stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב רובין
מחקריו

זאב רובין הדגיש בתחילה במחקריו את תולדות רומא והקיסרות הרומית במאות ה-2 וה-3. במהלך השנים עבר לחקר שלהי העת העתיקה. במוקד מחקרו עמד מלכתחילה אגן הים התיכון כולו במאה הרביעית עד הכיבושים המוסלמיים בראשית המאה השביעית, אולם הדגש עבר במידה הולכת וגדלה לתולדות הקיסרות הרומית המזרחית מראשית המאה ה-4 ועד הכיבושים המוסלמיים, כלומר קבלתה של הנצרות כדת רשמית ושולטת על ידי הקיסרים הרומיים. חלק מעבודת המחקר הוקדש לתולדות ארץ ישראל בתקופה זו, וחלק הוקדש לתולדות היחסים בין הקיסרות הרומית המזרחית (נהוג להתייחס אליה בתקופה הזו כבר כאל ביזנטיון) לבין המעצמה הגדולה האחרת של שלהי העת העתיקה, היא פרס הססנית.
במסגרת עיסוק מחקרי זה החל זאב רובין להתעניין במידה הולכת וגדלה לא רק בתולדות פרס הסאסאנית, אלא גם בהיסטוריוגרפיה של ממלכה זו. נושא זה קשה במיוחד, משום שכתבי ההיסטוריה מהתקופה הסאסאנית אבדו בצורתם המקורית, ולא נותר מהם כמעט דבר, פרט לתקצירים, עיבודים ותרגומים, מאוחרים יחסית, לערבית ולפרסית. לשם כך למד רובין את השפות שבהן כתובים המקורות המצויים בידינו ובעיקר פרסית תיכונה על שני הדיאלקטים העיקריים שלה: הדיאלקט הפרתי והדיאלקט המקובל בתקופה הסאסאנית. דיאלקט זה מוכר לנו כיום בתור ה-Book Pahlavi של הכתבים הזורואסטריים מהתקופה הבתר-סאסאנית שלאחר הכיבושים המוסלמיים.
מאז 1999 שימש כעמית מחקר קבוע ב-SOAS, בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה, השייך לאוניברסיטת לונדון.
ספריו

התנצרותה של אירופה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
ירושלים לדורותיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2002-1984.
Civil-war propaganda and historiography, Bruxelles : Latomus, 1980 (Collection Latomus ; v.173).
לקריאה נוספת

דבר המערכת, קתרסיס 11, אביב תשס"ט 2009, 6-5.
הערות שוליים

↑  רחל פייג וישניא, זאב רובין, 23.9.1942 – 28.5.2009, החוג להיסטוריה, אוניברסיטת תל אביב
↑  הפורום ע"ש זאב רובין, בית הספר להיסטוריה, אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298895705171  BnF: cb126705009 (data)  GND: 143171445  ISNI: 0000 0001 0884 4070  LCCN: n82008236  NTA: 06826884X  SUDOC: 157579794  VcBA: 495/244828  VIAF: 30873604   WorldCat (עם VIAF): 30873604
התיישבות האלף

עבודות ניקוז בתל מונד לקראת נטיעות, 1931
התיישבות האלף הוא שמה של תוכנית התיישבות שהתקבלה במושב הסוכנות היהודית בלונדון במרץ 1930. התוכנית הייתה חלק מתכנון כולל של התיישבות באזור המטעים בארץ ישראל, אשר החל לקרום עור וגידים משלהי 1927.
רקע

בישיבות הוועד הפועל ומועצת הסוכנות, אשר התכנסו בלונדון בחודש מרץ 1930, הוגשה הצעתה של ועדת וילקנסקי (בראשות יצחק אביגדור אלעזרי-וולקני-וילקנסקי, (א' ציוני), אשר דיברה על התיישבות של 1,500 משפחות באזור גידול ההדרים, בקרקעות קרן קיימת לישראל, במשך שלוש השנים הבאות, בתקציב של כ-260 לא"י ליחידה. במסגרת מושב הסוכנות בלונדון הוחלט על הקמת דירקטוריון לחברת ההתיישבות וועדה מצומצמת לשם יישומה. חברי הוועדה היו: פאול זינגר (כנציג "החברה הכלכלית לא"י"), ד"ר ארתור רופין, ד"ר ב' כמן, הארי סאקר (נציג הסוכנות), אברהם הרצפלד ולוי שקולניק (אשכול) (נציגי המרכז החקלאי). הדירקטוריון הוציא פרוספקט "לייסוד חברת אשראי להתיישבות פועלים 1930". בהקדמה נכתב כי החברה הוקמה בהון של 200,000 לא"י וכי מטרתה להוציא לפועל בזמן הקצר ביותר, ועד כמה שאפשר במשך שנת 1930, התיישבות אלף משפחות פועלים על קרקע של הקק"ל. התוכנית כללה סכום של 580 אלף לא"י הנחוץ להתיישבות אלף משפחות. מתוך סכום זה תשקיע החברה סכום של 350 אלף לא"י. דווקא החלק הציוני בסוכנות דרש לצמצם את התוכנית, להעמידה על אלף משפחות בלבד ולהגדיל בתמורה את התקציב לכל המשפחה ל 350 לא"י, לאחר שהתברר במרכז החקלאי כי זהו פחות או יותר המספר הריאלי של ציבור הפועלים המעוניין בהתיישבות מסוג זה. בישיבה זו התקבלה ההחלטה על יישום מפעל התיישבות האלף.
ניסיונות התיישבות דומים שקדמו ל"התיישבות האלף"

