stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס ל. יאנג
קריירה פוליטית

לאחר פרישתו מהשירות, שב יאנג לסינסינטי, שם הוא סיים ב-1865 את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי. זמן קצר לאחר מכן הוא החל בקריירה הפוליטית שלו כאשר מונה לעוזר מבקר העיר, משרה בה הוא שימש עד סוף אותה שנה. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, וכיהן בו בשנים 1866–1868. באוקטובר 1867 היה יאנג לרשם של מחוז המילטון, תפקידו בו הוא שימש עד שבסוף 1868 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'ונסון למפקח הכנסות הפנים בדרום אוהיו, ובתפקיד זה הוא שימש עד סוף 1869. לאחר שפרש מתפקידו זה, עבד יאנג בעסקי המקרקעין עד שב-1871 הוא נבחר לסנאט של אוהיו. באותה עת הוא נחשב לדמות מרכזית במפלגה הרפובליקנית, וכאשר הוא נבחר לסנאט, הוא זכה ביותר קולות מכל שאר הרפובליקנים באוהיו.
ב-1875 נבחר יאנג למשרת סגן מושל אוהיו ה-12, לאחר שניצח בבחירות את סמואל קארי, וב-1876 החל לכהן בתפקידו. בהמשך אותה שנה, כאשר המושל רתרפורד הייז התפטר כדי לכהן כנשיא ארצות הברית, הושבע יאנג במקומו כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד עד תום כהונתו המתוכננת של הייז בינואר 1878.
בסיום כהונתו כמושל, נבחר יאנג לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו שתי תקופות כהונה של שנתיים עד שב-1882 נוצח בבחירות לכהונה שלישית.
תומאס יאנג נפטר בסינסינטי ב-20 ביולי 1888 בעת שהחזיק בתפקיד בעיריית סינסינטי. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
הערות שוליים

1 2  Clarke, Robert (1889). Reunion of the Society of the Army of the Cumberland. Princeton University, pp. 198–202
1 2 3  "Thomas L. Young". Ohio History Central.
↑  "Thomas L. Young". Biographical Directory of the United States Congress.
1 2 3  Reid, Whitelaw (1895). "Thomas L. Young". Ohio in the War Her Statesmen Generals and Soldiers. 1. Cincinnati: The Robert Clarke Company, pp. 988-989.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177961679  ISNI: 0000 0000 3897 5218  LCCN: no91020320  SNAC: w67m0ppf  US Congress: Y000054  VIAF: 58642740   WorldCat (עם VIAF): 58642740
ויליס ואן דוונטר

ויליס ואן דוונטר (באנגלית: Willis Van Devanter;‏ 17 באפריל 1859 –  8 בפברואר 1941) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1911–1937.
ראשית חייו

ויליס ואן דוונטר נולד במריון, אינדיאנה, למשפחה ממוצא הולנדי. ב-1881 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פאי ובאגדות הסתרים "אבירי פייתיאס" (Knights of Pythias).
לאחר שלוש שנים של עיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במריון, עבר ואן דוונטר לטריטוריית ויומינג, שם הוא היה לתובע העירוני של שאיין וחבר בבית המחוקקים של הטריטוריה. הוא גם שימש כפרקליט של אגודת מגדלי המקנה של ויומינג (Wyoming Stock Growers Association) במהלך מלחמת מחוז ג'ונסון (Johnson County War).
בגיל 30 מונה ואן דוונטר כנשיא בית המשפט של הטריטוריה. לאחר שוויומינג קיבלה מעמד של מדינה, הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של המדינה במשך ארבעה ימים. לאחר מכן הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין למשך שבע שנים. בין לקוחותיו העיקריים נמנו חברת הרכבות יוניון פסיפיק וחברות רכבת נוספות.
ב-1896 ייצג ואן דוונטר את ויומינג בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ" (Ward v. Race Horse). תיק זה היה קשור לאישום בעוון ציד בלתי חוקי מחוץ לעונה בניגוד להסכם עם האינדיאנים שאפשר פעילות שכזו. האינדיאנים זכו בעתירה שהוגשה לבית המשפט הפדרלי, אך פסק הדין נהפך על פיו בבית המשפט העליון ברוב של שבעה מול אחד.
בשנים 1897–1903 שירת ואן דוונטר בוושינגטון די. סי. כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ועבד במחלקת הפנים של ארצות הברית. באותן שנים הוא שימש גם כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
שופט בבית המשפט הפדרלי

