נשיא אירלנד
מחלוקות > תפקיד הנשיא ביחס לצפון אירלנד

נוסח החוקה של אירלנד, כפי שנכתב ב-1937 התייחס בסעיפים 2 ו-3 השנויים במחלוקת שלו, לשתי ישויות גאופוליטיות: "הטריטוריה הלאומית" הכוללת את 32 המחוזות, קרי – האי אירלנד בשלמותו וה"מדינה", שכללה את 26 המחוזות ובעבר נקראה מדינת אירלנד החופשית. באופן מרומז התייחס התואר "נשיא אירלנד" לכך שהנשיא הוא ראש המדינה של כל אירלנד. עם זאת, רמיזה זו אותגרה על ידי היוניוניסטים של אלסטר ועל ידי הממלכה המאוחדת, שהובילו הכרה בין-לאומית בשליטה של בריטניה על צפון אירלנד. בסופו של דבר תוקנו סעיפים 2 ו-3 כתוצאה מהסכם יום שישי הטוב שנחתם ב-1998.
אירלנד, בתורה, העמידה באתגר את ההכרזה על אליזבת השנייה כ"מלכת הממלכה המאוחדת וצפון אירלנד". ממשלת אירלנד סירבה לפיכך להשתתף באירועים מלכותיים. לדוגמה, פטריק הילרי, בעצת הממשלה, דחה את ההזמנה להשתתף בטקס הנישואין של צ'ארלס, נסיך ויילס ושל הנסיכה דיאנה ב-1981, שאליה הוזמן על ידי המלכה. באופן דומה, דחה הנשיא השני, שון או'קלי, בעצת הממשלה, את ההזמנה להשתתף במסיבת הגן בשגרירות הבריטית בדבלין לרגל הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה ב-1953. בריטניה, בתורה, התעקשה לכנות את הנשיא בתואר "נשיא הרפובליקה של אירלנד". כל כתבי האמנה של שגרירי בריטניה באירלנד לא מוענו ל"נשיא אירלנד", אלא לנשיא באופן אישי, לדוגמה, "הנשיא הילרי".
המחלוקת על תוארו של הנשיא והעדר הקשר בין ראשי שתי המדינות, החלו להפשיר מאז 1990. הנשיאה רובינסון בחרה לשבור באופן חד-צדדי את הטאבו על ידי קיום כמה ביקורים מדיניים בבריטניה, כולל ביקור בקהילת המהגרים האירים בממלכה. בהזדמנות אחרת היא קיבלה הזמנה מאת המלכה לבקר בארמון בקינגהאם. בפרסומים לעיתונות שהפיץ הארמון, הוגדר האירוע כ"ביקור נשיאת אירלנד". בין השנים 1990–2010 הן רובינסון והן יורשתה מארי מקאליס, ביקרו בארמון בקינגהאם מספר פעמים ובמקביל ביקרו חברים בכירים במשפחת המלוכה, הנסיך מוויילס, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו את נשיאי אירלנד במעון הנשיאותי בדבלין. הנשיאים השתתפו גם באירועים יחד עם אן, הנסיכה המלכותית. הנשיאה רובינסון אירחה במשותף עם המלכה בארמון סנט ג'יימס בלונדון ב-1995, אירוע לציון 150 שנה להקמת הקולג'ים של המלכה (כיום, אוניברסיטת המלכה בבלפסט, הקולג' של אוניברסיטת קורק והאוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגולוויי) בשנת 1845. אירועים אלו הובילו בסופו של דבר לביקור מלכותי של המלכה באירלנד ב-2011.
אף על פי שתוארו של הנשיא מרמז במובלע על סמכותו בצפון אירלנד, בפועל, חייב הנשיא לקבל את הסכמת הממשלה לבקר שם. אישור כזה לא ניתן לאף אחד מהנשיאים עד לכהונתה של רובינסון. עם זאת, מאז שנות התשעים, ובמיוחד מאז חתימתו של הסכם יום שישי הטוב ב-1998, ביקרו נשיאי אירלנד באופן קבוע בצפון אירלנד. הנשיאה מקאליס, שהיא הראשונה מבין נשיאי אירלנד שנולדה בצפון אירלנד, המשיכה בשגרה זו. עם חתימת ההסכם התקבלה מקאליס בחמימות אפילו על ידי רוב המנהיגים היוניוניסטים. בהלווייתו של ילד שנרצח על ידי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA) בפיגוע באומה, היא צעדה באופן סמלי יד ביד עם דייוויד טרימבל, השר הראשון של צפון אירלנד ומנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, לאורך המעבר המרכזי של הכנסייה. בהזדמנויות אחרות, לעומת זאת, ספגה מקאליס ביקורת על התבטאויות מסוימות שלה, כמו הדברים שאמרה לאחר טקס לציון 60 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ שבו השתתפה והתקיים ב-27 בינואר 2005. מקאליס אמרה כי הילדים הפרוטסטנטים בצפון אירלנד חונכו לשנוא את הקתולים באותו אופן בו חונכו הילדים הגרמנים לשנוא את היהודים. דברים אלה גרמו לזעם מצדם של פוליטיקאים יוניוניסטים בצפון אירלנד ומאוחר יותר התנצלה מקאליס על דבריה. למרות השינויים בסעיפים 2 ו-3 לחוקה, כחלק מהסכם יום שישי הטוב, נותר התואר "נשיא אירלנד" על כנו, באותו אופן בו נקראת המדינה בחוקה בשם "אירלנד" והקידומת "הרפובליקה של" היא אך ורק תיאור המשטר, למרות שיש כיום ויכוח על כך שהנשיא שולט רק על הרפובליקה של אירלנד. עם זאת, רבים מהלאומניים בצפון רואים בנשיא כנשיאם והושמעו דעות על הרחבת זכות ההצבעה בבחירות לנשיאות על כל האי.