בתקופת העלייה הראשונה נעשה ניסיון דומה ל"התיישבות האלף", כאשר חברי אגודת האש של מינסק הקימו יישוב מטעים בעין זיתים, ליד צפת.
התיישבות האלף הוצעה לראשונה על ידי לוי אשכול (שקולניק) בוועידת הפועל הצעיר שהתכנסה ב-1926. שקולניק, שחזר באותה עת מסיור ביוון, היה תחת השפעת המבצע שהתנהל שם ליישוב המוני וזול של עקורים יוונים מטורקיה. את הצעתו העלה בהקשר להתיישבות זולה של פועלי המושבות בעמק זבולון. לימים אומץ שם זה לתוכנית התיישבות של פועלי המושבות באזור גידול ההדרים, שאותה יזם המרכז החקלאי והגיש למחלקת ההתיישבות. בקיץ 1927 יזם המרכז החקלאי תוכנית להתיישבות אלף משפחות של פועלים, אשר המתינו, חלקן שנים אחדות, לתורן להתיישבות. 
ל"התיישבות האלף" קדם משבר כלכלי, ובשל כך בעיה של מימון, כתוצאה ממשבר כלכלי ומיתון ששררו בארץ ישראל בשנת 1926. משבר זה של העלייה הרביעית הביא לאבטלה של כשליש מכוח העבודה היהודי, ואף לעצירת העלייה ולירידה משמעותית מהארץ. בביצוע התיישבות האלף הראשונה יושמו הלקחים שהופקו מראשית שנות ה-20: היישובים הוקמו על שטח מישורי שנעשתה בו עבודת הכנה לניקוז מי נחל קישון, והמתיישבים עברו הכשרה מתאימה. כמו כן, השתמשו במסקנות המחקר המדעי ובתוכניות מדויקות שהכינה מחלקת ההתיישבות, כאשר המשבר הכלכלי הביא לירידה במחירי חומרי הגלם.
ביצוע התוכנית

בשנת 1932 חודשה התוכנית, ובמסגרתה הוחלט ליישב בסמוך למושבות ותיקות אלף משפחות נוספות של פועלים. בשל המשבר הכלכלי העולמי לא הושגו הכספים הנדרשים לביצוע התוכנית, ובסופו של דבר התיישבו במסגרת זו 437 משפחות בלבד. 202 מהמשפחות קיבלו מימון מלא, שכלל בית צנוע ו-15 דונם אדמה, מחציתם נטועים בעצי הדר, והשאר מיועד להקמת חצר משק ולגידול מספוא וירקות. שאר המשפחות קיבלו בתחילה רק מחצית מהחלקה, והוכנו עבורם שטחי קרקע נוספים להשלמת המשק מאוחר יותר. המתיישבים אמורים היו להמשיך בעבודתם כפועלים שכירים במושבות ובמקביל לפתח את משקם הפרטי, במה שנודע "התיישבות בהדרגה". כך הוקמו המושבים כפר ביל"ו (1932) וגבתון (1933) בסמוך לרחובות, נטעים (1932) ובית עובד (1933) ליד נס ציונה, צופית (1933) ליד כפר סבא ובהדרגה ליד פתח תקווה, כפר הס‏ (1931) ליד תל מונד, רמת טיומקין (1933) ליד נתניה, רשפון‏ (1936) ליד הרצליה, גבעת ח"ן (1933) ליד רעננה וגני עם (1932) ליד מגדיאל. במסגרת התוכנית צורפו 12 משפחות לקבוצת שילר (גן שלמה) שליד רחובות ו-20 משפחות לגבעת השלושה שליד פתח תקווה. שני הקיבוצים קיבלו במסגרת התוכנית תקציבים ששימשו להקמת בניינים ונטיעת מטעים. תוכנית ההתיישבות לא הגיעה לכלל מיצוי מלא. היישובים שהוקמו לא התפתחו כפי שתוכננו והם נזקקו להלוואות נוספות מצד המוסדות המיישבים כדי להתבסס. תקוות המוסדות המיישבים, שנמצאה הדרך להתיישבות זולה, לא התגשמו. עם זאת סימנה התיישבות האלף את ראשית המפעל ההתיישבותי רחב ההיקף של תקופת העלייה החמישית.
לקריאה נוספת

