין
↑  היצירה יזכור ליצחק רבין והתבוננות במקורותיה/יזכור ליצחק - תמליל: שלום רצבי, פרקי התבוננות ומקורות -רינה צדקה; אבן יהודה: רכס - פרויקטים חינוכיים, 1999.
↑  "הלכה ואורתודוקסייה: דרכם ההלכתית של הרב בן-ציון מאיר חי עזיאל והרב חיים דוד הלוי", אורתודוקסייה יהודית (תשסו) 471-498, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267078505171  GND: 12362763X  ISNI: 0000 0000 8362 4855  LCCN: n84148556  NTA: 23628097X  SUDOC: 061689009  VIAF: 19895233   WorldCat (עם VIAF): 19895233
מלחמת ההתשה

מלחמת ההתשה (בערבית: حرب الاستنزاف, חַרְבּ אֶל־אִסְתִנְזַאף) הייתה מלחמה בין ישראל לבין מצרים, שהחלה ב-11 ביוני 1967 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970, מועד שבו הסכימו הצדדים על הפסקת אש שנכנסה לתוקף למחרת. המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל תוך הפרת הסכם הפסקת האש שסיים את מלחמת ששת הימים. את השם "מלחמת ההתשה" ("חרב אל-אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והיא הסתיימה בהתשה של שני הצדדים.
המלחמה נמשכה למעלה משלוש שנים לאורך החזית המצרית, הירדנית והסורית. עיקר הלחימה היה בחזית תעלת סואץ שבה צבא מצרים וצה"ל ניהלו מלחמת התשה זה כנגד זה. הצבא המצרי ביצע הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ. בנוסף, נעשה ניסיון מצד המצרים להוביל באו"ם החלטה שתאלץ את ישראל לסגת מסיני. ישראל ניסתה לשמר את הישגיה במלחמת ששת הימים, ופעלה במלחמת ההתשה למניעת הישג קרקעי מצרי. מלחמת ההתשה החלה בעצימות נמוכה לאורך קו התעלה זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים. העימות הסלים לעצימות גבוהה החל במרץ 1969.
בחזית המצרית, המלחמה התאפיינה בהפגזות כבדות של ארטילריה מצרית על עמדות צה"ל לאורך התעלה, ופשיטות קומנדו מצריות. בתגובה הפעיל צה"ל את חיל האוויר שניסה לשתק את מקורות הירי לאורך התעלה ובשלב מאוחר יותר עבר לתקיפת מטרות רבות בעומק מצרים. בנוסף, יזמה ישראל פשיטות קומנדו ופשיטות משוריינות לשטח מצרים. תקיפות אלו, שאיתן לא יכלו המצרים להתמודד, גרמו להתערבות סובייטית ישירה במלחמה. המלחמה הובילה לעליית המעורבות הסובייטית במצרים, ובסופו של דבר להתבססות של חיל האוויר הסובייטי להגנת ערי מצרים שהובילה לקרב אווירי ישיר בין ישראל לברית המועצות. בנוסף חימשה ברית המועצות את מצרים בסוללות ארטילריה להגנה אווירית, ששינו את המאזן האסטרטגי והשפיעו משמעותית על מלחמת יום הכיפורים.
בסופו של דבר, המלחמה נגמרה בתיקו אסטרטגי. אף צד לא הצליח להדביר את הכוחות של היריב. לצד מלחמה זו התנהלה גם מלחמת ההתשה בבקעת הירדן ומלחמת ההתשה בחזית הסורית. בסיומה של המלחמה, מצרים, בסיועה המסיבי של ברית המועצות, הצליחה לנטרל חלק מהעליונות האווירית הישראלית באזור העימות מעל תעלת סואץ, הודות לקידום מערכי הנ"מ המתקדמים אל עבר התעלה. לפיתוח ולהצבה של מערך הנ"מ המצרי ברדיוס שמכסה מספר קילומטרים לתוך הגדה המזרחית של התעלה, היו השלכות מהותיות על המערכה האווירית במלחמת יום הכיפורים.
תוצאות מלחמת ששת הימים

