stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת השתיים

ועדת השתיים הוא הכינוי המקובל לוועדה מייעצת הפועלת בהתנדבות מטעם נשיא בית המשפט העליון. שמה המלא: הוועדה המייעצת לנשיאת בית המשפט העליון בנוגע לאפשרויות קידום שופטי בתי משפט השלום. הוועדה מסייעת לאיסוף מידע על המועמדים למינוי כשופטים לבתי משפט מחוזיים בישראל, ומגבשת המלצות על קידומם לצורך גיבוש עמדת נציגי בית המשפט העליון בדיוני הוועדה לבחירת שופטים. הוועדה מכונה 'ועדת השתיים' מכיוון שמאז היוודע דבר קיומה היא מורכבת משתי שופטות בדימוס.
ממצאיה של הוועדה נשמרו בסוד, ועד לשנת 2015 אף לא פורסם על קיומה. הנהלת בתי המשפט דחתה בקשות לעיון במסמכי הוועדה בטענה שמדובר בדיונים סודיים של הוועדה לבחירת שופטים, אשר אינה כפופה לחוק חופש המידע. ערעורים על החלטה זו שהוגשו על ידי התנועה למשילות ודמוקרטיה נדחו בידי בית המשפט המחוזי והעליון. בית המשפט העליון הוסיף ודחה בקשה לדיון נוסף, משמצא כי פסק הדין בסוגיה לא קבע הלכה חדשה.
ועדת השתיים הוקמה בשנת 2007 על ידי נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, שמינתה את השופטים בדימוס דליה דורנר ושלום ברנר. החל מתקופת נשיאותה של השופטת מרים נאור כיהנו בוועדה השופטות בדימוס עדנה ארבל ואורית אפעל-גבאי. לפי הנשיאה מרים נאור, הנשיאה ביניש הודיעה על מינוי הוועדה המיעצת בישיבת הוועדה לבחירת שופטים. לטענתה, השאיפה היא ש"הליך הקידום יהיה מעמיק ומקיף ככל האפשר".
בשנת 2019, הנשיאה אסתר חיות החליטה שסיכום המלצת ועדת השתיים יועבר כדבר שבשגרה לכל חברי הוועדה לבחירת שופטים וכן לשופטים שהמליצה שלא לקדם. דיוני הוועדה עצמם יישארו חסויים, כפי שהסבירה הנשיאה חיות, בשל חשש לפגיעה בפרטיות המועמדים: "המידע על השופטים כולל נתונים אישיים ומקצועיים רבים. חשיפת הטעמים המפורטים שבגינם ממליצה הוועדה כי אין מקום לקדם שופט או שופטת מסוימים לבית־המשפט המחוזי, עלולה לפגוע במעמדו בבית משפט השלום שבו הוא מכהן".
הערות שוליים

1 2  מהפכת השקיפות בקידום השופטים, באתר ynet, 24 ביולי 2019
↑  כלל 15 לכללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), התשמ"ד-1984.
↑  פסק הדין של בית המשפט העליון בבג"ץ 2283/07 פורום משפטי למען ארץ-ישראל נ' הוועדה לבחירת שופטים, פסקה 6 (5.5.2008).
1 2  פסק הדין של בית המשפט העליון בעע"ם 414/18 התנועה למשילות ודמוקרטיה נ' הממונה על יישום חוק חופש המידע בהנהלת בתי המשפט (13.12.2018)
↑  פסק הדין של בית המשפט העליון בדנ"ם 680/19 התנועה למשילות ודמוקרטיה נ' הממונה על יישום חוק חופש המידע בהנהלת בתי המשפט (17.6.2019)
1 2  הנשיאה נאור על "ועדת השתיים": לא סודית ולא מסננת, באתר פוסטה, ‏2015-08-31
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל

ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, הקרויה גם ועדת מגידור, הוקמה בשנת 2005 על ידי נשיא המדינה משה קצב, ומטרותיה היו ”לבחון את מבנה הממשל בישראל, ולדון בחלופות האפשריות לשינוי שיטת הממשל, מתוך מגמה להגביר את היעילות והיציבות השלטונית.”
בראש הוועדה עמד נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ´ מנחם מגידור, ובין חבריה נמנו פרופ´ איתמר רבינוביץ', פרופ´ אבי בן בסט, פרופ' שמעון שטרית, בני גאון, אורי לופוליאנסקי, דב לאוטמן, אוריאל לין, דוד ליבאי, דוד עברי, יעקב עמידרור ואחרים. פרופ' יחזקאל דרור היה חבר בוועדה אך התפטר ממנה עקב חילוקי דעות. ליוזמה זו הצטרף המרכז הישראלי להעצמת האזרח שסיפק את התשתית לפעולת הוועדה. האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב הסכימו לספק את התשתית האקדמית.
הוועדה התכנסה במהלך השנים 2005-2006. באוקטובר 2006 פורסמו מספר המלצות שיזם שמעון שטרית לצמצום סמכויות בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ). שטרית הציע שבג"ץ יוכל בעתיד להצהיר שחוקים מנוגדים לחוקה - אבל לא יוכל לבטלם. בנוסף הציע לצמצם את זכות העמידה - זכותו של אדם שלא נפגע ישירות מהחלטת רשות מסוימת, לעתור לבג"ץ נגד ההחלטה. על פי ההמלצה, רק מי שנפגע באופן ישיר מפעולות השלטון יוכל לעתור. הצעה זו פוגעת בעיקר בעותרים הציבוריים, ארגוני זכויות האדם ואיכות השלטון.
בינואר 2007 הגישה הוועדה את דו"ח ההמלצות המסכם. הוועדה המליצה לא לעבור למשטר נשיאותי, אלא לשיטת בחירות אזורית-למחצה.
המלצותיה העיקריות של הוועדה היו:
בחירות אזורית-למחצה: לפי ההצעה, 60 חברי כנסת ייבחרו גם בעתיד בבחירות יחסיות ארציות, ועוד 60 ייבחרו בבחירות אזוריות ב-17 אזורים, שניים עד חמישה חברי כנסת בכל אזור.
העלאת אחוז החסימה ל-2.5%.
סימון מועמדים מועדפים בעיני כל בוחר.
הוספת 40 ימי עבודה בשנה לחברי כנסת.
חוק חבר כנסת חלופי (החוק הנורווגי).
בזמן הגשת הדו"ח התנהלה חקירה משטרתית של הנשיא משה קצב שנחשד בעבירות מין, דבר שפגע ביוקרתה של הוועדה וגרם למבוכה. המלצות הוועדה לא יושמו בפועל.
הערות שוליים

↑  איציק וולף, ועדת מגידור תבחן את רמת המופ הביטחוני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 בינואר 2011
↑  מיכאל דבורין, הנשיא קצב הקים ועדה לבחינת מבנה השלטון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 באוגוסט 2005
↑  שחר אילן, ועדת מגידור: לצמצם משמעותית את סמכויות בג"ץ, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2006
↑  שחר אילן, ועדת מגידור ממליצה: מחצית מחברי הכנסת ייבחרו בבחירות אזוריות, באתר הארץ, 1 בינואר 2007
הר אחירם

| --- | --- |

מגדל המים של מבשרת על פסגת הר אחירם
 מידע כללי
 גובה:  820 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מבשרת ציון
 רכס הרים:  הרי יהודה 
 קואורדינטות:  31°48′41″N 35°09′00″E﻿ / ﻿31.8113889°N 35.15°E﻿ / 31.8113889; 35.15
  (למפת ירושלים מוגדלת) הר אחירם(למפת ירושלים רגילה) הר אחירם(למפת הרי ירושלים רגילה) הר אחירם(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הר אחירם
 
שמות הנופלים באתר "יד אסא"
הר אחירם הוא שם של פסגה בגובה 820 מטר מעל פני הים באזור הרי ירושלים - היום חלק מהיישוב מבשרת ציון. לפני מלחמת ששת הימים שכן על הפסגה מוצב של הצבא הירדני ששמו מוצב שייח' עבד אל-עזיז (או, בכיתוב שונה - עבדול עזיז) כשמו של מקאם (מבנה תפילה) מוסלמי שהיה במקום.
תיאור כללי

הר אחירם הוא שמה העברי של פסגת שייח' עבד אל עזיז הנמצאת מצפון למבשרת ציון וקרויה על שם מבנה תפילה מוסלמי הנושא את שמו של השייח' האלמוני. שטחו של המבנה 8 על 8 מטר והוא בנוי על יסודות של מבנה עתיק. גגו של המבנה קרס עם השנים אך הקירות נותרו עומדים על תילם. בסמוך למבנה המוסלמי נמצא עץ תות בודד ועתיק. ממערב למבנה נחצבו בעת העתיקה שלושה בורות מים מטוייחים (למניעת חלחול).
קונרד שיק מזכיר במחקריו את פסגת שייח עבד אל עזיז כמקום קבורה אפשרי של רחל וזאת מאחר שעל פי דבריו התושבים הערבים קוראים למקום "קובת רחיל" (קבר רחל)

