stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינה רוזן
ספרים שכתבה

חרבות ירושלם, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1981.
הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1984.
בנימין אבנדאנה: נדודיו והרפתקאותיו באיטליה ובליבאנט, כפי שסופרו על ידי הנזיר פרנצ'סקו דה סרינו, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1985.
בנתיבי הים התיכון: הפזורה היהודית-ספרדית במאות הט"ז-י"ח, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1993.
ירושלים לדורותיה [כרך ח: י"ל - 8 ירושלים בתקופה העות'מאנית], הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1984.
Jewish Identity and Society in the 17th Century: Reflections on the Life and Works of Refael Mordekhai Malki, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), Tübingen 1992.
Hasköy Cemetery: Typology of Stones, Tel Aviv University and The Center for Judaic Studies, University of Pennsylvania, Tel Aviv 1994.
A History of The Jewish Community of Istanbul: The Formative Years (1453–1566) Brill, Leiden ,2002.
The Last Ottoman Century and Beyond: The Jews of Turkey and the Balkans ,1808–1945, Vol.1, Tel Aviv: Goren-Goldstein Diaspora Research Center, TAU ,2005
A Journey Through Civilizations: Chapters in the History of Istanbul Jewry, 1453-1923, Turnhaut: Brepols Publishers, 2015
The Mediterranean in the Seventeenth Century: Captives, Pirates, and Ransomers at the Juncture between Religion, Politics, Economics and Society, New Digital Frontiers S.R.L. and Casa Editrice Mediterranea, Palermo, 2016.
ספרים שערכה

ימי הסהר, פרקים בתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1992.
ג'ונתן ישראל, נאורות ומהפיכה האוניברסיטה הפתוחה, 2018
Dina Porat, Anita Shapira and Minna Rozen, eds., Daniel Carpi’s Jubilee Book, Tel Aviv University, Tel Aviv, 1996. (Hebrew, English and Italian)
Y. Nini, S. Simonsohn and M. Rozen, eds., Michael,, 14, History of the Jews in the Muslim Lands, Tel Aviv University, Tel Aviv, 1997 (Hebrew and English)
Minna Rozen, ed., The Last Ottoman Century and Beyond: The Jews of Turkey and the Balkans ,1808–1945, vol.2, Tel Aviv, Goren-Goldstein Diaspora Research Center, TAU, 2002
Minna Rozen, ed., Homelands and Diasporas: Greeks, Jews, and Their Migrations London: Tauris, 2008
ספרים שערכה > חלק ממאמריה

מינה רוזן, הפעמונים מצלצלים לאירופה, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2015
מינה רוזן, זה יהיה עולם אחר, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2015
מינה רוזן, השפע ניצח את הרוח, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2013
מינה רוזן, העולם שייך לרעבים, באתר הארץ, 11 ביוני 2012
מינה רוזן, מינה רוזן | הד-נ-א של המחאה היהודית, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2011
עופר אדרת, בבתי הקברות היהודיים, המטרה קידשה את המצבות המפוארות והכיתובים המוגזמים, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2020
מעמד המוסתערבים והיחסים בין העדות ביישוב היהודי בארץ-ישראל משלהי המאה הט"ו עד שלהי המאה הי" ז, יד בן-צבי
לקריאה נוספת

אבירמה גולן, המצאת המזרחיות, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2005 - מוסף הארץ
אליעזר היון, המצבות שחושפות גילויים מרתקים על חיי היהודים בטורקיה, באתר ynet, 9 במרץ 2022
הערות שוליים

↑  מינה רוזן - ביוגרפיה, באתר האינטרנט של מינה רוזן (באנגלית).
↑  עולם מעבר: בתי קברות יהודיים בטורקיה 1583-1990, באתר מרכז גולדשטיין-גורן לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב
↑   Computation and Grassroot History, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 45:24)
↑  Wilson, Allan (3 באוגוסט 2001). "Nazi Archives Discovered - Archives Reveal Greek-jewish Past". Athens News. p. A08. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יאיר אורון, הכחשה: ישראל ורצח העם הארמני, פרק 9, עמ' 190–191.
↑  יאיר אורון, הכחשה: ישראל ורצח העם הארמני, פרק 9, עמ' 193.
↑  מינה רוזן, ארמניה, ארמניה, היסטוריה, גיליון 10, אלול תשס"ב - אוגוסט 2002, עמודים 35 - 89
↑  ‏Onassis Foundation-Haifa University, באתר Athens News Agency
↑  קריאה ראשונה- דצמבר 2018, על ג'ונתן ישראל, נאורות ומהפיכה, באתר השילוח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267473405171  PLWABN: 9810696108105606  BnF: cb14412062n (data)  CiNii: DA06661173  GND: 138324646  ISNI: 0000 0000 7249 6157  LCCN: n82133472  NTA: 073434639  RERO: 02-A003767946  SUDOC: 073916382  VIAF: 7602463   WorldCat (עם VIAF): 7602463 
מינה רוזן דצמבר 2015
מפעילות האמר קרבי