בתום מלחמת ששת הימים השתנו יחסי הכוחות בסכסוך הישראלי-ערבי בצורה מהותית. ישראל ריבעה את שטחה וניצחה במערכה רב חזיתית תוך השמדת הנתח העיקרי של צבאות אויביה מצרים, סוריה וירדן והשגת עומק אסטרטגי, בעיקר בחזית המצרית, הודות לכיבוש חצי האי סיני והתבססות צבאית על הגזרה המזרחית של תעלת סואץ. בחודשים שאחרי המלחמה התחוללו כמה שינויים חשובים בזירה הגאו-פוליטית. ישראל סיפחה את מזרח ירושלים, מנהיגי מדינות ערב התכנסו בוועידת ח'רטום וקבעו כי אין בכוונתם להכיר בישראל, לערוך איתה משא ומתן, לחתום איתה על הסכם שלום או לנטוש את מאבקם של הפלסטינים. זמן קצר אחר כך התקבלה החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקראה לנסיגה ישראלית מהשטחים שנכבשו ולשלום בר קיימא במזרח התיכון. כל צד פירש את ההחלטה בהתאם לאינטרסים שלו. ישראל רצתה להיכנס למשא ומתן לשלום, והייתה מוכנה לוותר על מרבית השטחים שכבשה במהלך המלחמה בתמורה לשלום. לעומתה, מדינות ערב סירבו להסדר שלום של קבע, ובראש ובראשונה לדרישת ישראל למשא ומתן ישיר. הן טענו כי על ישראל לקיים את הנסיגה מהשטחים לפני כל משא ומתן. מטעם האו"ם הוקם גוף מתווך בראשות הדיפלומט גונאר יארינג. בעזרת התיווך שלו הצליחו הצדדים להגיע להסדר חילופי שבויים מהיר, אך לא התקדמו למשא ומתן. ממשלת ישראל קיימה מגעים חשאיים עם חוסיין, מלך ירדן. עם זאת, הוא סירב לקדם את ערוץ הקשר החשאי בין ירדן לישראל עקב תלות במצרים, שהתנגדה מכל וכל למשא ומתן. סיבה נוספת להתנגדותו הייתה התבססותם של ארגוני טרור פלסטינים בתוך ירדן, שהוציאו משטחה פעולות חבלה וטרור לעבר ישראל. ארגונים אלה היו הגורמים שהתניעו את מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מלחמת ששת הימים הסתיימה בתבוסה מצרית מוחצת. בסיומה החזיקו כוחות צה"ל בגדה המזרחית של תעלת סואץ. אנואר סאדאת, סגנו של נשיא מצרים, כתב באוטוביוגרפיה שלו: "אלה שהכירו את נאצר יבינו, כי לא ב-28 בספטמבר 1970 מת האיש, אלא ב-5 ביוני 1967, שעה אחת בדיוק לאחר שפרצה המלחמה". תחילה התפטר נאצר מנשיאות מצרים. עם זאת, לאחר שההמונים יצאו לרחובות וקראו לו לחזור בו, וכמוהם גם הנהגת ברית המועצות שהפצירה בו להישאר בתפקיד, הוא אכן חזר בו. עקב התנגדות למשא ומתן המדיני החליט נאצר שיש לפעול נגד ישראל בדרך צבאית אך מדודה, תוך כדי מערכה ארוכה שבה ינוצלו נקודות החוזקה של מצרים ומדינות ערב, כגון סיבולת להתמודדות ארוכה במצב של לחימת התשה. בתוך כך יחשפו חולשותיה של ישראל. ניסיונו להוביל למלחמת התשה כוללת גם בחזית הירדנית והסורית לא התממשה, ומלבד ארגוני הטרור הפלסטינים, כגון הפת"ח, לא הייתה היענות ממשית לקריאתו. מצרים דרשה, כתנאי מקדים לכל משא ומתן, את נסיגת ישראל חזרה לגבולות שקדמו למלחמת ששת הימים, ודרישה התחלתית זאת תקעה מקלות בגלגלים של כל ניסיון לקדם את המשא ומתן המדיני. בסיכומו של דבר, נשיא מצרים היה נחוש להשיב את חצי האי סיני בכוח צבאי, ועד שצבאו ישתקם ויוכל לאתגר משמעותית את האחיזה הישראלית בצידה השני של התעלה הוא נקט גישה של מלחמת התשה כדי לשחוק את עוצמתה של ישראל.
ההסלמה בתקריות האש > הקמת קו בר-לב