ב-4 בפברואר 1903 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ואן דוונטר כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, שהוקם אז. ב-18 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
שנותיו האחרונות

ב-2 ביוני 1937 קיבל ואן דוונטר מעמד של שופט בכיר (Senior status). מעמד זה הוא למעשה פרישה מהתפקיד ותחתיו התמנה שופט אחר. ואן דוונטר היה השופט הראשון שקיבל מעמד זה, אם כי הוא המשיך לשמוע תיקים בבתי משפט בערכאות נמוכות וישב בראש הרכבי שיפוט בתיקים אזרחיים. את מעמדו זה הוא קיבל לאחר שהקונגרס קבע תשלום פנסיה מלאה לשופטים שפרשו לאחר גיל 70.
ויליס ואן דוונטר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-8 בפברואר 1941. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
הערות שוליים

↑  Ward vs. Race Horse, syllabus courtesy of justia.com.
1 2  William Van Devanter at Oyez.org
↑  Ball, Howard (1996). Hugo L. Black: Cold Steel Warrior. New York: Oxford University Press. p. 89.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354692105171  ISNI: 0000 0000 2669 7855  LCCN: n86070552  NARA: 10572686  SNAC: w6r5064n  VIAF: 35934537   WorldCat (עם VIAF): 35934537
ג'ו-און: הטינה

| --- | --- |
Ju-On: The Grudge
Ju-On: The Grudge
 בימוי:  טאקאשי שימיזו
 הופק בידי:  טאקה איצ'יסה
 תסריט:  טאקאשי שימיזו
 עריכה:  נובויוקי קיקומורה
 שחקנים ראשיים:  מגומי אוקינה מיסאקי איטו טאקאשי מאצויאמה יואי איצ'יקאווה
 מוזיקה:  שירו סאטו
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  Pioneer LDC Nikkatsu Oz Co. Xanadeux
 חברה מפיצה:  Lions Gate Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  18 באוקטובר 2002
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  סרט אימה
 הכנסות:  ¥500,000,000 (יפן) $3,657,876 (רחבי העולם)
 הכנסות באתר מוג'ו:   juonthegrudge
 סרט קודם:  ג'ו-און: הקללה 2
 סרט הבא:  ג'ו-און: הטינה 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ון-און: הטינה (ביפנית: 呪怨じゅおん ) הוא סרט אימה יפני שנכתב וביום על ידי טאקאשי שימיזו בשנת 2002. זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי "ג'ו-און" והראשון שיצא לאולמות הקולנוע (השניים הראשונים יצאו בקלטות וידאו לצפייה ביתית). בסרט מככבים מגומי אוקינה, מיסאקי איטו, טאקאשי מאצויאמה ויואי איצ'יקאווה.
הסרט הוצג לראשונה ברחבי ארצות הברית בפסטיבל הסרטים "Screamfest Horror Film Festival" שבלוס אנג'לס ב-18 באוקטובר 2002 בהפצת אולפני Lions Gate Films. הסרט קיבל ביקורות אוהדות מהמבקרים, אבל הושווה לרעה לסרט "רינגו".
הצלחת הסרט גרמה להפקת סרטי המשך, עיבודים אמריקאים, משחק וידאו וסדרת טלוויזיה בשם "הטינה: בראשית" שמשודרת ברשת הזרמת המדיה Netflix.
שחקנים