במחקרו "קול ברמה נשמע ושאלת קבורת רחל" מציין ד"ר יואל אליצור כי ייתכן וקביעה זו נסמכת על שמועות וכי אין לה בסיס.
על הפסגה שרידי מוצב צבאי ירדני גדול שכוסו ברובם על ידי בנייה והתרחבות של היישוב מבשרת ציון. המוצב היה חלק מגוש המוצבים שכלל את גבעת הרדאר וחירבת א-לוזה, ששלט על הדרך לירושלים. בסמוך למוצב הוקם מחנה צבאי ירדני שהיה ידוע בשם "שיכון קציני הלגיון" ועל פי חלק מהגרסאות

היה יישוב שהוקם בשנת 1961 ובו התיישבו גמלאים של הצבא הירדני. במחנה היו 15 מבנים שבלטו על קו הרקיע והיו סימן היכר של המוצב. ספי בן-יוסף מתאר את קו המוצבים:
כל הרכס הזה, מגבעת הרדאר (היום הר אדר) ועד לנבי סמואל, שחלש על הדרך לירושלים ועל הכניסה אליה מכיוון השפלה, נשא איתו מימי מלחמת העצמאות את סיפור הכשלונות הקשים לכובשו, את זכר הנופלים על טראסות האבן העתיקות של מדרונות ההרים ואת מנוסות הלילה המבעיתות מגדרות העמדות יורקות האש של הלגיון הירדני. הרכס הזה הטיל מורא בלב המסתכלים עליו מרחוק, מעבר לגבול, ומתבוננים במזכרות הכישלון - שיני האבן של מוצב הלגיון הירדני שייח עבד אלעזיז והצריח הגבוה של נבי סמואל.
מלחמת ששת הימים

ביום, 5 ביוני 1967, הטיל פיקוד מרכז על חטיבה 10 ("הראל"), בפיקודו של אל"ם אורי בן-ארי, להבקיע את המוצבים הירדניים אשר איימו על הדרך העולה לירושלים, ולנתק את כביש גב ההר מצפון לירושלים.
מוצב שייח' עבד אל עזיז היה מבוצר היטב, ובו בונקרים החולשים על אזור הקרב, תעלות קשר ושדה מוקשים צפוף בין המוצב לקו הגבול.
גדוד החרמ"ש 106, שכלל 3 פלוגות חיל רגלים, פלוגת טנקים, כח הנדסה ופלוגה מסייעת, יצא משטח הכינוס ביער חולדה, ונע לכוון הקסטל דרך צומת נחשון ורמת רזיאל. הגדוד המשיך בתנועה לכוון מוצבי שייח' עבד אל עזיז, ובשעה 17:00 עלו טנקים של הגדוד לעמדות שולטות והחלו לירות על ביצורי המוצב. כוח שני ובו חיילי החרמ"ש בחיפוי טנקים התחיל בתנועה ליעד דרך מעבר צר שנפרץ בשדה המוקשים, תחת הרעשה ארטילרית של הצבא הירדני מעמדות בכפר אל ג'יב שגבתה קורבנות נוספים.
עם רדת החשיכה עלה אחד הטנקים על מוקש וחסם את הדרך שנפרצה בשדה המוקשים. מספר הנפגעים בכוח התוקף עלה, ומפקד פלוגה ט' סרן אסא יגורי שהובילה את הכח, הורה ללוחמיו לרדת מהזחל"מים ולהתקדם רגלית, תחת אש כבדה, אל היעד. עם הפריצה אל היעד נלחמו חיילי הפלוגה בקרב פנים אל פנים עם לוחמי הלגיון עד לכיבוש המוצב בשעה 19:30. במהלך הקרבות נהרגו 15 חיילים, כולל אסא יגורי, ו-42 נפצעו.
חיים רייכמן, שנלחם על המוצב, מספר:
היינו בשטח פתוח והכוח הירדני היה מבוצר על הגבעה למעלה בבונקרים מוקפים גדרות תיל וסביבם שדות מוקשים. הסתערנו חשופים במעלה בלי שמישהו מחפה עלינו. פינינו את המוקשים בידיים ממש, וקפצנו מסלע לסלע כדי לא לעלות על עוד מוקשים. כל זה קורה כשאנחנו תחת אש ירדנית כבדה מאוד, היורדת עלינו מלמעלה. הלחימה על ההר ליוותה אותי לאורך שנים …בתום הקרבות חזרנו לשם באופן ספונטני. איש לא אמר לנו לעשות את זה, ואיש לא יזם באופן רשמי הנצחה. אנחנו, החברים, הקמנו שם אנדרטה, שתלנו חורשה וקראנו לאתר "יד אסא". אז זו הייתה נקודה מבודדת, מוקפת כפרים ערביים. תושביהם חיללו את האנדרטה הזו פעמים רבות, אבל אנחנו לא נואשנו והקמנו אותה מחדש שוב ושוב
ומסכם:
... כשתיארתי את הקרב בשיח עבדול עזיז ראיתי שאחד הירדנים, מנצור אבו רשיד, שהוא דמות חשובה בירדן גם היום, והיה מהאנשים הכי קרובים למלך חוסיין, מתרגש בצורה בולטת. בסוף ההרצאה הוא ניגש אלי ואמר: 'כל הכבוד. תיארת את הקרב באופן מדויק. אני הייתי הקצין שפיקד על המוצב ההוא כשאתם הסתערתם עליו.
ומוסיף אביתר בן צדף, שהיה עורך כתב העת הצבאי מערכות:
...במקום ללמוד היסטוריה צבאית, לומדים בצה"ל "ערכי לחימה" וסיפורי מעשיות על גדולת יחידה זו או אחרת. בשיטה זו הפכו קרבות תקלה - כמו תל פחר, גבעת התחמושת, "החווה הסינית", החרמון (של "גולני") - למקורות לחינוך לוחמים ומפקדים בעוד שקרבות מופת - כמו שיח' עבד-אל-עזיז, אום כתף, תל עזזיאת, החרמון (של מילואי הצנחנים) - אינם ידועים כלל.
מלחמת ששת הימים > אנדרטת הזיכרון

