הרפובליקה של סן מרקו
היסטוריה > שמירה על עצמאות

קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כבש את מילאנו ושטחים אוסטריים אחרים עם צבאו. אבל למרות התמיכה העממית במדינת האפיפיור, טוסקנה ושתי הסיציליות עבור המערכה בסרדיניה, הוא בחר להביא משאל עם בשטחים הכבושים, במקום לרדוף אחרי האוסטרים הנסוגים.
למרות התמיכה הנלהבת בסרדיניה על ידי המהפכנים (הרפובליקה של סן מרקו והמתנדבים המילאנזיים של ג'וזפה מציני), החלו האוסטרים לתפוס עמדות מחדש. אבל דעתה של ממשלת אוסטריה הוסחה על ידי מרד וינה, המהפכה ההונגרית של 1848 ומהפכות אחרות בשטחים ההבסבורגיים. בעקבות כך רדצקי קיבל הוראה להשיג שביתת נשק, פקודה שהוא התעלם ממנה.
בעוד אוסטריה הייתה לחוצה בכל חזית, האיטלקים המפולגים אפשרו לה זמן להתארגן מחדש ולכבוש מחדש את ונציה ואת שאר האזורים הבעייתיים של האימפריה בזה אחר זה.
מבחינה צבאית, קריאה שגויה של הסטטוס הפוליטי המשתנה בצפון איטליה - בשילוב עם חוסר ההחלטיות והבריאות של מנין, שהגבילו אותו למיטה ברגעים קריטיים - הובילו לכמה שיפוטים גרועים של ונציה. הצי האוסטרי הוצב בנמל הוונציאני לשעבר של פולה, באיסטריה. למרות שלוונציה הייתה אהדה רבה שם, הם לא התאמצו ללכוד את הצי. באופן דומה, אילו היו הוונציאנים מעודדים את עריקתם של חיילים לומברדיים-ונציאנים מהצבא האוסטרי, כוחות מאומנים וממושמעים כאלה היו עשויים לחזק את הצבא הוונציאני.
המהפכנים הוונציאנים גם לא הצליחו לשלב את הטרה פרמה (היבשת הוונציאנית) ברפובליקה המתבססת על הלגונה ביעילות. בעוד שהרפורמה המהפכנית יצרה תמיכה עממית מסוימת במשטר החדש, המהפכנים גייסו רק מעט חיילים. תושבי היבשת לא נתנו אמון בכוח הוונציאני, כנראה כתוצאה מהנחות ישנות לגבי הרפובליקה הימית המוקדמת יותר. זה בשילוב עם חיפוש מזון הרסני ונזקים אחרים, שאולי היו נמנעים אילו המהפכנים היו מגויסים ברחבי טרה פרמה. בעוד שרוב המעמדות הביניים והגבוהים עדיין תמכו במאבק לעצמאות, המעמדות הנמוכים של טרה פרמה היו אדישים במידה רבה. הכוחות הוונציאנים והלומברדים של צבאו של רדצקי נותרו נאמנים בעיקר ונלחמו באופן פעיל למען אוסטריה.  הגיוסים ביבשת יכלו להשתלב עם 2,000 חיילי המשמר האפיפיורי והחיילים הנפוליטנים תחת גנרל פפה, שהתעלמו מהפקודות לסגת לטובת תמיכה ברפובליקות הצעירות. אבל כאשר אוסטרים בפיקודו של נוגנט צעדו לוורונה, והגנרל דורנדו הוביל כוח מפיימונטה להגן, ונציה יכלה לספק רק כמה מתנדבים, אליהם הצטרפו מאוחר יותר אנשי האפיפיור הקבועים של קולונל פרארי. זה לא הועיל, שכן הכוח של נוגנט נפגש עם כוחותיו של רדצקי וכבש את ורונה בקלות.
בינתיים, מנין נסוג מהלהט הרפובליקאי שלו, מחשש שיפגע בקרלו אלברטו; עם זאת, המהלך הזה היה שקוף ולא יעיל. הוא גם הסתמך על תגבור של כוחות פיימונטה ואפיפיורים, מבלי להבין שפיימונטה לא תקבל בברכה שכנה רפובליקנית רבת עוצמה כאשר מלוכות היו תחת איום ברחבי אירופה, או שהאפיפיור פיוס התשיעי לא יוכל להמשיך לתמוך במלחמה בין שני מלכים קתולים כמעט על גבולו. לאחר ההתקפה האיטלקית בקרב קוסטוצה ב-29 ביולי, נטש קרלו אלברטו את מילאנו. כשרדצקי הציע לאזרחיה מעבר חופשי מהעיר, עזבה מחצית מהאוכלוסייה.
ב-4 ביולי 1848, האספה הוונציאנית הצביעה 127–6 לאשר את הצעתו של מנין להיכלל בממלכת סרדיניה. זה נמשך חודש בלבד, שכן ב-9 באוגוסט חתם קרלו אלברטו על שביתת נשק שהחזירה את גבול פיימונטה לנהר טיצ'ינו. במקביל, נטש הצי הפיימונטי את תמיכתו בוונציה.
בתחילת אוקטובר, תומכיו של ג'וזפה מציני ניסו לארגן הפגנה רפובליקנית גדולה, בתקווה לזכות בסיוע מהרפובליקה הצרפתית השנייה, להפוך את העיר למרכז של שחרור איטלקי, ולהעניק השראה לגריבלדי למסע צלב אנטי-אוסטרי. אבל מנין, כדי להימנע מפגיעה בקרלו אלברטו, דיכא אותם. "קונגרס פדרלי" היה אמור להיפגש בטורינו ב-12 באוקטובר 1848, וראש הממשלה וינצ'נצו ג'וברטי מפיימונטה הזמין את ונציה לשלוח צירים, אך הוונציאנים סירבו. תגובת השלטונות המהפכניים להכרזת המלחמה של פיימונטה על אוסטריה המחישה את כישלונם לתפוס את המציאות - האספה הוונציאנית יצאה לפגרה לשבועיים.