| שחקנ> ית | דמות |
| --- | --- |
מגומי אוקינה: ריקה נישינה
מיסה אואהארה: איזומי טויאמה
מיסאקי איטו: היטומי טוקונאגה
יואי איצ'יקאווה: צ'יהרו
טאקאקו פוג'י: קיאקו סא'אקי
יויה אוזקי: טושיו סא'אקי
טאקאשי מאצויאמה: טאקאו סא'אקי
יוג'י טאנאקה: יוג'י טויאמה
קאנג'י צודה: קאטסויה טוגונאגה
שורי מאצודה: קאזומי טוקונאגה
קאיוקו שיבטה: מאריקו אוקי
הירוקאזו אינואה: הבלש נאקאגאווה
דאיסוקה הונדה: הבלש איגראשי
ריסה אודגירי: סאורי טאקמיה
נאורי נאקאג'ו: צ'יאקי נאקנו
קאנה קובאיאשי: אייאנו מוטו
יוקאקו קוקורי: מיוקי
הידאו סאקאקי: פקיד במשרד הרווחה
צ'יקאקו איסומורה: סאצ'י טוקונאגה
יושיוקי מורישיטה: מאבטח
מיהו פוג'ימה: ג'ושי אנה
איסאו יאצו: סאיטו
טריוויה

הקטע שבו איזומי וחברותיה נמצאות בבית משפחת סא'אקי ושותות סאקה הופיע גם בסרט "ג'ו-און: הקללה 2", אך צולם מחוץ לבית ולא מתוכו.
הסרט מתרחש כמה שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, אך משקה הסאקה שקיוקו וטאטסויה השאירו בבית עדיין שם וחברותיה של איזומי שותות ממנו.
הרגע שחברותיה של איזומי שותות מהסאקה ומקיאות אותו מחזק את התיאוריה של קיוקו לפיה בני אדם שלא חזקים מספיק להתמודד עם הקללה יקיאו את הסאקה. לאחר שהן שותות ממנו, הן נהרגות על ידי קיאקו.
עלילת הסרט היא לא ליניארית ובסרט נרמז לצופים על גורלה של ריקה עוד לפני סוף הסרט: כאשר איזומי חוזרת לביתה מבית הספר, נשמע ברקע דיווח חדשותי לפיו גופתה של ריקה נמצאה בעליית גג כשהיא ארוזה באריזת פלסטיק.
הקללה מסוגלת להשפיע על מרחב הזמן: ריקה נידונה למות שוב ושוב בידי טאקאו ולרדוף את עצמה החיה בלולאת זמן שלא נגמרת (בדומה לדמויותיהן של נל ו-"הגברת עקומת הצוואר" מהסדרה "מי מתגורר בבית היל") וכן טויאמה ואיזומי נפגשים בבית, אף על פי ששניהם היו שם בהפרש של כמה שנים אחד מהשני.
לקראת סוף הסרט, ריקה מטפלת באדם מבוגר בשם מר סאיטו, המשחק "קו-קו" עם רוחו של טושיו. בסרט "הטינה 2", השחקן איסאו יאטסו, שגילם את מר סאיטו משחזר את אותה הסצנה למול אוברי.
הבדלים בין הגרסה היפנית לאמריקאית