אלכסנדר ביין, תולדות ההתיישבות הציונית: מתקופת הרצל ועד ימינו, גבעתיים: הוצאת מסדה, 1976.
דן גלעדי, היישוב בתקופת העלייה הרביעית: 1924–1929, בחינה כלכלית ופוליטית, תל אביב הוצאת עם עובד, 1973.
ארנון למפרום, "מוורשה לסלוניקי, מסלוניקי לקישון - לוי אשכול ו'התיישבות האלף' הראשונה, 1926", מפנה, 38, 2002, עמ' 51–57:
הערות שוליים

↑  רינה אידן, ההתיישבות היהודית בשרון התיכון בין השנים 1929–1939, עבודת דוקטור, (ארכיון המוזיאון לתיעוד תל מונד), ירושלים: האוניברסיטה העברית, 1999, עמ' 54.
↑  אפרים ומנחם תלמי, לקסיקון ציוני, תל אביב: ספרית מעריב, 1982, עמ' 129.
↑  דן גלעדי, לוי אשכול – קברנט ההתיישבות ההמונית 1948–1952, מכון גולדה מאיר, 1993, עמ' 31.
↑  אודות כפר-הס
↑  רשפון, בן הזקונים של התיישבות האלף
ארפד

ערך זה עוסק בעיר מקראית. אם התכוונתם למנהיג השבטים המדיארים, ראו .
מפה היסטורית של המדינות הנאו-חתיות והארמיות במאה ה-8 לפנה"ס. המראה את מיקומה של ארפד בשטח המסומן בצהוב
אַרְפָּד (בארמית: 𐤀𐤓𐤐𐤃; באשורית: ár-pa-da או ar-pad-da) הייתה עיר ממלכה בצפון סוריה של ימינו, ומזוהה על ידי החוקרים עם תל רפעת, הממוקם כ-30 ק"מ צפונית לחלב, לא הרחק מהגבול עם טורקיה.
ארפד הוזכרה בתעודות האשוריות משנת 806 לפנה"ס, וזה היה האזכור הראשון שלה בהיסטוריה, אולם היה זה אזכור שולי בלבד. האזכור המשמעותי הראשון של העיר מתוארך לשנת 740 לפנה"ס, השנה בה כבש את העיר תגלת פלאסר השלישי, מלכה של ממלכת אשור, שלוש שנים לאחר שהביס את הקואליציה הצבאית בין ממלכת אוררטו, ארפד ומלטיה (Melid), בראשותו של סרדורי השני. למרות הכיבוש לא נחרבה העיר, אלא נקבעה כנציבות בממלכתו של תגלת פלאסר.
מתעאל בר עתרסמך מלך ארפד נזכר בכתובת סוג'ין שעל כתובות סַפִירַה, שבה מתועדת הברית של ארפד עם בר-גאיה מלך כתך. הכתובת מתוארכת למאה ה-8 לפני הספירה.
בשנת 720 לפנה"ס ניסתה ארפד יחד עם שכנתה מדרום חמת למרוד באשורים. הניסיון למרד דוכא במהירות ובאכזריות על ידי שלמנאסר החמישי יורשו של תגלת פלאסר, דבר שהביא לחורבן שתי הערים והרג תושביהן.
אירוע החורבן של ארפד וחמת מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, לרוב בתור לוחמה פסיכולוגית וכלי להפחדה של האשורים נגד ממלכת יהודה, כפי שבא לידי ביטוי בספר מלכים ב':” וַיּׁאמֶר אֲלֵיהֶם רַבְשָׁקֵה, אִמְרוּ נָא אֶל חִזְקִיָּהוּ...הֵהֵצֵּל הִצִּילו אֱלֹהֵי הֵגּוֹיִם אִישׁ אֶת אֵרְצוֹ מִיַּד מֶלֶךְ אַשּׁוּר, אֵיֵּה אְלׁהֵי חֲמָת וְאַרְפָּד... (מלכים ב', י"ח, י"ט-ל"ה).” אך גם בתור כלי בידי הנביאים, כדוגמה לגאוות אשור שתלו את הצלחתם בכוחם ולא בכוחו של אלוהים ולכן נענשו:” הֲלׁא כְּכַרְכְּמִישׁ כַּלְנוֹ אִם לׁא כְּאַרְפָּד חֲמָת...(ישעיהו, י, ט).”
ארפד מוזכרת בכתובת זכור כאחת מ-17 ממלכות שחברו ביחד עם בן הדד השלישי לצור על חדרך.
לקריאה נוספת

איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב-בית הוצאה לאור, 2003.
ספר מלכים ב, פרק י"ח.
Michael Roaf, Cultural Atlas Of Mesopotamia and the ancient near east, 1991
הערות שוליים

1 2  KAI 222
1 2  A. Kirk Grayson, Assyrian Rulers of the Early First Millennium BC II (858-754 BC), University of Toronto press, 1996, עמ' 205
1 2  Hayim Tadmor, Shigeo Yamada, The Royal Inscriptions of Tiglath-Pileser III (744–727 BC) and Shalmaneser V (726–722 BC), Kings of Assyria, Eisenbrauns, 2011, עמ' 39, 109
נחמן בן-יהודה

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1948 (בן 76) פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת שיקגו 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
נחמן בן-יהודה (נולד בארץ ישראל ב-8 במרץ 1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולשעבר דיקן הפקולטה למדעי החברה שם.
חייו

בן יהודה הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה בשנת 1974, ובעל תואר שני (1976) ושלישי (1977) מאוניברסיטת שיקגו.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 עמד בראש הוועדה הבין משרדית והבין מוסדית לבעיית הסמים.
תחומי מחקרו: סטייה חברתית; פיקוח חברתי; תקשורת וסטייה; פאניקות מוסריות; דת ומדינה; בגידות; ניתוח שיח והבנייה חברתית; זיכרון קולקטיבי ומיתוסים; הונאות; הבניית מציאות בסרטי מלחמה.
בן-יהודה נמנה עם תוקפיו של מיתוס מצדה, וטען שממצאי משלחת החפירות במקום, בראשותו של יגאל ידין, עוותו כדי להתאימם למיתוס..}
ספריו

Deviance and Moral Boundaries: Witchcraft, the Occult, Science Fiction, Deviant Sciences and Scientists, University of Chicago Press, 1985
The Politics and Morality of Deviance: Moral Panics, Drug Abuse, Deviant Science, and Reversed Stigmatization (with Ronald A. Farrell)
Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992
Betrayals and Treason: Violations of Trust and Loyalty
Moral Panics: The Social Construction of Deviance (with Erich Goode), Blackwell, 1994
Masada Myth: Collective Memory and Mythmaking In Israel, University of Wisconsin Press, c1995
Selective Remembrances: Archaeology in the Construction, Commemoration, and Consecration of National Pasts (with Philip L. Kohl, Mara Kozelsky)
Sacrificing Truth: Archaeology and the Myth of Masada, Humanity Books, 2002
Theocratic Democracy: The Social Construction of Religious and Secular Extremism, Oxford University Press, 2010
הערות שוליים

↑  5800 מתמכרים לסמים בישראל ומספרם גדל, מעריב, 10 ביולי 1979
המזדמנים, המכורים, המטופלים והלגיטימים, מעריב, 3 באוגוסט 1979
↑  חוה אמנו היתה... הסוטה הפוליטית הראשונה, מעריב, 19 בינואר 1986
↑  שרה ליבוביץ-דר, 50 שנה לחפירות: מיתוס מצדה נשבר, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258566705171  BnF: cb13631230z (data)  GND: 171972112  ISNI: 0000 0001 1496 9881  LCCN: n85007782  NKC: xx0074637  NTA: 073482021  SUDOC: 069392595  VIAF: 109015257   WorldCat (עם VIAF): 109015257 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השחתת אתר אינטרנט

השחתת אתר אינטרנט היא תקיפה של אתר אינטרנט שמטרתה, על פי רוב, היא החלפת דף הבית של האתר. השחתת האתר יכולה להיעשות רק בהינתן ההרשאות המתאימות לשינוי תוכן האתר, הרשאות המושגות במרבית המקרים על ידי ניצול פרצת אבטחה באתר עצמו או בשרת המריץ אותו. חוקרי אבטחת מידע מונים מספר סיבות הגורמות להאקר להשחית אתרים:
כאמצעי לקידום מעמדו של ההאקר המבצע בקרב קהילת ההאקרים.
כאמצעי להעברת מסרים אידאולוגים באמצעות האתר המושחת.
כתחביב של האקרים צעירים, בדומה לריסוס כתובות גרפיטי בשנות ה-80.
השחתת אתרים בישראל