לאחר המלחמה הוקמה בהר אחירם מצבת זיכרון ללוחמי חטיבת השריון הראל, והמקום כונה יד אסא, על שם 15 הלוחמים ומפקדם, שנפלו בקרב.
לאנדרטה נגרמו נזקים בזדון, ככל הנראה על ידי תושבים ערבים מכפרים שבסביבה. משהתברר כי לא ניתן להגן על האנדרטה היא הועברה לתוך מבשרת ציון והוצבה זמנית באזור כיכר חלילים, עד שהושבה למקומה לאחר הקמת גדר ההפרדה.
על שרידי המוצב הירדני ניטע יער לזכר הנופלים, שנפגע במהלך בניית רובע "רכס חלילים". החברה הקבלנית ועמותת ותיקי חטיבת הראל בנו אנדרטה חדשה בפסגת הר אחירם, למרגלות מגדל המים.
בשנת 1998 נטעו תלמידי תיכון ממבשרת ציון 14 עצי אלון ועץ זית על פסגת ההר.
על פי אתר האינטרנט זמן מבשרת, בעבר תוכננה בפסגת ההר הקמתו של בסיס משמר הגבול על מנת לפקח על קטע גדר ההפרדה העומד באזור.
בשנת 2019 תוכננה הקמת בית עלמין למרגלות האנדרטה, בשטחי מועצה אזורית מטה בנימין, אך בקרב תושבי האזור קמה התנגדות להקמת בית העלמין, והתוכנית להקמת בית העלמין הועברה לשטח מועצה אזורית מטה יהודה.
ראו גם

נחל חלילים
מבשרת ציון
הערות שוליים

↑  קדמוניות נופי ארץ־ישראל: הביוגרפיה של העם על פי הגאוגרפיה של הארץ.כנרת זמורה ביתן 2005 עמוד 360
↑  מחבר, ‏קול ברמה נשמע ושאלת קבורת רחל, באתר "דעת"
↑  כתבה בעיתון המקוון של מבשרת "זמן מבשרת" אל שייח' עבדול עזיז (הר אחירם) - במלאת 41 שנה למלחמת ששת הימים 2008 (ארכיון האינטרנט)
↑  ספי בן-יוסף, האם נבי סמואל הוא שמואל ג'?, באתר ynet, 7 ביולי 2009
↑  אסף גולן, פיגועי הזיכרון(הקישור אינו פעיל, 27.9.13), "הצופה", 14 בדצמבר 2008
↑  אביתר בן-צדף, רשומון החווה הסינית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 במאי 2004
↑  כתבה בעיתון המקוון של מבשרת "זמן מבשרת" יד אסא - בכייה לדורות (?) 2009
↑  בסיס לפלוגת מג"ב קו התפר יוקם ליד מגדל המים במבשרת
↑  עמוד הפייסבוק של ההתנגדות לתוכנית בית העלמין, באתר www.facebook.com
הספרייה הלאומית של צ'כיה

| --- | --- |


 מיקום:  פראג, צ'כיה
 תאריך ייסוד:  1777
 קואורדינטות:  50°05′12″N 14°24′57″E﻿ / ﻿50.086666666667°N 14.415833333333°E﻿ / 50.086666666667; 14.415833333333
 https://www.nkp.cz/
 he
 
הספרייה הלאומית של צ'כיה (באנגלית: National Library of the Czech Republic; בצ'כית: Národní knihovna České republiky, ראשי תיבות: NL CR ) משמשת כספרייה הלאומית, המרכזית והספרייה הגדולה של צ׳כיה. מחצית מאוסף הספרים הגדול שלה נמצא בספרייה הממוקמת במתחם הקלמנטינום (Klementinum) העתיק בעיר הבירה פראג.
נתונים על הספרייה

