קרב גוודלקנל
אוקטובר: מאזן הכוחות מתחיל להשתנות > הקרב על שדה הנדרסון

בין 1 באוקטובר ל-17 באוקטובר העבירו היפנים 15,000 חיילים לגוודלקנל וכך עמדו לרשות היאקוטאקה כ-20,000 חיילים לביצוע המתקפה. בשל אובדן עמדותיהם מזרחית לנהר מטניקאו הבינו היפנים שסיכויי ההצלחה של מתקפה מערבה לאורך החוף קלושים, ולכן החליט היאקוטאקה שהמתקפה העיקרית על שדה הנדרסון תונחת גם הפעם מכיוון דרום. על הדיוויזיה השנייה, שמנתה 7,000 חיילים תחת פיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, היה לנוע בשלוש שדרות ולתקוף את שדה הנדרסון מדרום, סמוך לגדה המזרחית של נהר לונגה. כדי להסיט את תשומת לב האמריקאים מהמתקפה העיקרית, הורה היאקוטאקה לכוח ארטילריה ולחמישה גדודי רגלים (כ-2,900 חיילים) תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טדאשי סומיושי לתקוף את מתחם לונגה מכיוון מערב, לאורך החוף. גם הפעם המעיטו היפנים בהערכת עוצמת הכוח האמריקני בגוודלקנל. הם העריכו אותו בכ-10,000 חיילים בלבד, בעוד שבפועל היו לאמריקנים כ-23,000 איש בשטח האי.
ב-12 באוקטובר החלה פלוגת הנדסה יפנית לפלס שביל מנהר מטניקאו לחלק הדרומי של מתחם לונגה. השביל, שאורכו הגיע ל-24 קילומטרים, עבר דרך תואי שטח מהקשים ביותר בגוודלקנל, כולל מספר נהרות, גאיות עמוקים ובוציים, רכסים תלולים וג'ונגלים סבוכים, וקיבל את השם ״דרך מרויאמה״. בין 16 באוקטובר ל-18 באוקטובר החלה הדיוויזיה השנייה לנוע לאורך שביל זה לעבר עמדות ההסתערות המיועדות שלה מדרום למתחם האמריקני.
ב-23 באוקטובר עדיין נמצאה הדיוויזיה השנייה בדרכה לקווים האמריקנים. באותו ערב, לאחר שהבין שכוחותיו טרם הגיעו לעמדות ההסתערות שלהם, דחה היאקוטאקה את המתקפה ל-24 באוקטובר בשעה 19:00. בשלב זה, האמריקאים עדיין לא היו מודעים לתנועת כוחותיו של מרויאמה.
המטה של היאקוטאקה העביר לסומיושי את הידיעה אודות דחיית המתקפה, אך האחרון לא הצליח ליצור קשר עם כוחותיו בשטח וליידע אותם. ולכן, בדמדומי 23 באוקטובר פתחו שני גדודים מהרגימנט הרביעי ותשעה טנקים במתקפה על עמדות הנחתים בשפך נהר מטניקאו. הנחתים הדפו את המתקפה ללא קושי בסיוע ארטילריה, השמידו את כל הטנקים וחיסלו כמעט את כל הכוח היפני תוך ספיגת אבדות מזעריות.
בשעות הערב של 24 באוקטובר הגיעו לבסוף כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה. במשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על העמדות האמריקניות ברכס לונגה אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר. רגימנט ובו למעלה מ-3,000 חיילים יפנים תקף את החלק הדרומי של מתחם לונגה, אשר הוחזק על ידי כוחות אמריקניים פרוסים בדלילות. גדודו של פולר הדף את כל ההתקפות היפניות תוך שימוש באש נשק קל ומקלעים, בסיוע אש ארטילרית, עד שהשמיד למעשה את הכוח התוקף.
בין המש"קים בגדודו של פולר היה גם הסמל ג'ון בזילון אשר פיקד בקו ההגנה על שתי כיתות של מקלעים כבדים. היפנים ירו לעברן אש נשק קל, מקלעים ומרגמות. כל אימת שתחמושת המקלעים החלה לאזול, היה בזילון רץ אחורה תוך סיכון עצמי רב ומביא לעמדות אספקת תחמושת. במהלך הקרב נפגעה אחת מחוליות המקלע שבפיקודו והיפנים השתלטו על עמדתה, וניסו להפעיל את מקלעיה נגד האמריקנים. בזילון וחייל נוסף תקפו את העמדה וטיהרו אותה מאויב. מכיוון שהמקלעים בעמדה המטוהרת נתקעו, בזילון העביר אליה מעמדה סמוכה מקלע נוסף והפעילו. לאחר מכן הוא תיקן במהירות מקלע נוסף וירה בו בעצמו. מחלקת המקלעים של בזילון חיסלה באותה התקפה לפחות 100 תוקפים יפנים. בסך הכל ירו המקלעים שבפיקודו אש רצופה במשך 48 שעות ויותר. אחד מפקודיו של בזילון תיאר לימים את הקרב כך:
בזילון החזיק מקלע בפעולה במשך שלושה ימים ושלושה לילות, ללא שינה, מנוחה או אוכל. הוא היה ממוקם היטב וגרם ליפנים צרות צרורות, כשאיננו רק יורה במקלעו, אלא גם מפעיל את אקדחו.
על פעולתיהם בקרב זה הוחלט להעניק לפולר את עיטור צלב הצי השלישי שלו ולבזילון את מדליית הכבוד של הקונגרס.
קבוצות קטנות של חיילים יפנים הצליחו לפרוץ מבעד לקווי ההגנה האמריקנים, אך כולן חוסלו במהלך הימים הבאים. יותר מ-1,500 חיילים מכוח מרויאמה נהרגו בהתקפות לעומת 60 הרוגים אמריקאים. במהלך אותם יומיים הגן כוח אוויר קקטוס על מתחם לונגה מפני התקפות אוויריות וימיות יפניות, ורשם לזכותו 14 הפלות מטוסים וטיבוע משחתת.
התקפות יפניות נוספות באזור המטניקאו ב-26 באוקטובר נהדפו גם הן תוך הסבת אבדות קשות ליפנים. בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת. כמחצית מהניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 תחת קולונל טושינארי שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי, מזרחית למתחם לונגה. היחידות הקדמיות של הדיוויזיה השנייה הגיעו למפקדת הארמייה ה-17 בקוקומבונה רק ב-4 בנובמבר, ובאותו יום הגיעו יחידותיו של שוג'י לקולי. הדיוויזיה השנייה, שהקרבות, תת התזונה והמחלות הטרופיות עשו בה שמות, חדלה מלתפקד כיחידה התקפית והועברה לשמש ככוח הגנה לאורך החוף עד סוף המערכה. בסך הכול איבדו היפנים במתקפות אוקטובר 3,500-3,000 חיילים לעומת כ-80 הרוגים אמריקאים.