תג היחידה של בסיס מל"י, בין היתר של יחידת המפעילות.
יחידת מפעילות האמר קרבי (מכונה בקיצור "יחידת המפעילות") בצה"ל, היא יחידת נשים הממוקמת בבסיס צאלים ונמצאת תחת המרכז לאימונים טקטיים. היחידה שנוסדה ב-1997, היא חלק ממערך האימונים הטקטיים של זרוע היבשה ומטרתה היא להכשיר את הלוחמים (בעיקר המפקדים) לשדה הקרב.
מפעילות באמצע עצירה בשטח בזמן תרגיל
לחיילות היחידה שרוך בצבע תכלת, כומתה שחורה עם סיכת שריון או חיל רגלים (נתון לבחירתן) ונעליים שחורות. תג היחידה הוא סמל הבסיס מל"י 500 (המרכז הלאומי לאימונים ביבשה - מחנה צאלים) שבעבר היה סמל חטיבה 500 בשריון.
הכשרה

תפקיד מפעילת האמר קרבי מיועד לנשים בלבד ותנאי הקבלה הם פרופיל 72 ומעלה ורישיון נהיגה אזרחי מכל סוג שהוא. למועמדות לשרות ללא רישיון ניתנת האפשרות לעשות קורס נהיגה קדם-צבאי. אורך הטירונות הוא כשלושה עד ארבעה שבועות (רובאי 02), אורך ההכשרה המלא, כולל הקורס, הוא 3 חודשים.
לאחר הכשרתן אשר יבצעו בבסיס ״צאלים״, פלוגת ההכשרה תחולק ל-2 פלוגות, אחת שתישאר בצאלים והשנייה שתעלה צפונה למחנה ״צנובר״. מידי כחצי שנה הפלוגות יתחלפו במיקומן. המפעילות יוציאו תרגילים בשטח, בשירות הסדיר, שמתפרסים על כל רחבי הארץ.
מהלך השירות

יחידת המפעילות, עוסקת באימונים ביבשה בשיתוף יחידות קרביות שונות. היחידה משתמשת בהאמרים "מחופשים" המדמים רק"מים (רכב קרבי משוריין) לדוגמה טנק או נגמ"ש, ומבצעת אימונים טקטיים, ללא אש, המדמים לחימה בשדה קרב ולחימה במצבי אמת שונים.
את האימונים עם יחידת המפעילות מבצעים מפקדים בדרגות שונות, שבזמן אמת יהיו עתידים לפקד על הרקמ"ים ופקודותיהם יכריעו את גורל המערכה. במהלך האימון המפעילה נוהגת בהאמר ומוכשרת לתפעל את המערכות השונות הקיימות בו. כל אימון שונה באופיו, באורכו, ביחידות הלוחמות המשתתפות בו ומיקומו בארץ.
תנאי השירות ביחידה כוללים שהייה ממושכת בשטח, עבודה עם אנשים משתנים, אכילת מנות קרב והתמודדות עם תנאי מזג האוויר בכל עונות השנה. אורך השירות הוא כ-24 חודשים.
יחידת המפעילות מורכבת משש פלוגות, פלוגת ההכשרות- ראם, שתי פלוגות סדירות - "יעל" ו"אלה" (בתוכן כ-200 חיילות סדירות) ושלוש פלוגות מילואים - "רותם", "דיה" ו"הדר".
ביחידה קיימים צירי התפתחות שונים בתחום הפיקוד (מ"כיות, קצינות) תחום הלוגיסטיקה (סרס"פ, ב. קוד ועוד) ותחום ההדרכה (מדריכות ניוד, צפ"ה ומשקיות הסברה).
מפלגת העמים הדמוקרטית (טורקיה)

| --- | --- |

 מדינה:  טורקיה 
 מנהיגים:  סלהאטין דמירטאש פיגן יוקסקדה
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים)
 אידאולוגיות:  אנטי-קפיטליזם אנטי-לאומיות סוציאליזם ליברטריאני דמוקרטיה סוציאליסטית דמוקרטיה ישירה סביבתנות פמיניזם לאומיות כורדית זכויות להט"ב זכויות מיעוטים
 מטה:  אנקרה, טורקיה
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 צבעים רשמיים:  סגול
 נציגויות בפרלמנטים
 האספה הלאומית הגדולה של טורקיה:  80 / 550
 www.hdp.org.tr
 