בגרסה היפנית, טאקאו רוצח רק את קיאקו ומר החתול (וקיאקו בתורה רוצחת את טאקאו וטושיו) ואילו בגרסה האמריקאית הוא רוצח גם את טושיו ואת מר החתול בעזרת הטבעתם באמבטיה.
סיפורה של איזומי לא עובד לסרט האמריקאי הראשון, אך לסרט השני כן (המקבילה לה היא אליסון).
ריקה מתה כאשר טקאו משחזר את הרצח של קיאקו על גופה של ריקה, בעוד קרן (המקבילה האמריקאית לריקה) מצליחה לשרוף את הבית וניצלת.
בסרט האמריקאי "הטינה 2", דמותה של אוברי (אחותה הצעירה של קרן) חולקת גורל דומה לריקה: שתיהן נרצחות על ידי טאקאו (שמשחזר על גופן את הרצח של קיאקו) והופכות לרוחות נקמניות בעצמן. אבל בניגוד לסרט היפני, רוחה של אוברי רודפת את אליסון (בניגוד לאיזומי שנרדפת על ידי קיאקו) בעוד ריקה רודפת רק את עצמה החיה.
טויאמה הוא בלש לשעבר שחקר בעבר את הרציחות בבית משפחת סא'אקי, אך הפסיק לחקור את המקרה בגלל הפחד מהקללה. לבסוף, טויאמה החליט לשרוף את הבית. המקביל אליו הוא הבלש נאקאגאווה בגרסה האמריקאית, שהוא החוקר הראשי בתיק בניגוד לטויאמה.
מאריקו היא חברתה של ריקה ומורה בבית ספר יסודי שבאה לבקר בבית משפחת סא'אקי לאחר שתלמיד שלה המתגורר בבית מעולם לא הגיע ללימודים. בעוד היא בדרכה לבית, ריקה ממהרת לעצור אותה ולהצילה. בגרסה האמריקאית, בן זוגה של קרן, דאג הולך לבית משפחת סא'אקי לחפש אחרי קרן.
הפגישה של טויאמה ואיזומי בבית משפחת סא'אקי לא קיבלה עיבוד אמריקאי מחשש שזה יבלבל את הצופים. לעומת זאת, בסרט השני היה ניסיון ליצור סצנה דומה (לפיה איסון, שנכח בבית בשנת 2004, פוגש את אליסון שנכחה בבית בשנת 2006), אך היא הוסרה בעריכה.
בגרסה האמריקאית, קרן לא סובלת מאותן הרדיפות שמהן ריקה סובלת (סצנת החתולים והסצנה שבה קיאקו וטושיו עם ריקה במיטה לא מופיעות בגרסה האמריקאית).
המוות של היטומי (אחותו של קאטסויה) יותר ארוך מאשר המוות של סוזן, המקבילה האמריקאית שלה.
בסרט "הטינה 2" דמותה של אליסון מבוססת על דמותה של איזומי, אך בניגוד לאיזומי, שנכנסה לבית ביחד עם חברותיה, היא לא חברה של ונסה ומיוקי, אלא הן הבנות המקובלות בבית הספר שמתעללות בה.
הפקה

הסרט צולם כולו בטוקיו. חלק מהמבקרים השוו אותו לסיפור העם אודות יוטסיוה קאידן, אודות בחורה שנרצחה בגלל אהבתה לגבר אחר והפכה לרוח נקמנית עם מותה.
עיבוד אמריקאי

בעקבות הצלחת הסרט, נעשה לו עיבוד אמריקאי שגם הוא מתרחש כולו ביפן ובוים גם הוא על ידי טאקאשי שימיזו. בסרט מככבים שרה מישל גלר וג'ייסון בהר. הסרט מספר אודות עובדת סוציאלית שנקלעת לבית משפחת סא'אקי ולקללה ששוררת בו. בניגוד לסוף שהוצג בגרסה היפנית, בגרסה האמריקאית הסוף שונה. לעומת זאת, סרט ההמשך "הטינה 2" כן מציג סוף הדומה לסופה של ריקה עם אודרי, אחותה של קרן שנרצחת באותה הדרך שבה ריקה נרצחה.
סרט אמריקאי נוסף שעלילתו מתרחשת במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני יצא לאקרנים בשנת 2020.
ביקורות

האתר Metacritic העניק לסרט ציון 48 בהסתמך על 22 ביקורות.
העיתון The Washington Post העניק לסרט ביקורת מעורבת וקבע "הסרט לא כזה מפחיד, זה יותר מסובך מזה. הוא דיי קריפי. בלי קשר לזה, הסיפור בסרט מבולגן ואין התעסקות בגיבור או התעסקות בפתרון התעלומה".
העיתונאי דייוויד קהר מהעיתון "New York Times" השווה את "הטינה" לסרט "רינגו" וכתב "הסרט עצמו מציג רציחות של קורבנות זה אחר זה. ברמה שבכל קטע חדש נפתח עם כתובית שמציגה את הקורבן הבא. ככה לצופים יש בערך 10 דקות להזדהות עם הדמות שתיהרג תכף. הצופה לא ממש נמצא במתח ואולי קצת נבהל מהמיתות עצמן".
הכותב קים ניומן מהמגזין "Empire" העניק לסרט 3 מתוך 5 כוכבים וציין "העלילה שלא מסודרת ליניארית מקשה מאוד על הצופה כשכל הפרקים הם חלק מסרט אחד. אבל כפרקים בפניי עצמם, הם נהדרים!".
הכותב דרק אליי השווה את הסרט לסרטים "מים אפלים" ו-"הצלצול" וכתב "בסוף, הטינה מסתכם בקצת יותר מהשאלה "מאין הילד המפחיד יצוץ פתאום", וההסבר שמוענק לצופים בסוף הוא לא כזה טוב".
הערות שוליים