הסכסוכים השונים שידעה ישראל הציבו את אתרי האינטרנט המזוהים עימה במאבק מול קבוצות האקרים המתנגדות לה, רובן מוסלמיות. ריבוי התקיפות שבוצעו על אתרים בישראל אף נחשב לעיתים לנדבך במערכה שבין ישראל לעולם הערבי, תחת הכינוי ג'יהאד אלקטרוני.
ביוני 2006, בעקבות מבצע צה"ל ברצועת עזה, נפתח גל חסר תקדים של פריצות ללמעלה מ-750 אתרים ישראלים תוך יממה והשחתתם בידי האקרים ערבים ומוסלמים מכל רחבי העולם, בייחוד בידי קבוצת Team Evil המרוקנית.
באפריל 2008 הושחת אתר בנק ישראל למשך מספר ימים על ידי קבוצת האקרים ערבים.
פרוץ מבצע עופרת יצוקה בשלהי 2008 הביא לגל השחתות נוסף של אתרים ישראלים בידי קבוצות האקרים מורחבות שכינו את עצמן Jurn-Team & Cyber-Terrorist & Team-Evil. במקרה זה ההשחתה בוצעה באמצעות התחברות לגיטימית לשרת שמות התחום הישראלי המרכזי והפניית כתובות האתרים שהושחתו לאתר מוכן המכיל תוכני הסתה אנטי-ישראלים.
החל משנת 2013 מבצעים האקרים ערבים ומוסלמיים, שרובם מזהים את עצמם עם קבוצת "אנונימוס", מתקפה שנתית תחת השם "OpIsrael" ובמסגרתה מושחתים אתרי אינטרנט ישראליים ממניעים פוליטיים.
בשנת 2019 קבוצת האקרים פלסטינים מקבוצת אנונימוס, הצליחה להשחית מיליוני דפי אינטרנט ישראליים על ידי פריצה לתוסף נגישות. מטרתם הייתה פוליטית, בעקבות הכרת ארצות הברית בירושלים כבירתה של מדינת ישראל.
השחתת אתרי ויקי

ניתן לכלול במסגרת הנושא גם השחתה של אתרי אינטרנט הפועלים בשיטת ויקי. אתרי ויקי למיניהם, וביניהם גם ויקיפדיה, הם אתרים הנבנים בשיטה שבה תוכן האתר נכתב ונערך על ידי כלל המשתמשים, ולכן, אתרים כאלו יהיו מועדים יותר להשחתות. כיוון שהעריכה באתרי ויקי זמינה לכלל המשתמשים, אין צורך בידע טכני מיוחד ובפרט לא בידע באבטחת מידע, משום שכשם שכל משתמש יכול להיכנס לדף מבוסס ויקי ולעורכו, כך גם ניתן להשחיתו באותה הקלות.
השחתה באתרי ויקי (נקראת גם ונדליזם) עשויה לכלול הוספה, מחיקה או שינוי של מידע בדף מסוים. השחתות עשויות לכלול הוספת שטויות והבלים (כולל גיבובי טקסט חסר משמעות בסגנון "ברלפונגוז"), תוכן לא הגיוני או הומוריסטי, אך לעיתים גם תוכן קונספירטיבי, שמועות ופייק ניוז, לשון הרע והשמצות.
לאורך ההיסטוריה, אתרי ויקי, לרבות ויקיפדיה, נאבקים לשמור על האיזון בין חופש העריכה לבין שמירה על איכות התכנים ומהימנותם כדי למנוע ממשתמשים להכניס מידע שעשוי להיות בעל פוטנציאל אדיר להזיק לציבור או להטעותו. האתגר העומד בפני ויקיפדיה תואר על ידי העורך הראשי לשעבר של אנציקלופדיה בריטניקה, רוברט מק'הנרי, באופן הבא: "המשתמש המבקר בוויקיפדיה... נמצא באותה הסיטואציה בה נמצא מבקר בשירותים ציבוריים. הם עלולים להיות כל כך מסריחים כך שהוא יודע שעליו לנקוט משנה זהירות, או שהם נראים נקיים למדי, דבר המציג תחושת שווא של ביטחון. מה שהוא בוודאי לא יודע - זה מי השתמש בשירותים לפניו"
השחתת אתרי ויקי > דרכים למניעת השחתה