מפלגת העמים הדמוקרטית (בכורדית: Partiya Demokratik a Gelan, טורקית: Halkların Demokratik Partisi או HDP) היא מפלגת שמאל בטורקיה הפועלת כמפלגת אם עבור מפלגת BDP הפרו-כורדית. המפלגה משתפת פעולה עם תנועת קונגרס העמים הדמוקרטי (HDK).
היא נוסדה בשנת 2012 באגף הפוליטי של "קונגרס העם הדמוקרטי", איחוד של מספר תנועות שמאל אשר בעבר פעלו בנפרד, כדי לעבור את אחוז החסימה הגבוה בטורקיה, העומד על 10%, כהכנה לבחירות הכלליות ביוני 2015.
המפלגה פועלת עם מנגנון הנהגה כפול, עם יושב ראש ויושבת ראש. ביוני 2014 מונו סלהאטין דמירטאש ופיגן יוקסקדה (אנ') לתפקידים. HDP נתפסת לפעמים כגרסה הטורקית של SYRIZA ו-Podemos.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-2015 הצליחה המפלגה, כנגד כל הסקרים, לעבור את אחוז החסימה ולהשיג מעל 13% מהקולות, ובכך נכנסה לראשונה לפרלמנט. בין נציגיה היה גארו פאילן ממוצא ארמני.
בנובמבר 2016 הוצאו צווי מעצר כנגד 12 מראשי המפלגה, ובשנים שלאחר מכן שבה ועצרה את נבחרי המפלגה במקרים נוספים. על אף זאת, המפלגה התחזקה בשנים אלו וגדלה לכדי המפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט.
בשנת 2021, התובע הכללי, בקיר שאהין הגיש עתירה לבית המשפט לחוקה בבקשה להוציא מחוץ לחוק את המפלגה. לפני כן, ממשלת טורקיה פיטרה 50 מתוך 53 ראשי העיריות של המפלגה.
סלהאטין דמירטאש טען שאם המפלגה הדמוקרטית העממית תיסגר, מועמדי HDP לפרלמנט ייכנסו בבחירות הכלליות ב-2023 למפלגת העתיד של השמאל הירוק (בטורקית Yeşiller ve Sol Gelecek Partisi, או YSGP), המכונה גם מפלגת השמאל הירוק (בטורקית: Yeşil Sol Parti, או YSP).
על פי ההחלטה שהתקבלה ב-24 במרץ 2023, החליטו המפלגה הדמוקרטית העממית, מפלגת התנועה הלייבוריסטית ומפלגת החופש החברתי לרוץ יחד במערכת הבחירות כחלק מרשימת מפלגת העתיד של השמאל הירוק.
הערות שוליים

↑   צבי בראל, ארדואן מעלה הילוך במאבק נגד הכורדים - ושולח מפלגה לכלא, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2016
↑  Turkish opposition MPs detained, removed from positions, thearabweekly, ‏05/06/2020
1 2  טורקיה: המשטרה עצרה מחוקק כורדי שהתבצר בפרלמנט, באתר וואלה, 21 במרץ 2021
↑  טורקיה: המפלגה הכורדית בדרך לסגירה, באתר www.israelhayom.co.il
↑  מחוקק טורקי התבצר ארבעה לילות בפרלמנט: "עצרו אותו בפיג'מה", באתר ynet, 21 במרץ 2021
↑  Gazete Duvar, Emek ve Özgürlük İttifakı’nda tam uzlaşı sağlandı, https://www.gazeteduvar.com.tr/emek-ve-ozgurluk-ittifakinda-tam-uzlasi-saglandi-haber-1609870, ‏2023-03-24 (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012469362605171  GND: 1075732611  LCCN: n2019020820  VIAF: 317278008   WorldCat (עם VIAF): 317278008 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפעל בטון