נוכח ההפגזות וההסלמה חלה הערכת מצב מחודשת במטה הכללי של צה"ל לגבי תפיסת ההגנה של מערב סיני. חצי האי סיני העניק לישראל לראשונה עומק אסטרטגי, אך כעת הייתה שאלה באשר לדרך שבה יש לנצל אותו. סגן מפקד גייסות השריון, אברהם אדן, טען שיש למנוע מהמצרים כל הישג, ולו זמני, בגדה המזרחית של התעלה, שכן במקרה והוא יחפוף להפסקת אש, יגרם נזק לדימוי ההרתעתי של ישראל. במטה הכללי היה חשד תמידי שההפגזות הן מהלך מקדים לקראת ניסיון אפשרי של צליחה מצרית בהיקף גדול לעבר התעלה המזרחית. מצרים הציבה במקביל סוללות טילים חדשות, ונשק הנ"מ שלה העניק לארטילריה שלה יתרון על גבי חיל האוויר הישראלי, והקטין את מרחב התמרון של האחרון. לפיכך, טען אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש, יש להכין מערך שבו ניתן יהיה להגן על סיני גם ללא תמיכה אווירית לכוחות על הקרקע. הוכנה תוכנית 'סלע', עם שני תרחישים אפשריים (האחד במצב שיש בו התרעה והשני בלעדיו), לפריסת כוחות בסיני במקרה של פרוץ מלחמה. ההערכה של אמ"ן הייתה שעד מרץ 1969 הצבא המצרי יהיה מסוגל לפתוח בצליחה רבתי שמטרתה כיבוש מערב חצי האי סיני.
על רקע זה החליט המטה הכללי של צה"ל, לאחר סיור על קו התעלה, להקים קו מעוזים (תוכנית 'מעוז'), ולנהל גישה אופרטיבית של הגנה קשיחה, לפיה אין לאפשר למצרים להשיג גרגר חול מהגדה המזרחית של התעלה אף לא לזמן קצר. לקו המעוזים היו שתי מטרות, כפי מתאר אותן האלוף ישראל טל: "הוויכוח על שיטת ההגנה בסיני היה כפול: ערכו של מערך המעוזים לאורך תעלת סואץ כקו הגנה סטאטי על התעלה במסגרת מלחמת התשה, וערכו ההגנתי במקרה של מתקפה מצרית כוללת לכיבוש סיני. אחרי מלחמת יום הכיפורים נשמעה הטענה שקו המעוזים לא נועד מלכתחילה להגן על התעלה במסגרת מלחמה בקנה מידה מלא, אלא רק במסגרת מלחמת התשה, ולא היא." המהלך שלל מצה"ל את הניידות המבצעית שלו, והיו לו שני מתנגדים בולטים מתוך המטה הכללי: האלופים ישראל טל ואריאל שרון. טל ביקר את גישת קו המעוזים על שני טעמים עיקריים. ראשית המעוזים מגבילים את הניידות של הכוחות, ושוללים למעשה מצה"ל את היתרון באחזקת שטח שמהווה עומק אסטרטגי. שנית, טען טל, אין בכוחות הסדירים שיהיו מוצבים קבע בקו המעוזים כדי לבלום מתקפה מצרית רבתי, והוא המליץ בהקשר זה להעביר את חטיבה 7 לגזרת תעלת סואץ. יתרה מכך, העובדה שקו המעוזים מרתק בדרך קבע נתח מהותי מהצבא הסדיר בצה"ל, פוגעת ביכולת שלו להתכונן לקראת תרחיש המלחמה הבאה. ההתנגדות של טל לא התקבלה, והבנייה של קו המעוזים יצאה פועל. בהמשך סירב לקבל את פיקוד דרום בנימוק התפקיד ידרוש ממנו לממש גישה צבאית שהוא עצמו מתנגד לה.
קו בר-לב, על שם הרמטכ"ל, יצא לדרך, ובמסגרתו נבנו כ-30 מוצבים מבוצרים, עמידים בפני התקפות ארטילריה. בקו שני, "ציר החת"ם" ממזרח לקו התעלה, נבנו עוד כעשרה מוצבים. במקביל נבנה גם מערך ביצורים בשארם א-שייח', לקראת האפשרות שכוחות מצרים מהים יבצעו מתקפת פתע לכיבוש העיר. בהפצצות שנערכו בסתיו 1968, התגלו בבהירות הכשלים של המוצבים הקיימים, ואלו החדשים במסגרת קו בר-לב, נבנו תוך עמידות רבה בפני הארטילריה המצרית. בנוסף להקמת מערכי הביצורים, חיל ההנדסה פעל לשיפור התנאים הלוגיסטיים בזירת סיני, תוך סלילת כביש אילת–שארם א-שייח', כביש בלוזה–טסה–מעברי הגידי והמיתלה–ראס סודר, כמו גם כבישי גישה נוספים לאורכו ולרוחבו של חצי האי.
הפצצות העומק והשלכותיהן > התערבות ישירה של ברית המועצות בלחימה