↑  Saitô, Ju-On Wiki (באנגלית)
↑  pasta, 15 Famous Movies Filmed in Tokyo (Japan), The Irishman, ‏2018-02-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ju-on: The Grudge, נבדק ב-2021-10-06
↑  Stephen Hunter, 'Ju-On': It's Sure To Give You The Creeps, www.washingtonpost.com, ‏15 לאוקטובר 2004
↑  Kehr, Dave (2004-07-23). "FILM REVIEW; Beware the Ghosts in the Closet (And Virtually Everywhere Else)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-10-06.
ציונות נוצרית

ציונות נוצרית (נקראת גם לעיתים ציונות מקראית) היא תופעה דתית הנפוצה בחלקים שונים של העולם הנוצרי, בפרט בקרב נוצרים פרוטסטנטים ואוונגליסטים. התופעה כוללת אמונה של אנשים נוצרים כי עליית יהודים לארץ ישראל והקמת המדינה היהודית בארץ היא חלק הכרחי מתהליך הגאולה הנוצרי. הבסיס לאמונתם הוא תפיסה תאולוגית שעל-פיה שיבתו של ישו אל העולם לא תיתכן אלא אם ישובו היהודים לארץ ישראל, ויחדשו את שלטונם על הארץ, כפי שהיה בימיו של ישו. תפיסה תאולוגית זו מקובלת בעיקר בקרב חוגים התומכים בהשקפה פונדמנטליסטית פרוטסטנטית לפיה הישועה תגיע עם הביאה השנייה של ישו, והקמת מדינת ישראל מקדמת את התרחשות מלחמת הגוג ומגוג אשר צפויה על פי תפיסה אסכטולוגית זו להקדים את ביאתו של המשיח ואת 1000 שנות שלטונו על פני האדמה.
אין משמעותה של תמיכה זו בציונות גם תמיכה ביהדות. למעשה, התאולוגיה מכתיבה כי היהודים בסופו של דבר ימירו את דתם קודם לביאה השנייה של ישו, ולמעשה המרה המונית זו היא אחד התנאים המוקדמים למימוש החזון המשיחי. לפי אמונתם, היה ויסרבו היהודים באחריתו של התהליך להתנצר ולהמליך עליהם את ישו, הם יושמדו בידי האל. בנוסף, התמיכה בציונות לאו דווקא מתיישבת עם מגוון הדעות השונות באידאולוגיה הציונית, אלא עם הרעיון הכללי כי מדינת היהודים בישראל היא צעד מקדים לביאה השנייה.
הסופרת הבריטית שארלוט אליזבת טונה שעסקה בהטפה אוונגליסטית במחצית הראשונה של המאה ה-19, הביעה בכתביה את הצורך הנוצרי בתחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל. הקצין הבריטי אורד וינגייט, שסייע בשנות השלושים לארגון הצבאי היהודי ההגנה, היה חבר בכת פרוטסטנטית שהאמינה בשיבת העם היהודי לארצו.
השגרירות הנוצרית הבינלאומית היא ארגון המגייס תרומות למען מדינת ישראל. אמונתם היא כי הציונות היא הגשמת חזון כתבי הקודש הנוצריים.
שורשי התמיכה הנוצרית בציונות