מפעל בטון מבוסס סרט נע בשלבי הקמה. בתמונה אפשר לראות את המבנה העיקרי של המפעל, משפך הזנה, סרט נע, ממגורות צמנט, מערבל וכו'
מפעל בטון נייד הוא ציוד בנייה מיוחד, שפותח לבנייה ולתיקון בשעת חירום של מסלולים של שדות תעופה, כבישים, גשרים ומיזמים אחרים הדורשים כמות גדולה של בטון. הרכבתו והפעלתו באתר הנבחר מהירים מאוד
מפעל בטון הוא ציוד המשלב מרכיבים שונים על מנת לייצר בטון. מרכיבים אלו כוללים חול, מים, אגרגטים (סלעים, חצץ וכו'), אפר פחם, צמנט ועוד. קיימים שני סוגים של מפעלי בטון: מפעלי "תערובת מוכנה" (ready mix) ומפעלי "תערובת מרכזית" (central mix). במפעל בטון יש מגוון סוגי ציוד וציוד משנה, ובהם: מערבל בטון ("מאוזנים" או "נוטים כלפי מעלה" או בחלק מהמקרים שניהם), מחלקי צמנט, מחלקי אגרגטים, סרטים נעים, ממגורות אגרגטים, ממגורות צמנט, תנורים, מצננים, פיקוד ובקרה וקולטי אבק (על מנת לצמצם את הזיהום הסביבתי).
לב מפעל הבטון הוא המערבל. קיימים שלושה סוגים של מערבלים: רוכן (Tilt), מטלטל (pan) ובעל ציר כפול (twin shaft). המערבל בעל הציר הכפול מפיק כמות גדולה יותר ותערובת הומוגנית של בטון, בעוד שהמערבל הרוכן מפיק תערובת עקבית כשהוא דורש פחות תחזוקה ולכן גם עלויות נמוכות יותר.
סוגים

מפעל בטון של "תערובת מוכנה" משלב בין כל המרכיבים למעט מים. תערובת זו משונעת לתוך מערבל בטון נייד. לתערובת שבתוך המערבל מוסיפים מים והבטון עובר ערבול בדרכו לאתר הבנייה.
מפעל "תערובת מרכזית" משלב בין כל המרכיבים (כולל מים) באתר מרכזי. התוצר הסופי משונע אז לאתר הבנייה. מפעלי תערובת מרכזית שונים ממפעלי תערובת מוכנה בכך שהם מספקים למשתמש הקצה מוצר אחיד יותר, כיוון שערבוב כל המרכיבים נעשה באתר מרכזי ובסיוע מחשב על מנת להבטיח את אחידות המוצר. באתר בנייה גדול בונים לעיתים "מפעל בטון זמני".
בתחילת המאה ה-21 פותח מפעל בטון נייד. מפעל זה נועד לייצר את כל סוגי הבטון. הוא כולל מכלים אחדים שבהם משנעים את כל הרכיבים הנדרשים לייצור בטון, או כל תערובת אחרת, לאתר בנייה מסוים. בצורה זו יכול המפעיל לייצר בדיוק את מה שנדרש, היכן שנדרש ובכמות הנדרשת באמצעות השימוש במחשב שהוא חלק מהמפעל. מהרגע שהייצור מתחיל המרכיבים מוכנסים למערבל בכמויות הנדרשות והתוצר המוגמר יוצא בצורה רציפה כשהוא מוכן מיידית לשימוש הסופי. מפעל כזה מתאים גם לניצול של חומרים שנועדו למטמנה דוגמת הריסות בניין. את מפעל הבטון הנייד ניתן לשנע על משאית, על משאית עם ארגז מתרומם או על פלטפורמה מתנתקת.
אוטומציה ובקרות

מפעלי בטון מודרניים (הן תערובת מוכנה והן תערובת מרכזית) משתמשים בבקרה ממוחשבת במטרה לסייע במדידה מהירה ומדויקת של החומרים, כמו גם לתאם בין כל סוגי הציוד במפעל להבטחת פעולה משולבת ובטוחה. כיוון שאיכות הבטון תלויה מאוד במדידה מדויקת של כמות המים משתמשות המערכות בחיישני לחות על מנת למדוד את ריכוז המים באגרגטים (חול וחצץ) בזמן שהם נשקלים ואז אוטומטית הן מפצות (מוסיפות או מחסירות) על כמות המים המיועדת בתערובת.
הערות שוליים