ההנהגה המצרית רצתה להשיב לישראל באותו מטבע ולבצע תקיפות עומק בתוך ישראל, אך לא הייתה לה את היכולת האופרטיבית להביא את הדבר לידי ביצוע ובעלות בריתה, כגון עיראק, היו שקועות עד צוואר בקשיים פנימיים ולא נחלצו לעזרתה. על כן החליט נאצר, בצעד נואש, לפנות לברית המועצות כדי שזאת תתערב ישירות במלחמת ההתשה תוך הצבת הכוחות המזוינים שלה על אדמת מצרים. ב-22 בינואר הוא יצא לפגישה חשאית במוסקבה, נועד עם שליט ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב והפציר בו לתמוך במצרים דרך התערבות ישירה. היה זה מקרה תקדימי, שכן מעולם קודם לכן לא התערבה ברית המועצות ישירות במאבקה של מדינה לא-קומוניסטית, ולדבר הייתה חשיבות רבה במסגרת המלחמה הקרה, וכך גם התייחסו אליה בהתאם בהנהגה האמריקאית. נאצר הפך את בקשתו לאולטימטום, כאשר הבהיר לברז'נייב שבמידה ולא יענה בחיוב יאלץ להתפטר ועל מקומו יקום במצרים נשיא שיפזול לעבר המערב. בתום שלושה ימי דיונים אישר ברז'נייב את בקשתו של נאצר, והורה לשלוח למצרים דיוויזיה של סוללות SA-3 שתוך חודש תיפרס להגנת העורף ואזור עמק הנילוס. בנוסף, הודיע ברז'נייב, שתוך חודש יפרסו במצרים שלוש בריגדות אוויר, בהן 95 מטוסי מיג-21 משופרים, שמטרתם תהיה הגנת העורף המצרי והם יפעלו לפי הוראות הפיקוד המצרי. ברית המועצות גם מכרה למצרים 50 מטוסי סוחוי-7 ומערכות מכ"ם חדישות. למבצע הסובייטי ניתן שם הקוד מבצע קווקז.
בפברואר 1970 התרחבה המעורבות הישירה של ברית המועצות לצד מצרים, והתווספו לכוח שברז'נייב הבטיח גם ארבעה מטוסי סיור מדגם מיג-25, שהוצבו על אדמת מצרים והשתתפו באופן פעיל בלחימה. הכוחות הסובייטיים הוצבו בעומק מצרים, באזורי קהיר, אלכסנדריה וסכר אסואן, והביאו להפסקת ההפצצות הישראליות בעומק מצרים. רק ב-13 במרץ נצפתה לראשונה בידי ישראל וארצות הברית שיירת כלי רכב נושאים סוללות SA-3. הרכבת האווירית הסובייטית למצרים גדלה, עם 66 גיחות בינואר, 32 בפברואר ו-120 במרץ (כולל רק גיחות שאותרו וזוהו בידי אמ"ן). כתוצאה מההתערבות הישירה של ברית המועצות חלו מהמורות בזירה הדיפלומטית, וארצות הברית החלה מהססת להיענות לבקשות הסיוע ואספקת הנשק של ישראל, כתוצאה משלל סיבות, החל בחשד שישראל מנסה דווקא להפיל את שלטון נאצר דרך הפצצות העומק וכלה בחשש מכך שהעמקת ההתערבות הסובייטית תוביל לעימות צבאי ישיר בין ישראל לברית המועצות שיחייב את אמריקה להתערב ויגרום להסלמה במלחמה הקרה.
באפריל 1970 החלו טייסים רוסים לבצע גיחות מבצעיות מעל שמי מצרים, ומגע ראשון ביניהם לבין חיל האוויר הישראלי נוצר בגיחת צילום ישראלית. הטייסות הסובייטיות נעו בנתיב אווירי מצומצם מעל שמי קהיר, והיו להם הוראות ליירט מטוסים ישראלים שחדרו את הנתיב. ב-18 באפריל, במהלך גיחה מבצעית של חיל האוויר, נדמה היה שמטוסים רוסים נעים ליירוט המטוסים הישראלים, אך לא נוצר מגע. במטה הכללי פקפקו בכוונות המעשיות של ברית המועצות, ולא הצליחו לקלוט תדרים או הוכחות מודיעיניות כלשהן לגבי הוראות סובייטיות ליירוט המטוסים הישראלים. על תקרית הכמעט-מגע בין המטוסים ב-18 באפריל, אמר הרמטכ"ל בר-לב שזו היא: "סנונית אחת [ש]עוד לא מבשרת את האביב." ישראל, בתיאום עם ארצות הברית, פרסמה ברבים את המעורבות הסובייטית הישירה. במקביל, ברית המועצות הפעילה מערכות הגנה אווירית רבות בעורף המצרי, כדי לשתק את חיל האוויר הישראלי בגזרה. כתוצאה מהפעלת המערכות ומהתבססות הטייסות וכלל חיל המשלוח הסובייטי, החליטה ישראל, בהסכמה גדולה בקרב הדרג המדיני-ביטחוני, לעצור את מבצעי הפצצות העומק ולהימנע מהמשכן בניסיון למנוע התנגשות צבאית ישירה עם מעצמת-על. כתוצאה מכך הוגבלה פעילותו של חיל האוויר לגזרת התעלה.
הפצצות העומק והשלכותיהן > בזירה הימית