באתרי ויקי ישנם מספר דרכים לטפל במשחיתים. חלק מאתרי הויקי נועלים את כל התוכן לעריכה מפני משתמשים אנונימיים ולכן דורשים הרשמה על מנת לערוך, אך משחיתים עקביים ונמרצים יתגברו על הבעיה ולא יהססו לפתוח משתמש במיוחד בשביל להזיק לאתר. הדבר נפוץ בעיקר באתרי ויקי "ייעודיים" לנושא מסוים (אתרי "FANDOM by Wikia" לדוגמה: מיזם המארח אתרים ייעודיים בנושאי קומיקס, ספרים, סרטים, משחקי מחשב וכיוצא בזה). באתרים כמו ויקיפדיה, שם זכות העריכה לכולם היא עקרונית, למשתמשים בעלי הרשאות ניהול ("מפעילי מערכת") יש אפשרות לנעול ערך "בעייתי" לתקופת זמן, כך שרק משתמשים רשומים, משתמשים מאומתים ובמקרים נדירים מפעילי מערכת בלבד יוכלו לערוך את הערך. עם זאת, ויקיפדיה האנגלית נעלה את האתר לעריכה על ידי אנונימיים בשנת 2005 עקב מקרים חוזרים ונשנים של הכנסת מידע שגוי הנוגע לרצח הנשיא קנדי.
אתרי ויקי מספקים מערכת ניהול גרסאות ודף שינויים אחרונים. בעזרת הכלים האלו יכול המשתמש לבדוק מתי הוכנסה ההשחתה, ולשחזר את התוכן לגרסה שקדמה להשחתה. יש אתרי ויקי בהם מציאת ההשחתות ושחזורן מתבצעת על ידי בוט שנוצר במיוחד עבור המטרה הזו. משתמשים בעלי הרשאות ניהוליות יכולים, בנוסף לכך, לאתר את המשתמש או כתובת ה-IP שביצעה את ההשחתה, ולנקוט בצעדים הרתעתיים או ענישתיים בהתאם לחומרת המקרה, ולמדיניות הטיפול בהשחתה באותו האתר.
ראו גם

פשע מקוון
הערות שוליים

↑  צמרת פרנט, השחתת אתרי אינטרנט ללא סיבה הפכה לענף ספורט ברשת, באתר כלכליסט, 20 בספטמבר 2008
↑  פתווה של אל-אזהר, המגדירה ג'יהאד אלקטרוני באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  גל מור, אהוד קינן, בעקבות המבצע בעזה: מאות אתרים נפרצו, באתר ynet, 28 ביוני 2006
↑  אדריאן פילוט, האתר של בנק ישראל מושבת - עקב מתקפת האקרים, באתר כלכליסט, 27 באפריל 2008
↑  דקל ויסמן, המלחמה ברשת נמשכת: בין הנפגעים - ynet ובנק דיסקונט, TheMarker
↑  "Wikipedia testing new method to curb false info". Christian Science Monitor. 2009-08-25. ISSN 0882-7729. נבדק ב-2020-11-11.
↑  Will Knight, Wikipedia tightens editorial rules after complaint, New Scientist (באנגלית)
↑  jesse.hicks, This machine kills trolls, The Verge, ‏2014-02-18 (באנגלית)
ערך שהושחת בויקיפדיה העברית. באמצעות כלי היסטוריית הגרסאות ניתן לשחזר השחתה באתרי ויקי.
הסימפוניה הרביעית של מאהלר

גוסטב מאהלר
הסימפוניה הרביעית בסול מז'ור של גוסטב מאהלר נכתבה בין 1899 ל-1900. ביצוע הבכורה היה ב-25 בנובמבר 1901, במינכן שבגרמניה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית של מינכן ובניצוחו של מאהלר עצמו. היא הקצרה ביותר בתשע הסימפוניות שכתב מאהלר, למעט אולי הסימפוניה הראשונה, והיא באה לאחר הסימפוניה הארוכה ביותר של מאהלר, הסימפוניה השלישית, שהזמן הדרוש לביצועה קרוב לשעתיים. משך נגינתה של הסימפוניה הרביעית נע בין 50 ל-60 דקות. לסימפוניה ארבעה פרקים, המבנה המקובל עוד מהתקופה הקלאסית, אך לנגינתה נדרשת תזמורת גדולה יחסית, אף כי חסרים בה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כגון טוּבּות וטרומבונים. לעומת זאת, פרטיטורת הסימפוניה מכילה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות של מאהלר, כגון פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי ונבוב, אפל משהו.
כמו בסימפוניה השנייה של מאהלר וכן בשלישית ובשמינית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקולות שירה: סולו סופרן בפרק האחרון. פרק זה, שהסימפוניה נוצרה בהשראתו וסובבת עליו, נכתב עוד בשנת 1892. הסימפוניה הרביעית ידועה באופייה הקלאסי והעדין, בניגוד לרוב יצירותיו של מאהלר (ובכלל זה שאר הסימפוניות שלו), הנוטות לפסימיות ואף לאלימות מסוימת בתזמורן, ומרבות לעסוק במוות. גם בסימפוניה זו מוקדש פרק שלם לנושא המוות, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן מוצג המוות לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
הסימפוניה הרביעית היא האחרונה מבין ארבע סימפוניות קרן הפלא של הנער. בשלוש הסימפוניות הבאות לא השתמש מאהלר בקול שירה, עד הסימפוניה השמינית, שחיבר כחמש שנים מאוחר יותר. זו הסימפוניה הראשונה של מאהלר שלא קיבלה כינוי כולל (כמו בסימפוניה הראשונה "טיטאן" והשנייה "התחייה"), או כינויים לפרקים נפרדים (כמו בסימפוניה השלישית).
הלחנה