↑  Concrete Batch Plant Modeling
| בטון |
| --- | --- | --- |
| סוגים | בטון רזה • מלט • בטון מצטופף מעצמו • בטון מובא • בטון שקוף למחצה • בטונייר |  |
| שימוש | בטון מזוין • בטון דרוך • יציקת בטון • חגורת בטון • בטון מוטבע |  |
| מרכיבים | צמנט • צמנט פורטלנד • סיד • חול • אגרגט • פלדה |  |
| ייצור | מפעל בטון • מערבל בטון • משאבת בטון • טפסנות בטון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553047605171  NKC: ph118823
מערת יהושפט

| --- | --- |

יד אבשלום כשמאחוריו מצד שמאל נראית מערת יהושפט
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות ההלניסטית
 תקופות:  שלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
 נבנה:  המאה ה-1 לספירה
 סוג:  מערת קבורה
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  שארל קלרמון-גנו, 1871 נחום סלושץ, 1924  נחמן אביגד, שנות ה-40
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  עמק יהושפט
 קואורדינטות:  31°46′38″N 35°14′20″E﻿ / ﻿31.777277777778°N 35.238888888889°E﻿ / 31.777277777778; 35.238888888889
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מערת יהושפט(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מערת יהושפט(למפת ירושלים רגילה) מערת יהושפט(למפת ירושלים מוגדלת) מערת יהושפט he
 
הגמלון המגולף בחזית המערה
מפת הקברים העיקריים בבית הקברות בהר הזיתים
מערת יהושפט היא מערת קבורה משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, השוכנת באפיק נחל קדרון למרגלות הר הזיתים, ומהווה יחידה תכנונית אחת עם מצבת יד אבשלום.
תיאור המבנה

במערה תשעה חדרים, היא מכילה כוכי קבורה, קברי מקמרים (ארקוסוליה) וחדרים ללא כל מתקני קבורה, שבהם הקבורה הייתה כנראה בסרקופאגים. המערה תוכננה ונחצבה כיחידה אחת יחד עם מצבת יד אבשלום. בפינה הצפון-מזרחית של המעבר החצוב המקיף את יד אבשלום נחצבה חזית מפוארת ומעוטרת בגמלון מגולף המובילה למערה.
בשנות ה-40 חקר נחמן אביגד את מצבות נחל קדרון, ובכללן את יד אבשלום, ובשנת 1954 פרסם את ספרו "מצבות קדומות בנחל קדרון" שהיה ונותר העבודה המקיפה ביותר שנעשתה על יד אבשלום. הניתוח הארכיטקטוני-סגנוני המעמיק של אביגד, הביא למסקנה שיש לתארך את המערה לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. עמוס קלונר ובועז זיסו העלו בחיבורם על הנקרופוליס של ירושלים בימי הבית השני, כי ניתוח הפרטים הארכיטקטוניים של המצבה משייך אותה לסגנון הפרובינציאלי האקלקטי של התקופה הרומית הקדומה. סגנון זה מתוארך לימיו של הקיסר אוגוסטוס ולימי הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית (31 לפסה"נ ועד 68 לסה"נ).
החדר הראשון במערה נושא טיח המעיד כי נעשה בו שימוש לכנסייה בימי הביניים.
אם כי מערת יהושפט ויד אבשלום הם בני תוכנית אחת, ונבנו שניהם במאה ה-1, אין להשוות ביניהם ובין קבר בני חזיר וקבר זכריה. הראשונים הם שני מבני קבורה עצמאיים, אם כי סמוכים, ואילו המבנה הנקרא "קבר זכריה" למעשה הוא מבנה אטום, שאינו מכיל קברים ומשמש כ"נפש" לקבר שלצידו.
מסורות