בראשית העימות, לפני קריסת הפסקת האש, טביעת הצוללת דקר הובילה לחשדות מפני האפשרות שבוצע טיבוע בזדון בידי הצבא המצרי, אך מאוחר יותר התברר שאין שחר לטענות אלו. היוזמה המצרית התבטאה בפגיעה בכלי שיט בנמל אילת באמצעות צוללני קומנדו ימי שהגיעו מעקבה. במערב אפריקה נפגעה דוברת קידוח שהייתה בדרכה למפרץ סואץ. פעולות חיל הים הישראלי כללו פשיטות על מוצבי חוף שנערכו בשיתוף לוחמי שייטת 13: מבצע בולמוס 3, מבצע בולמוס 4, מבצע בולמוס 5 (הראשון שבו עסקו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית) והפשיטה על האי גרין. פעולת הנחיתה המשוריינת במפרץ סואץ - מבצע רביב, תחילתו במבצע אסקורט - הטבעת שתי ספינות טורפדו מצריות במפרץ סואץ על ידי כוח של שייטת 13. יחידה 707 השתתפה במבצע רביב, ומאוחר יותר גם במבצע סרג'נט ובמבצע ויקטוריה, שנערכו בשיתוף עם סיירת שקד.
השיט לישראל וממנה לא נפגע. לאחר ניסיון הפגיעה במכלית 'קורל-סי' קיבלו מכליות הדלק בים האדום אבטחה צמודה. התקופה מאופיינת בצמיחה גדולה של חיל הים הישראלי בבניין כוח ספינות סער, הצוללות מסדרת T, סירות קומנדו ימי, ספינות סיור (דבורים ויתושים). חיל הים הישראלי שיפר את התארגנותו המבצעית והוקמו בסיסי שליטה חדשים בחופי סיני, הים התיכון וים המלח. הוקמו מתקני תחזוקה בחיפה אשדוד ואילת, בסיס ההדרכה הצטייד במתקני אימון ממוחשבים ומפקדת החיל הועברה לבסיס הקריה בתל אביב. הפעילות העיקרית בזירה הימית הייתה הפקת נפט במערב חצי האי סיני ומפרץ סואץ והובלתו לאילת. מחצית מתצרוכת הנפט של ישראל סופקה בדרך זו.
תחומה של המלחמה ואות המערכה

בשנת 2003 קבעה ועדת השרים לטקסים וסמלים את מועד תחילת המלחמה וסיומה. עד להחלטה זו הייתה הסכמה מלאה על יום סיומה של מלחמת ההתשה, אך היו דעות שונות על מועד תחילתה. אי-ההסכמה החלה כבר במהלך המלחמה. היו בישראל כאלה שראו את תחילתה ב-8 במרץ 1969, שבו החלו חילופי אש ארטילרית לכל אורך תעלת סואץ. אולם, כבר זמן קצר אחרי סיום המלחמה פרסם משרד הביטחון אלבום צילומים שנקרא '1000 הימים' ומנה את תחילת המלחמה כבר בתקריות האש הראשונות שאחרי סיום מלחמת ששת הימים. תפיסה זו הייתה מקובלת על חלק מהחוקרים הישראלים שעסקו במלחמה. כך, לדוגמה, טענו ש"מלחמת ההתשה החלה ביום שהסתיימה מלחמת ששת הימים". היו שהקדימו את תחילת המלחמה לאוגוסט 1968. במצרים שלטת הטענה כי המלחמה החלה עם סיום מלחמת ששת הימים ועל כן מכנים אותה "מלחמת אלף הימים". יש אף גורמים הכוללים את מלחמת ששת הימים במלחמה ורואים בה את תחילתה של מלחמת ההתשה. יש גורמים מצריים הרואים את תחילתה של מלחמת ההתשה ב-8 בספטמבר 1968.
גם מבחינת היקפה הגאוגרפי של מלחמה זו היו דעות שונות: יש המצמצמים אותה למלחמה בין ישראל למצרים, ויש הכוללים בה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה, גם בגבולותיה עם לבנון, סוריה וירדן. ועדת הסמלים לטקסים וסמלים קבעה שהמלחמה כללה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה בכל הגבולות ואף העניקה בגינה את אות מלחמת ההתשה. לאורך שנים רבות לא זכתה מלחמת ההתשה להכרה רשמית בישראל, ולוחמיה עוטרו באות השירות המבצעי על שירותם במהלך הקרבות. רק בשנת 2003, באיחור של 32 שנים, הוענק אות מלחמת ההתשה לחיילים שהשתתפו בה. בהחלטת ממשלת ישראל מינואר 2003 נקבע כי אות מלחמת ההתשה יינתן למי ששירת בצה"ל לפחות 30 יום בתקופה שמ-11 ביוני 1967 עד 8 באוגוסט 1970.
ראו גם