הספרייה פועלת תחת אחריותו של משרד התרבות של צ׳כיה, וצוות הספרייה (החל מהמאה ה-20 ואילך) כולל סופרים, משוררים, מבקרי ספרות, חוקרים, היסטוריונים ומוזיקאים.
הספרייה מספקת שירותים ליותר ממיליון משתמשים מדי שנה, יש בה 60 אלף קוראים רשומים, וכמיליון ספרים מושאלים בה כל שנה. שירותי הספרייה זמינים לכל אדם מעל גיל 15, אבל רוב המשתמשים בשירותיה הם סטודנטים הלומדים באוניברסיטה, מכללות, מורים, אקדמאים, מדענים וחוקרים.
בספרייה כ-10 אולמות קריאה: האולם המרכזי, אולם היעץ - מיועד לסטודנטים, מורים, מרצים וכו׳, אולם מדעי החברה והמדעים, אולם כתבי העת, אולם קריאה הנגיש לבעלי כרטיס ספרייה תקף של הספרייה הלאומית, אולם קריאה המכיל כתבי יד וספרים מודפסים קדומים, אולם קריאה למוזיקה, אולם קריאה לספריית מדעי המידע.
היסטוריה ומבנה

בניין הספרייה, המשתרע על למעלה מ-20 דונם, נבנה בשנת 1722 כחלק מקמפוס האוניברסיטה הישועית, ונחשב אחד המבנים ההיסטוריים הבולטים במרכז ההיסטורי של העיר פראג. הוא עבר התפתחות אדריכלית רבה כאשר הגיעו נזירים מהמסדר הישועי, אשר החלו בבניית קומפלקס מבני דת ובית ספר. תקופת הבנייה העיקרית שלו הייתה בין השנים 1578 - 1726, ובשנים 1924 - 1936, שידרג האדריכל לדיסלאב מאהון את הבניינים במתחם, כדי שיתאימו לצורכי הספרייה הלאומית, האוניברסיטה והספרייה הטכנית. הבניין נבנה בסגנון בארוקי: תקרה מצוירת וממנה יורדות נברשות (שנדלירים) ענקיות, הרצפה עשויה שיש ובין עמודי העץ, מדפים עמוסי ספרים.
פרויקטים מיוחדים

פרויקט הדגיטציה: בשנת 2005 זכתה הספרייה להכרה עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. הספרייה זכתה דרך תוכנית זיכרון עולם בפרס Jikji אשר הוענק בעיר צ׳אונגג׳ו (Cheongju) בדרום קוריאה, וניתן לנציג הספרייה אדולף קנול (Adolf Knoll). הפרס בסך 30 אלף דולר מוענק למוסדות שתרמו תרומה משמעותית לשימור הנגישות של מורשת תיעודית. הספרייה זכתה בפרס זה על עבודתה עבור מיזמים חלוציים בהם הונגשו כתבי יד עתיקים המופעלים בצורה דיגיטלית. בספרייה הדגיטלית למעלה מ-8 מיליון דפים סרוקים חלקם בגרמנית, רוסית ושפות אחרות.
הפרויקט הבינלאומי לזיהוי שמות: הספרייה הלאומית של צ׳כיה משתתפת במיזם הנקרא VIAF - Virtual International Authority File, שהוא מאגר שמות פרויקט בינלאומי לזיהוי שמות. מיזם זה נוצר כתוצאה מהחלטת מספר ספריות מובילות בעולם, כדי לצרף את רשימות זיהוי השמות שלהן למאגר ממוחשב אחד, המאפשר לאתר צורות רבות של אותו השם של האישים, ובכך לקדם את רעיון ה״ווב הסמנטי״ לאיתור אותו הערך בשפות שונות. הואיל ושמות של אישים נרשמים בספריות רבות ברחבי העולם בשפות שונות ובצורות כתיב ואלף-בית מגוונים. בין הספריות הלאומיות השונות ניתן למצוא את ישראל, ארצות הברית, גרמניה, שוודיה ועוד.
פרויקט העלאת הספרות האירופית לאינטרנט: פרויקט בו הסכימו 19 ספריות לאומיות מאירופה, להעלות לאינטרנט ספרות אירופאית.
אירועים חריגים

בשנת 2002, אירע שיטפון בספרייה הלאומית, המים חדרו למשרדים ולחללי הגלריה, וגלשו אל קומות המרתף. עובדי המקום יחד עם מתנדבים הצליחו לפנות את הספרים העתיקים למקום אחר. אולם, בשלוחה אחרת של הספרייה - מחוז אולסוביץ (Holesovice), נהרסו כ-30 אלף ספרים ובהם כ-20 אלף תעודות וספרים נדירים. על מנת לשקמם ולהחזירם למצבם המקורי, התבצעה בספרים ובתעודות סדרה ארוכה של תהליכי ייבוש מורכבים ויקרים במכונות ואקום, בחדרי ייבוש מעץ, באמצעות תהליכים כימיים ועוד.
בניין חדש לספרייה