ארבע הסימפוניות הראשונות של מאהלר, המכונות "סימפוניות קרן הפלא של הנער", כוללות ברובן, בנוסף לתזמורת, גם קולות שירה לשירים מתוך קובץ שירי העם הגרמניים "קרן הפלא של הנער" ("Des Knaben Wunderhorn"), שמאהלר הלחין קודם לכן ושילב שירים רבים מתוכו בסימפוניות הראשונות שלו, באופן מושר וגלוי (כמו בסימפוניות השנייה, השלישית והרביעית) או באופן מוסתר ומתוזמר (כמו בסימפוניה הראשונה).
ניצניה הראשונים של הסימפוניה נוצרו זמן רב לפני שמאהלר החל לכתוב את פרקיה הראשונים. הפרק הרביעי בה הוא שיר לסולו סופרן בשם "החיים בשמיים" ("Das himmlische Leben"). אחרי שמאהלר הלחין את השיר הוא חשב לכלול אותו בסימפוניה השלישית שלו כפרק שביעי, תחת הכותרת: "מה סח לי הילד", אך בסופו של דבר חזר בו מכוונתו זו. ייתכן שהפרק האחרון של הסימפוניה השלישית הושמט, משום שאלמלא כן הייתה נגינת הסימפוניה נמשכת קרוב לשעתיים, (כ-110 דקות), משך נגינה בקונצרט שהיה מכביד הן על המבצעים והן על המאזינים. לאחר שמאהלר הוציא את הפרק מתוך הסימפוניה השלישית, בשנת 1899, הוא החל להלחין סביב הפרק הבודד הזה (הכולל בין השאר סולו סופרן ופעמוני מזחלת) את שאר שלושת פרקי הסימפוניה. הסימפוניה הרביעית היא הקלאסית ביותר של מאהלר מבחינת אופייה, והעדינה ביותר.
בדומה ליצירות אחרות של מאהלר, היצירה עוסקת בנושא המוות. בסימפוניה מוקדש פרק שלם לנושא, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן הוא מוצג לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
התזמורת הדרושה לנגינת הסימפוניה קטנה מזו של הסימפוניות האחרות אך עדיין גדולה יחסית. היא חסרה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כמו טובּות וטרומבונים. לעומת זאת, נכללים בה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות, כמו פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי, נבוב ואפל. תפקידי הכלים פשוטים יותר ותובעניים פחות מבשאר הסימפוניות של מאהלר וגם זמן נגינתה (50-60 דקות) הוא הקצר ביותר. כל אלה תרמו לכך, שהסימפוניה זכתה לביצוע תדיר יותר מכל סימפוניה אחרת של מאהלר.
הוצאה לאור

הסימפוניה יצאה לאור לראשונה בשנת 1905, בחברת ההוצאה לאור האוסטרית יוניברסל. בשנת 1943, יצאה מהדורה נוספת של הסימפוניה, הפעם בחברת ההוצאה לאור אוילנבורג הגרמנית. בשנת 1963 הוציאה חברת יוניברסל מהדורה נוספת של הסימפוניה. הייתה זו מהדורה רחבה וביקורתית, שהייתה חלק מהוצאות ביקורתיות נוספות של הסימפוניות של מאהלר שיצאו לאור במהדורות מחודשות באותה תקופה, כמו למשל המהדורה הרביעית של הסימפוניה השנייה שיצאה בשנת 1970.
אינסטרומנטאציה

כמו בסימפוניות הקודמות של מאהלר, וגם באלו שיבואו אחריהן, לביצוע הסימפוניה הרביעית נדרשת תזמורת גדולה הרבה מעבר למקובל, אף כי בסימפוניה הרביעית התזמורת יחסית קטנה יותר: ישנם פחות אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות יער, חצוצרות ונבלים, אך בעיקר בולט חסרונם של הטובה והטרומבונים. למעשה, זוהי הסימפוניה היחידה של מאהלר שאין בה טובה ו-3 טרומבונים לפחות. בנוסף, כמו בסימפונית התחייה ובסימפוניה השלישית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקול האדם: (סולו הסופרן בפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה).
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה כולל:
אינסטרומנטאציה > כלי נשיפה מעץ

4 חלילים (חלילים 3 ו-4 עוברים לפיקולו לפי הצורך)
3 אבובים (אבוב 3 עובר לקרן אנגלית לפי הצורך)
3 קלרינטים בדו, בלה ובסי במול (הקלרינט ה-3 עובר לקלרינט בס, והקלרינט ה-2 עובר למי במול לפי הצורך)
3 בסונים (הבסון ה-3 עובר לקונטרה-בסון)
אינסטרומנטאציה > כלי נשיפה ממתכת