לוחמת שחיקה
גידול שפיר

סרטן שלב 0: אין סיטו, צינורות החלב סתומים על ידי תאי אפיתל
גידול שַפִּיר או גידול בלתי ממאיר (באנגלית: Benign tumor או Nonmalignant tumor) הוא גידול תאים הנמצא בתוך הרקמה הבריאה, אינו הורס אותה ואינו יוצר גרורות באיברים מרוחקים. למרות זאת, ישנם מצבים בהם גידול שפיר עלול לגרום לנזקים. הנזקים יכולים להיגרם מלחץ פיזי על איברים בריאים, מדימום והפרשת הורמונים כאשר הגידול הוא של בלוטה אנדוקרינית. בנוסף, לחלק מהגידולים השפירים יש פוטנציאל להפוך לגידול ממאיר - גידול סרטני.
בין הגידולים השפירים הנפוצים:
הגדלת הערמונית - גורם ללחץ על שלפוחית השתן ולחסימה של צינורות השתן והזרע. בנוסף יכול הגידול להתפתח לסרטן הערמונית.
מיומה (שרירן) - גידול שפיר מסוג פיברומה. אף שלרוב היא אינה הורסת את הרקמה הבריאה של הרחם, היא גורמת לדימומים ולבעיות פוריות.
היפרפלזיה של בלוטת יותרת הכליה - גידול הגורם להפרשת יתר של הורמונים ובעקבותיה לסיבוכים כמו תסמונת קושינג.
שומה - היפרפלזיה שפירה, בדרך כלל של מלנוציטים היוצרים אזור כהה, שטוח או מוגבה. יש שומות בעלות פוטנציאל לעבור התמרה סרטנית ולגרום למלנומה.
מנינגיומה - גידול בקרומי המוח או בחוט השדרה.
אדנומה.
קרטוזיס סבוריאה
ראו גם

מיופיברובלסטומה מסוג שדי
צ'ארלס גאת'רי, ברון גאת'רי מקרייגיבנק

| --- | --- |
גאת'רי בשנת 2019.
גאת'רי בשנת 2019.
 לידה:  17 בנובמבר 1938 (בן 86) צ'לסי, לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  בית הספר הארו  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בת זוג:  קת'רין וורל
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1959–2001 (כ־42 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס הראשון מפקד ארמיית הריין הבריטית ראש המטה הכללי ראש מטה ההגנה
 פעולות ומבצעים
 Operation Banner 
 עיטורים
  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט    המסדר הוויקטוריאני המלכותי  קצין במסדר האימפריה הבריטית
 
סר צ'ארלס רונלד ל'ואלין גאת'רי, ברון גאת'רי מקרייגיבנק (באנגלית: Charles Ronald Llewelyn Guthrie;‏ נולד 17 בנובמבר 1938) הוא קצין בצבא הבריטי בדימוס אשר שירת במשמר הוולשי, ב-SAS ושימש בין היתר כראש המטה הכללי בשנים 1994–1997 וראש מטה ההגנה עד פרישתו ב-2001.
לאחר שירותו הצבאי ומתוקף תואר הברונות שקיבל כלורד לימי חיו (ללא ירושה), זכה למושב בבית הלורדים. בשנת 2019 פרש מעשיה ציבורית ומתפקידיו הטקסיים, ובדצמבר 2020 פרש גם ממושבו בבית הלורדים.
שירות צבאי