מאז חוללו שליחיו של ישו את הדת הנוצרית, התקיימו יחסי אהבה-שנאה בין הנצרות והיהדות, כאשר בדרך כלל נטתה הכף לחובת היהודים אשר הוקעו כמי שהיו שותפים לצליבתו של ישו. במקרה הטוב שררה האמונה כי בבוא הגאולה יקבלו עליהם היהודים את הנצרות ומי שלא יקבל ייכחד או שמקומו בגיהנום.
במאה ה-12 פרסם האב יואכים מקלבריה חיבור מפורסם שבו חילק את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות של התגלויות אלוהיות: ימי האב, ימי הבן, וימי רוח הקודש. העידן הראשון הוא תקופת העם היהודי לו ניתנה התורה, העידן השני החל עם בואו של ישו והפיכת הגויים לנוצרים אהובי האל. העידן השלישי הוא קץ הימים, ובו יתאחדו שני העמים לעם רוחני אחד לקבל את פני המשיח.
הרעיונות של האב יואכים פתחו פתח לתפיסה דתית חדשה, שנושאי דיגלה היו רבים וחשובים בנצרות ובהם: פרדריק מברונסוויק אשר במאה ה-14 חזה 1000 שנות שלטון משיח יהודי שבירתו ירושלים, ואיזיק לה-פיירר שבמאה ה-17 כתב כי על הנוצרים והיהודים לבנות בית חדש בארץ ישראל. יש האומרים כי הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה במאה ה-19,  בהשפעתו של הרוזן משפטסבורי (הלורד אשלי) אשר קרא ל"החזרתם של היהודים לארצם ולחסדו של האל". הרוזן נמנה עם מסדר סנט ג'ון אשר פעל בירושלים והקים בה בית חולים ומוסדות אחרים.
לפי ד"ר מייקל דוראן, המילניאריזם האנגלו-אמריקני של סוף המאה ה-19 החזיק בעמדות ציוניות (עוד לפני הקמת התנועה הציונית) וראה את הציונות ואת שליחותה של אמריקה כחלקים בלתי נפרדים מתוכנית אלוהית אחת. מתחילת המאה ה-20, הזרם הפרוטסטנטי-פונדמנטלי היווה את ממשיכו של מילניאריזם האנגלו-אמריקני והמשיך להחזיק גם בתפיסותיו כלפי הציונות.
פעולות תמיכה בולטות

התמיכה בציונות ובמדינת ישראל מתבטאת בתרומות כספיות לארגונים ציוניים וישראליים, בתעמולה אוהדת, בהפעלת שדלנות למען ישראל בארצות מוצאם, בביקורים תכופים בישראל, ולעיתים גם בהקמת בית בישראל. מדינת ישראל משתפת פעולה בדרך כלל עם ארגונים של נוצרים התומכים בציונות, ואף מעודדת ביקורים שלהם בישראל, אך אם הם רוצים להגר לישראל הם עלולים להיתקל בקשיים כיוון שהם אינם כלולים בחוק השבות.
הפעילות הידועה ביותר כיום של נוצרים התומכים בציונות מתקיימת בארצות הברית, ומתרחשת בכנסיות הפונדמנטליסטיות הגדולות המונהגות בידי כמרים מפורסמים כמו ג'רי פולוול מנהיג "הרוב המוסרי" ופט רוברטסון ממייסדי "הקואליציה הנוצרית". כנסיות אלה המקיפות עשרות מיליוני מאמינים ומשופעות בכסף רב, חרתו על דיגלן את האהבה לישראל ואת אהדתם לרעיון הציוני. הם מפעילים לובי רחב ממדים אשר יצר השפעה חזקה על מדיניותו של הממשל הרפובליקני בימיו של ג'ורג' בוש, נוצרי פרוטסטנטי אדוק בדתו.
התנגדות

הפעילות הנוצרית למען הציונות אינה מקובלת על כל הנוצרים. רעיונותיו של האב יואכים נדחו בזמנו על ידי ראשי הכנסייה, וגם בדורות שלאחר מכן קמו לה מתנגדים רבים.
בימינו, ראשי הפלגים הנוצריים אינם נוקטים עמדה תאולוגית מסוג זה ונצמדים להשקפה השמרנית בדבר קבלת עול הנצרות על ידי כל הגויים. לעומתם, הכנסייה הפרסביטריאנית, המאגדת תחת כנפיה 5 מיליוני מאמינים, נוקטת עמדה קיצונית ביחסה לציונות ולמדינת ישראל. בוועידותיה האחרונות קראה אף לחרם כלכלי כנגד מדיניותה של ישראל בשטחים.
ראו גם

אוונגליזם
פילושמיות
ניטשה והציונות
נוצרים מאוחדים למען ישראל
המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי
הקרן לידידות
IIACF
נוני דרוויש
בריג'יט גבריאל
הערות שוליים