4 קרנות בפה
3 חצוצרות בפה ובסי במול
אינסטרומנטאציה > כלי הקשה

טימפאני
טם טם
תוף בס
מצילתיים
משולש
פעמוניה
פעמוני מזחלת
אינסטרומנטאציה > קולות

סופרן סולו (בפרק הרביעי בלבד)
אינסטרומנטאציה > כלי מיתר

נבל
כינורות ראשונים ושניים
ויולות
צ'לי
קונטרבסים
מבנה ופרשנות

לסימפוניה הרביעית יש כמקובל ארבעה פרקים (כמו בסימפוניות הראשונה והשישית, ה"טראגית"), אך בשונה מרוב הסימפוניות של מאהלר, שלהן מספר פרקים שונה מהמקובל, אם חמישה (כמו בסימפוניה השנייה, החמישית והשביעית), ואם שישה (כמו בסימפוניה השלישית והשיר על הארץ). ארבעת פרקי הסימפוניה הם:
.Bedächtig, nicht eilen (במתינות, לא למהר) כתוב בסולם סול מז'ור.
.In gemächlicher Bewegung, ohne Hast (בתנועה רגועה, ללא חיפזון) כתוב בסולם דו מינור.
.Ruhevoll, poco adagio (רגוע, איטי במקצת) כתוב בסולם סול מז'ור.
.Sehr behaglich (נינוח מאוד) כתוב בסולם סול מז'ור.
כל ארבעת הפרקים כתובים בטמפו מתון יחסית, והם בעלי אופי שליו, נינוח ורגוע, לא מהירים או פרועים מדי.
הפרק הראשון של הסימפוניה כתוב בסולם מז'ור, ונאמן פחות או יותר לכללי צורת הסונאטה, שהיו הבסיס לכל הסימפוניות מהתקופה הקלאסית ועד תחילת התקופה המודרנית. התזמור ברוב הפרק עדין מאוד, ורק חלק מהתזמורת מנגן ביחד, למעט הפיתוח שהוא החלק הסוער ביותר בפרק, ואולי אף בסימפוניה כולה, שבו גם מנגנת כל התזמורת יחד. הפרק השני הוא מעין סקרצו מתון, באופי קונטרפונקטי מאוד. כאמור, כינור הסולו המנגן טון אחד מעל לתזמורת מקנה לפרק זה אופי אפל מעט, אך הפרק נשאר זוהר וחינני. הפרק השלישי הוא מעין הקדמה, ארוכה אומנם, לפרק האחרון של הסימפוניה, בבחינת חיץ בין שלושת הפרקים האינסטרומנטליים של הסימפוניה, לבין הפרק האחרון, שבו מצטרפת אל התזמורת זמרת הסופרן. פרק זה, שעל בסיסו נכתבה הסימפוניה כולה, מולחן על פי שיר מתוך קרן הפלא של הנער, שעוסק בחיים הנפלאים בגן העדן.
את מילות השיר של הפרק הרביעי ניתן לפרש בשני אופנים שונים. כאשר מתוארת בשיר סעודה שמימית שלשמה נהרגים בעלי חיים רבים, מה שמשווה לשיר המלאכי כביכול, העוסק גם הוא במוות - כפי שמאהלר עצמו נהג לעשות באובססיביות - אופי זדוני ואפוף מסתורין. לכן כותב מאהלר במפורש בפרטיטורה של הסימפוניה בפרק הרביעי, שעל הזמרת לשיר את מילות השיר ב"אופי ילדותי, ובשום פנים ואופן ללא פרודיה". הפרק האחרון כולל מלודיות רבות אשר הופיעו בסימפוניה השלישית, בפרקים השני והחמישי (שגם בו יש שימוש בקול האדם לצד התזמורת, במקרה הזה בסולו אלט ומקהלת נשים וילדים. בנוסף, גם הפרק החמישי של הסימפוניה השלישית עוסק בטקסט "מלאכי" מגן העדן), קשר המוסבר בכך, שבתחילה הפרק האחרון של הסימפוניה הרביעית היה אמור לשמש כפרקה השביעי של הסימפוניה השלישית.
מאהלר עצמו ציין את הסימפוניה הרביעית כסימפוניה העדינה והרגועה ביותר שכתב אי פעם, והוא מכנה אותה "הומוריסטיקה". לפרק הראשון של הסימפוניה נתן מאהלר את השם: "העולם כהווה נצחי". המוטיבים הרבים שמופיעים בשלושת הפרקים הראשונים של הסימפוניה שבים ומופיעים (בצורות שונות ומפותחות יותר) בשיר המסכם שבפרק האחרון של הסימפוניה.