בשנת 2006, אושר תקציב לבניית בניין חדש עבור הספרייה, ושיפוץ בניין הקלמנטינום. הבניין החדש ייבנה באזור לטנה (Letna). והאדריכל שזכה בתכנון הבניין החדש הוא האדריכל הצ׳כי יאן קפלינקי (Kaplicky) שעובד וגר בלונדון.
הערות שוליים

1 2 3 4  Architectural development of Klementinum, National Libury of the Czech Republic (באנגלית, צ׳כית)
1 2  Basic documents, facts and figures, National Library of the Czech Republic, ‏18 בפברואר 2013 (באנגלית)
↑  Reading Rooms, National Library of the Czech Republic, ‏26 אוגוסט 2021 (באנגלית)
1 2  דפנה לוי, זמן הספריות, באתר אלכסון, ‏8 בנובמבר 2020
↑  גיא שרמן, דפים קשורים בשלשלאות וספרים מצוירים על הקירות: הספריות המיוחדות בעולם, באתר ynet, 31 באוגוסט 2018
↑  Collections Management (1.4.0.), National Library of the Czech Republic, ‏1 ינואר 2022 (באנגלית)
↑  Kamil Boldan, Incunabula, National Library of the Czech Republic, ‏5 אוקטובר 2017 (באנגלית)
↑  Some facts and figures, National library of the Czech Republic, ‏18 ספטמבר 2012 (באנגלית)
1 2 3 4  The establishment of the Mozart Memorial, National Library of the Czech Republic, ‏18 ספטמבר 2012 (באנגלית)
↑  ניסן צור, ממצא נדיר: ספרי המיסטיקה של ראש האס.אס, באתר nrg‏, 20 במרץ 2016
↑  UNESCO/Jikji Memory of the World Prize, באתר אונסק"ו
1 2  Ian Willoughby, National Library wins UNESCO award for pioneering digitisation work, Radio Prague International, ‏9 יולי 2005 (באנגלית)
↑  NATIONAL LIBRARY WINS UNESCO AWARD FOR PIONEERING DIGITISATION WORK
↑  kramerius, Naitonal Library of the Czech Repablic (באנגלית)
↑  הודעות כלליות, הספרייה הלאומית של ישראל הצטרפה לפרויקט הבינל VIAF, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 במאי 2009
↑  Art saved from European floods, BBC NEWS, ‏15 אוגוסט 2002 (באנגלית)
↑  Christian Falvey, Water accident in National Library, Radio Prague International, ‏21 יולי 2011 (באנגלית)
↑  עמי בן-בסט, באר המלים האינסופית, באתר מסע אחר
↑  Ian Willoughby, National Library to get major new building while Clementinum will undergo extensive renovations, Radio Prague International, ‏30 מרץ 2006 (באנגלית)
↑  New building fot the Czech National Library – The Never Ending Story, Prague.net, ‏2008 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265696305171  GND: 5245820-9  ISNI: 0000 0001 1956 5296  MusicBrainz: 66dd92e2-5972-4d4e-806f-49f11684e122  NKC: kn20010709069  SELIBR: 303024  SUDOC: 13149466X  VIAF: 265219579   WorldCat (עם VIAF): 265219579 
| ספריות לאומיות של אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן 1 • איטליה (רומא ופירנצה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה 2 • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • גאורגיה 1 • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה (בודפשט ודברצן) • הממלכה המאוחדת (אנגליה, ויילס, סקוטלנד) • הרפובליקה הצ'כית • ותיקן • טורקיה 1 • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד (קטלוניה) • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת •  קזחסטן 1 • קפריסין 2 • קרואטיה • רומניה • רוסיה 1 (מוסקבה וסנקט פטרבורג) • שוודיה • שווייץ |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | אבחזיה • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה • קוסובו • צפון קפריסין 2 |  |
| שטחים תלויים | אולנד • אקרוטירי ודקליה 2 • איי פארו • גיברלטר • גגאוזיה • גרנזי • יאן מאיין • ג'רזי • האי מאן • סבאלברד |  |
| הערות | 1 חלק משטח המדינה נמצא באסיה. 2 מבחינה גאוגרפית נמצאת באסיה, אך נחשבת חלק מאירופה מסיבות היסטוריות. |  |
ברנוביץ'