↑  דוד וינברג, ‏"הדתיים של השסע הפוליטי", השילוח, 10, יוני 2018
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285740405171  BnF: cb17728976d (data)  LCCN: sh85025215  NKC: ph560240
עובד חקלאות

עובדי חקלאות ברוסיה, סוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20
עובד חקלאות הוא מי שמועסק כשכיר בעבודה חקלאית, בעיקר באזורים כפריים ובחוות חקלאיות. בדרך כלל תחת ניהולו של חקלאי. עובדי חקלאות מוגדרים באופן שונה בחוקי העבודה של כל מדינה. מדינות מסוימות מגבילות את ההגדרה למי שמבצע משימות חקלאיות ספציפיות, בעוד שאחרות כוללות עובדים נוספים המבצעים משימות שונות באזורים כפריים, בין אם משימות חקלאיות ובין אם לא.
עובדי חקלאות בקטיף בצל
בעקבות המהפכה התעשייתית, ירד חלקה של התעסוקה בחקלאות ייעור ודיג בסך התעסוקה בעולם, מ-40% בשנת 2000 ל-27% בשנת 2021. עם זאת, החקלאות נותרה מקור התעסוקה השני בגודלו בעולם אחרי מגזר השירותים.
העבודה החקלאית משתנה מאוד בהתאם למידת המיכון של הייצור וסוג היבול. גידולי ירקות ופירות שונים דורשים לעיתים קרובות עבודה זמנית, שאינה דורשת מיומנות, אך זוהי עבודה עונתית בלבד, בעונת הקטיף. זה מוביל למהגרי עבודה רבים בענף החקלאות, ובדרך כלל העבודה היא בשכר נמוך מאוד. וישנם עובדים קבועים, מקצועיים יותר, בעיקר בחוות המייצרות כל שנה, כגון בתעשיית החלב או הבקר, כשבדרך כלל השכר גבוה יותר.
עובדי חקלאות פגיעים במיוחד להפרות בזכויות האדם שלהם, ותנאי העסקה הולמים. עבודה באזורים מרוחקים, אי ידיעת השפה, ותנאים חברתיים של פגיעות ועוני, גורמים לפעמים להפרת זכויותיהם על ידי המעסיקים.
העבודה החקלאית גם רגישה להשפעות בריאותיות הקשורים לחקלאות, כגון השפעות בריאותיות משימוש בחומרי הדברה או חשיפה למחלות שונות המועברים דרך בעלי חיים, ולפציעות שונות בעבודה. במחקר שנעשה על ידי ה"מכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית" בארצות הברית, מגלה כי אצל עובדי חקלאות היו 18.6 מקרי מוות ל-100,000 עובדים ובהשוואה ל-3.7 מקרי מוות ל-100,000 עובדים בכל התעשיות האחרות בארצות הברית.
בישראל

בישראל עבדו בשנת 2019 כ-45,000 איש בענף החקלאות והייעור, כולל עובדים עונתיים, ועובדים במשרה חלקית. והם מהווים כ-3% מסך עובדי התעסוקה בישראל. רוב העובדים הם מהגרי עבודה, בעיקר תאילנדים, וחלק גדול נוסף הם עובדים פלסטינים.
העבודה בחקלאות נחשבת בישראל כעבודה מועדפת, וקיימים זכויות מיוחדות ומענקים לעובדים בענף זה. עובד עונתי זכאי לפיצויי פיטורים אם עבד שתי עונות בשתי שנים רצופות, כשעונה נחשבת 60 יום לפחות במשך שלושה חודשים רצופים.
ראו גם