צ'ארלס גאת'רי נולד בצ'לסי, לונדון, בן בכור לאמו נינה ל'ואלין ממוצא ולשי (שאת שם משפחתה הוסיף לשמו), ואביו מייג'ור רונלד דלגליש גאת'רי, קצין בצבא הבריטי ובן למשפחת אצולה סקוטית משבט גאת'רי.
גאת'רי התחנך בבית הספר הארו והמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ונכנס לשירות הצבא הבריטי כלוטננט משנה ביולי 1959 במשמר הוולשי. הוא קודם ללוטננט ב-1961 ולקפטן ב-1965, שנה לאחר מכן עבר לשרת כמפקד צוות ברגימנט שירות האוויר המיוחד ה-22 וב-1968 קיבל פיקוד על אסקדרון ברגימנט. ב-1970 קודם לדרגת מייג'ור וחזר למשמר הוולשי כמפקד פלוגה ממוכנת בגדוד הראשון, ב-1973 שימש עוזר צבאי לראש המטה הכללי למשך כשנה ואז חזר לרגימנט המשמר ושימש סגן מפקד הגדוד הראשון. בדצמבר 1975 הועלה גאת'רי לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את תפקיד ראש המטה של דיוויזיית הבית (המאגדת את כל יחידות המשמר הרגליות והרכובות של הצבא הבריטי).
ב-1977 מונה גאת'רי לפקד על הגדוד הראשון של המשמר הוולשי שהוצב בברלין, בדצמבר 1979 קודם לדרגת קולונל ולאחר מכן פיקד על הגדוד הראשון במשימות ביטחוניות בצפון אירלנד. הוא שימש במשך כשנתיים קולונל במטה המבצעים במטה הכללי, בדצמבר 1981 קודם לדרגת בריגדיר ומונה למפקד החטיבה המשוריינת הרביעית ב-1982. ב-1984 מונה לראש המטה של הקורפוס הראשון ולאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה השנייה ומפקד הפיקוד הצפון-מזרחי בדרגת מייג'ור גנרל בתחילת 1986. בנובמבר 1987 מונה לעוזר ראש המטה הכללי ולאחר שנתיים בתפקיד זה קודם ללוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס הראשון, בינואר 1992 מונה למפקד קבוצת הארמיות הצפונית וארמיית הריין הבריטית וחודש לאחר מכן קודם לדרגת גנרל.
ביולי 1993 מונה לתפקיד עוזר צבאי אישי למלכה וב-15 במרץ 1994 מונה לראש המטה הכללי, בתקופתו כרמטכ"ל בין היתר פיקד על המעורבות הצבאית במלחמת בוסניה. באפריל 1997 מונה לראש מטה ההגנה במשרד ההגנה, עד שפרש משירותו הצבאי בשנת 2001 לאחר כ-42 שנות שירות. אם פרישתו, קיבל תואר ברונות בתור "ברון גאת'רי מקרייגיבנק" (בדאנדי, סקוטלנד) כלורל ימי חייו (Life Peer), כלומר תואר הברונות שלו לא ניתן בירושה ולא ניתן לירושה. מתוקף תואר האצולה שלו הוא גם זכה למושב בבית הלורדים.
לאחר שירותו הצבאי, המשיך צ'ארלס לשאת במספר תפקידים רשמיים, בהם המפקד הטקסי של ה-SAS בין 2000–2019, המפקד הטקסי של חיל המודיעין בין 1984–2019, ובנוסף החל המשנת 1999 שימש קולונל של משמר החיים ומתוקף תפקיד זה, גם כמלווה רשמי של המלכה באירועים טקסיים. ביוני 2019, בגיל 81, פרש מכלל התפקידים הטקסיים שלו ושנה לאחר מכן, ב-2020 ויתר גם על מושבו בבית הלורדים ופרש מעשייה ציבורית.
תארים ועיטורים

אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (1994)

 אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (2019)

 קצין במסדר האימפריה הבריטית (1980)

 אות הכבוד (1980)

 קצין בלגיון ההצטיינות - ארצות הברית

 אביר מפקד במסדר סנט גרגורי הגדול (2008)

 אביר בהמסדר הריבוני הצבאי של מלטה (1999)

 אביר הצלב הגדול לצדק של המסדר הצבאי הקדוש של סנט ג'ורג' (2013)

 צלב מסדר ההצטיינות של מלטה
אותות מערכה והכתרה:

 מדליית השירות הכללי עם שני אבזמים

 יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה (1997)

 יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה (2002)
הערות שוליים

↑  גאת'רי קיבל את אות הכבוד עבור תקופה קצרה שבה כיהן כמושל ההברידיים החדשים.
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007350342005171  GND: 143744844  ISNI: 0000 0001 1841 2132  LCCN: no2008064996  NTA: 310742587  SUDOC: 144318075  UKPARL: OsUG32Ov  VIAF: 169511570   WorldCat (עם VIAF): 169511570 
גאת'רי כראש מטה ההגנה, 1997.
באטמן: ארקהם נייט

| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  23 ביוני 2015 (PS4, XONE)   28 באוקטובר 2015 (מחשב אישי)
 סוגה:  משחק פעולה-הרפתקאות
 פיתוח:  אולפני רוקסטדי 
 הוצאה לאור:  האחים וורנר אינטרקטיב אנטרטיימנט 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 הפצה:  Warner Bros. Interactive Entertainment
 סדרה:  באטמן: ארקהם
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Unreal Engine 3 
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One
 המשחק הקודם:  באטמן: ארקהם סיטי
 