תצוגת טילים בליסטיים בברנוביץ'
בָּרָנוֹביצ'י (בבלארוסית: Баранавiчы, ברוסית: Барановичи, בפולנית: Baranowicze, ביידיש: באראנאָװיטש) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס. בשנת 2013 מנתה העיר 178,678 איש.
היסטוריה

הכפר ברנוביץ' נזכר לראשונה כרכוש פרטי של משפחה פולנית בשנת 1706. בסוף המאה ה-18 בעקבות חלוקת פולין הפך היישוב לחלק מהאימפריה הרוסית.
ב־1870 עלתה חשיבות העיר בשל מיקומה בסמוך למסילות הרכבת וילנה-לבוב ומוסקבה-ורשה, ומאז הלך וגדל מספר תושביה. ב־1883 נמנו בעיר כאלפיים איש.
בשנים 1921–1939 הייתה העיר בשטח פולין, ואוכלוסייתה הורכבה מרוב יהודי וממיעוט פולני. מספטמבר 1939 הייתה העיר חלק מברית המועצות, וב-27 ביוני 1941 נכבשה בידי הגרמנים עד ליולי 1944, אז חזרה לידי הרוסים. בשנת 1991 הפכה העיר לחלק מבלארוס העצמאית.
יהודי ברנוביצ'י

יהודים התיישבו בברנוביץ' מסוף המאה ה-19. באותם ימים חל איסור רשמי על מגורי יהודים בכפר, ורק בשנת 1903 ניתן היתר לכך. בעת הכיבוש הפולני היו בעיר 6,600 יהודים.
במהלך כל שנות קיום היישוב היהודי בברנוביץ' שימשו בו שני רבנים: הרב חיים יהודה ליב לובצ'נסקי (מ-1887 עד פטירתו ב-1906) וחתנו רבי דוד וייצל שכיהן בתפקיד מאז פטירת חמיו ועד חיסול היישוב בשואת יהודי אירופה. אשתו וילדיו נרצחו והוא עלה לארץ ישראל לאחר המלחמה.
בראשית המאה ה-20 הוקמה בעיר ישיבת ברנוביץ', בראשה עמד הרב אלחנן וסרמן, שהייתה פעילה עד השואה. כמו כן, החל משנת 1928 ועד השואה שימשה ברנוביץ' כמרכז לחסידות סלונים ולישיבתה, "ישיבת תורת חסד", ושניים מאדמו"ריה גרו בה (רבי אברהם וינברג השני ובנו רבי שלמה דוד יהושע שנספה בשואה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה האוכלוסייה היהודית בעיר מהגייסות השונים שעברו בה, צבאות רוסיה, אוסטרו-הונגריה ולבסוף פולין.
בתקופה שבין מלחמות העולם היו בעיר בצד שתי ישיבות גדולות בתי ספר ביידיש ובעברית מרשת תרבות, מרשת יבנה, מרשת בית יעקב ומרשת ציש"אָ. בעיר פעלו מפלגות ציוניות, בהן פועלי ציון והמזרחי, וכן תנועות נוער ציוניות, בהן השומר הצעיר, השומר הדתי ובית"ר, ומרכז ההכשרה "שחריה" מטעם החלוץ. בברנוביץ' יצאו לאור באותה תקופה שישה עיתונים שבועיים ביידיש. בשנת 1931 ביקרו בעיר זאב ז'בוטינסקי, והמשורר חיים נחמן ביאליק, כל אחד בנפרד.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ־12,000 יהודים, שהיוו יותר ממחצית אוכלוסייתה.
עם כניסת הסובייטים פוזרו מוסדות הקהילה היהודית למעט בית הספר התיכון שהמשיך להתקיים כמוסד יהודי. בית ספר "תרבות" הפך למוסד רוסי, ונאסרה כל פעילות מפלגתית וציונית. צעירים רבים הסתננו לווילנה (אז חלק מליטא) וחלקם הצליחו לעלות משם לארץ ישראל.
יהודי ברנוביצ'י > בשואה