שוק העבודה
עבודה עונתית
זכויות עובדים
חקלאי
איכר
פלאח
הערות שוליים

↑  בשנתון הסטטיסטי של האו"ם שנת 2023
1 2  עובדים בחקלאות, באתר קו לעובד
↑  חוברת (בעברית) "לעבוד בטוח בחקלאות" החוברת יצאה לאור על ידי קו לעובד ב-4 שפות שונות. בעברית, תאית, ערבית, ואנגלית
↑  בטיחות ובריאות עובדי חקלאות במכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית (NIOSH) ארצות הברית (באנגלית)
↑  חקלאות בישראל – סקירה מקיפה בפורטל אגרונט לחקלאות בישראל, 4 בינואר 2023
↑  רשימת עבודות המזכות במענק תמרוץ - חקלאות ובנייה באתר הביטוח לאומי
↑  סעיף 1 לחוק פיצויי פיטורים, תשכ״ג–1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293806905171  BnF: cb119715378 (data)  GND: 4164267-3  LCCN: sh85002338
פרח השכונות (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע טיפקס ועלמה זק
 מתוך האלבום רדיו/מוסיקה/עברית
 יצא לאור:  2006 
 סוגה:  פופ
 שפה:  עברית 
 אורך:  4.36 דק' 
 כתיבה:  קובי אוז 
 לחן:  קובי אוז 
 
"פרח השכונות" הוא שיר שכתב והלחין קובי אוז וביצעו להקת טיפקס ועלמה זק. יצא לאור כסינגל בשנת 2006.
רקע

השיר נכלל באלבום "רדיו/מוסיקה/עברית" שיצא לאור בשנת 2006, ועסק בביקורת על תעשיית המוזיקה.
השיר נכתב בהשפעת השיר "Don't You Want Me" של להקת The Human League. הוא עוסק באמרגן, המגולם על ידי קובי אוז, המגלה מלצרית תמימה שאינה מצויה בעולם הבידור (עלמה זק). האמרגן מבטיח לעשות אותה לזמרת כוכבת, ומחתים אותה על חוזה. הזמרת הופכת לכוכבת, אך לאחר שהגיעה למעמד זה זונחת את האמרגן שהחתים אותה.
בסוף המקורי של השיר, האמרגן מחפש זמרת חדשה, ואומר לה "יש לך לוק אה... טרנסג'נדרי כזה", אך לכבוד חודש הגאווה ב-2021 וכדי להימנע מטרנספוביה, אוז שינה את המילים ל"אינטרקונטיננטלי כזה".
ב-2012 הועלה המחזמר "פרח השכונות" שכתב קובי אוז, ועוסק במתרחש בעיר בדרום ישראל. שם המחזמר נלקח מן השיר "פרח השכונות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ו (2006) הגיע השיר למקום ה-20, ובמצעד רשת ג' דורג השיר במקום ה-27.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7 |  |
הערות שוליים

↑  אילן לוקאץ', ‏טיפקס מתאחדים אחרי שבע שנים: "באנו להעיר אנשים למחשבות אחרות", באתר ‏מאקו‏, 5 ביולי 2014
↑  פוסט, בדף הפייסבוק של להקת טיפקס, 17 בנובמבר 2014
↑  נועם כהן, ‏אחרי 15 שנה: להקת "טיפקס" מתקנת את השיר האהוב, באתר ‏מאקו‏, 10 ביוני 2021
↑  פרח השכונות, מתוך אתר פזמונט
זן נדיר (אלבום)

"זן נדיר" הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הישראלית קורין אלאל. את האלבום הוציאה בשנת 1992 לאור חברת התקליטים NMC על גבי תקליט, תקליטור וקלטת שמע. אלבום זה נחשב למוכר ולמצליח ביותר של הזמרת, והוא הניב להיטים רבים שהפכו במרוצת השנים למזוהים מאוד עם סצנת הרוק הישראלית.
רקע

בשנת 1989 הוציאה אלאל את אלבומה השלישי, אנטארקטיקה, שהופק על ידי יהודית רביץ. שיתוף הפעולה בין השתיים המשיך גם לפרויקט זה. הוא כולל תשע רצועות, שמתוכם שישה יצאו כסינגלים מסחריים: "תאונה", "הוא כאן", "ימי הפרח והאהבה", "זן נדיר", "מעיין", ו"יוצאת אל החיים". כותבים רבים השתתפו ביצירת האלבום: דודו ברק, מאיר גולדברג, עוזי בן כנען, יענקל'ה רוטבליט, דוד אבידן, חנה גולדברג ואהוד מנור. כל הלחנים חוברו על ידי אלאל, והעיבוד המוזיקלי בוצע על ידי רביץ.