 אתר רשמי
 
באטמן: ארקהם נייט (באנגלית: Batman: Arkham Knight; בתרגום חופשי: "באטמן: אביר ארקהם") הוא משחק הרפתקאות-פעולה אשר מפותח על ידי חברת Rocksteady Studios ומופץ על ידי Warner Bros. Interactive Entertainment ל-פלייסטיישן 4, ל-Xbox One ולמחשב האישי. משחק זה הוא הרביעי בסדרת באטמן: ארקהם ומסיים את הטרילוגיה העלילתית שמפותחת על ידי Rocksteady Studios. המשחק בא לסיים את סדרת המשחקים עטורת השבחים אשר מבוססת על דמות הקומיקס הידועה באטמן.
המשחק, בשונה מקודמיו, מפותח לקונסולות הדור הבא ואינו מפותח ל-Wii U. לראשונה בסדרה נחשף כי ישנה האפשרות לשימוש בבאטמוביל, שמהוות כלי נחוץ ושימושי בתזוזה בעיר הגדולה. לפי דברי המפתחים, המטרה היא ליצור את כלי הרכב הטוב ביותר שנעשה אי פעם במשחק וידאו. קווין קונרוי שב לדבב את דמותו של באטמן. המשחק יצא בתאריך ה-23 ביוני 2015. כמה ימים לאחר יציאת המשחק התגלו בעיות רציניות[דרושה הבהרה] בגרסה למחשב והיא הורדה מהחנויות. עדכון המתקן חלק מבעיות גרסת המחשב יצא בתחילת ספטמבר, בינתיים יצאו שני עדכונים ורק שניים מהם היו משמעותיים.
סקירה

עלילת המשחק מתרחשת כתשעה חודשים לאחר האירועים במשחק הקודם, באטמן: ארקהם סיטי, בהם הג'וקר מת. הדחליל חוזר לגות'אם סיטי במטרה לנקום בבאטמן לאחר המפגש בין השניים בארקהם אסיילום. אחרי שהדחליל משחרר כמות קטנה מהגז החדש שלו, איום הגז מתברר כמשמעותי ומסכן חיים, מה שגורם לפינוי כל אזרחי העיר. בעקבות פינוי האזרחים, העיר כעת נשלטת על ידי כמות עצומה של פושעים, ביניהם דו-פרצוף, הארלי קווין, הפינגווין ואיש החידות שעסוקים בתכנונים עם ההבנה שכדי לשלוט על העיר יש צורך בשיתוף פעולה ביניהם כדי להרוג את באטמן. בנוסף, הנבל הראשי החדש שמהווה את האיום הגדול ביותר לבאטמן במשחק הוא חדש לסדרה ונקרא "ארקהם נייט".
הבאטמוביל

בשונה מהמשחקים הקודמים, טכנולוגיית הדור הבא והעיר הפתוחה והמפורטת ביותר בסדרה מאפשרים את הכנסת הבאטמוביל. אשר לטענת דברי המפתחים, הכוונה היא יצירת כלי הרכב הכי טוב שהיה אי פעם במשחק וידאו. כמות הפריטים אשר מרכיבים את המכונית במשחק משתווה לכמות הפריטים הכללית של המשחק הראשון בסדרה, דבר שהתאפשר רק בעזרת הדור הבא. שחקנים לא יצטרכו לזכור איפה הם החנו את המכונית, המכונית מגיעה ישירות אל השחקן במהירות עצומה בלחיצת כפתור. המכונית יכולה להסתובב בעצירה מלאה כדי לכוון לכיוון שהשחקן רוצה, היא יכולה לשחוק, לנתר ולהגביר למהירות עצומה. שריון חסין קליעים מאפשר למכונית לרסק עצים ומכשולים. האוכלוסייה לא ממלאת את הכביש מאחר שהיא לא נמצאת בעיר, אבל ישנן מכוניות נטושות ברחבי העיר, הן מתעופפות ברגע שהשחקן בא איתן במגע, הכל סובב סביב המטרה ששום דבר לא יכול לעצור את המכונית. אויבים מנסים את הטוב ביותר לנתר הצידה כאשר המכונית חולפת לידם. למכונית יש מצב נקרא מצב לחימה (תרגום חופשי מ-battle mode). במצב זה השחקן מתפעל מגוון כלי נשק שבעזרתם הוא יכול לפלס את דרכו ברחבי גות'האם סיטי.