בסוף יוני 1941 נכבשה ברנוביץ' בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיה תשלומי כופר, והם חויבו לענוד טלאי צהוב. במהלך חודש יולי נרצחו בעיר כ-500 צעירים יהודים.
בספטמבר 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות יהושע אייזיקסון, שנצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה. ב- 12 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בדרומה, אשר גודר ונסגר.
במרץ 1942 דרשו הנאצים לאסוף מספר גדול של יהודים להוצאה מהגטו, ומאחר שראש היודנרט לא מילא את המכסה, הוא ואנשיו נרצחו יחד עם יותר מ-3,000 יהודים באקציה שערכו הגרמנים בגטו בסיוע שוטרים בלארוסים, ליטאים ולטבים. לאחר האקציה מונה שמואל יענקלביץ' לעמוד בראש היודנרט, ולגטו הגיעו מאות יהודים נוספים מיישובי הסביבה, וכאלף יהודים נוספים מטרזיינשטט, אשר נרצחו זמן קצר לאחר הגעתם במשאיות גז בסמוך לעיר. מאות יהודים מהגטו הועברו בתקופה זו למחנות עבודה.
באביב 1942 התארגנה בגטו קבוצת מחתרת יהודית, אשר אנשיה אמנם הצליחו להימלט מהגטו, אך רובם נרצחו בידי פרטיזנים אנטישמיים.
בספטמבר 1942 החלה אקציה שנייה בגטו, במהלכה נרצחו כ-6,000 יהודים, חלקם במשאיות גז, לאחר שנלקחו מהגטו בידי שוטרים בלארוסים ולטבים, ותוך עריכת מצוד אחר יהודים שהסתתרו בו. במהלך האקציה הצליחו להימלט ליערות כ-200 יהודים. לאחר אקציה זו מונה לראש היודנרט בגטו מנדל גולדברג, פליט מסובאלק.
באקציה שלישית, ב-17 בדצמבר 1942, חוסל הגטו בעיר. כ-3,000 היהודים שנותרו בו נרצחו ביער סמוך בידי שוטרים אוקראינים, בלארוסים ולטבים, והעיר הוכרזה "נקייה מיהודים".
כ-250 עובדי כפייה יהודים שנותרו בבסיס חיל אוויר ליד העיר נרצחו בינואר 1943.
ב-1944, כאשר שבה העיר לידי הרוסים, יצאו מן היערות בסביבה 150 מיהודי המקום שלחמו בשורות הפרטיזנים.
ערים תאומות

אוסטריה שטוקראו, אוסטריה
פולין גדיניה, פולין
פולין ביאלא פודולסק, פולין
איטליה פרארה, איטליה
פינלנד הינולה, פינלנד
בולגריה קרלובו, בולגריה
רוסיה קינשמה, רוסיה
רוסיה מיטישצ'י, רוסיה
רוסיה ייסק, רוסיה
אוקראינה נובו-וולינסק, אוקראינה
אוקראינה פולטבה, אוקראינה
לטביה ילגבה, לטביה
שוודיה נאקה, שוודיה
לקריאה נוספת

רחל גרוסבאום-פסטרנק, "בַּרַנוֹבִיצֶ'ה, עיר נפה במחוז נובוגרודק", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 176–187
הערות שוליים

↑  דרך הייסורים של ביאליק להצלת הספר העברי, באתר הארץ, 5 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557590105171  GND: 4324367-8  NKC: ge128715  SUDOC: 143471473  VIAF: 138388003   WorldCat (עם VIAF): 138388003
חיים אופנהיים

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1832 איבנצ'יצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 באפריל 1891 (בגיל 58) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 באפריל 1891 
 צאצאים:  Berthold Oppenheim 
 
חיים (יואכים היינריך) אופנהיים (ביידיש: אפפענהיים; בגרמנית: Joachim Heinrich Oppenheim;‏ 29 בספטמבר 1832, ה'תקצ"ב – 27 באפריל 1891, ה'תרנ"א) היה רב במספר עיירות יליד מוראביה.
ביוגרפיה

חיים נולד באייבשיץ שבמוראביה לרבי יששכר בר (ברנרד) אופנהיים, רבה של אייבשיץ. והלך לברנו ללמוד בגימנסיה (1849-1853). ומשם עבר ללמוד בווינה אצל רבי אלעזר הורוויץ, וביחד למד גם באוניברסיטת וינה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1857, נישא ללאה פונדי, מלייפניץ ב-1858 ונבחר למלא את מקומו של אחיו, דוד, כרבה של ימניץ, וב-1860 למלא את מקומו של אביו כרבה של אייבשיץ. ב-1868 נבחר לכהן כרבה של טורון, תפקיד שמילא עד פטירתו. נפטר ב-27 באפריל 1891, בברלין.
מאמריו נדפסו בכתבי עת שונים כמו "Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums", "ישורון", "המגיד", "הכרמל", "השחר", ו"בית תלמוד", ספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר.
ספרו, "תולדות המשנה", נדפס בפרסבורג, תרמ"ב (1882).
משפחתו

גיסו - אייזיק הירש וייס, נשא אחותו הינדא.
בנו - ברטהולד אופנהיים (אנ')
הערות שוליים

↑  "PhDr. Berthold Oppenheim" (בצ׳כית). 4 דצמ' 2008. נבדק ב-26 אפר' 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "אופנהיים", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266267505171  GND: 138076049  ISNI: 0000 0000 3538 3372  LCCN: n95113294  NTA: 080672752  VIAF: 83052281   WorldCat (עם VIAF): 83052281