במקרא מסופר על קבורתו של יהושפט, מלך יהודה: ”וַיִּשְׁכַּב יְהוֹשָׁפָט עִם אֲבֹתָיו, וַיִּקָּבֵר עִם אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד אָבִיו” (מלכים א, כב, נא), כלומר את קברו יש לחפש בעיר דוד, יחד עם שאר קברי מלכי יהודה. בנוסף, מאחר שכל הידוע המלך יהושפט מלך כ-700 שנים לפני הקמת מתחם יד אבשלום, כך שברור שהמערה לא שימשה כקבר יהושפט.
ייתכן והמערה קיבלה את שמה מ"עמק יהושפט" - שמו של קטע זה של נחל קדרון. בימי הביניים, החלו להראות את קברו של יהושפט במערה, כנראה בעקבות הנוסע הנוצרי ארקולף, הקורא למבנה יד אבשלום הסמוך "מגדל יהושפט".
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, מצבות קודש בארץ-ישראל, אחיעבר ושות', תשמ"ה, כרך א עמודים 327-330.
נחמן אביגד, "עיר הקברות של ירושלים בימי הבית השני", בתוך מיכאל אבי-יונה (עורך), ספר ירושלים, מוסד ביאליק ודביר, תשט"ז, עמוד 344.
הערות שוליים

1 2 3  גבריאל ברקאי, יד אבשלום - קבר אגריפס הראשון מלך יהודה
↑  האתר קדוש ליהודים מאז המאה ה-12, באתר הארץ, 22 ביולי 2003
↑  אביגד 1954; 130
↑  קלונר וזיסו 2007; 243
מנחם בלונדהיים

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1954 (בן 70) ירושלים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  דייוויד הרברט דונלד, Alfred D. Chandler Jr. 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  הספרייה הלאומית 
 
מנחם בלונדהיים (נולד ב-12 במאי 1954 בירושלים) הוא היסטוריון וחוקר תקשורת ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים. מומחה להיסטוריה אמריקאית, וממייסדי המחקר בממשק שבין תקשורת להיסטוריה.
בין תפקידיו האקדמיים באוניברסיטה העברית שימש בלונדהיים כפרופסור ומרצה, כראש התוכנית ללימודים אמריקניים וכמנהל אקדמי בבי"ס רוטברג לתלמידים מחו"ל. בנוסף שימש כראש המחלקה לתקשורת, כראש מכון סמארט וכראש מכון טרומן.
ביוגרפיה

מנחם בלונדהיים נולד בירושלים. אביו, פרופ' שלמה הלל בלונדהיים, היה רופא בבית החולים הדסה וחוקר בתחום המטבוליזם. אמו, ד"ר סירל בלונדהיים, הייתה חוקרת בתחום האנטומולוגיה באוניברסיטה העברית. למד בבית הספר מעלה, בישיבת נתיב מאיר והיה ממקימי ישיבת הגולן, בשנת 1972. היה הקצין הראשון במסגרת ישיבות ההסדר, והגיע לדרגת רב-סרן במילואים בחיל השריון. לאחר שחרורו נמנה עם הקבוצה המייסדת של מכון שלום הרטמן, ולמד היסטוריה ופסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. במקביל הוא לימד משנה ותלמוד בשלוחה הישראלית של הסמינר התאולוגי של ניו יורק (JTS), וגם ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה הכללית ובטלוויזיה הלימודית. לאחר תום לימודיו לתואר ראשון המשיך בלונדהיים ללימודי תואר שני ושלישי באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתם של דייוויד הרברט דונלד מהחוג להיסטוריה ואלפרד ד' צ'נדלר מבית הספר למנהל עסקים. עם סיום לימודיו החל ללמד בחוג ללימודים אמריקניים באוניברסיטה העברית.
ב-1993 היה שותף, יחד עם שלמה צימרמן, בהקמת חברת ההיי-טק "ממדים", שהייתה חלוצה בפיתוח טכנולוגיות להעברת נתונים בקצב גבוה על תשתיות רחבות פס (broadband), בשיתוף פעולה עם אינטל העולמית. ממדים נבלעה לבסוף בחברת NDS של ניוז קורפ וב-1997 חזר בלונדהיים לאוניברסיטה העברית כחבר בחוגים לתקשורת וללימודים אמריקניים.
דרכו האקדמית

גישתו של בלונדהיים למפגש שבין חקר התקשורת למחקר ההיסטוריה היא דו-קוטבית: הוא בוחן את מקומה של התקשורת כגורם מפתח בתהליכים היסטוריים ומשתמש בבסיס הידע ההיסטורי לגזירה ולתיקוף של תאוריה בתחום התקשורת, בדגש על התפתחותן של טכנולוגיות התקשורת מן הכתב ועד לעידן הדיגיטלי. השדות ההיסטוריים העיקריים בהם חקר הם ארצות הברית בתקופה הלאומית והיסטוריה יהודית למן העת העתיקה.
באוניברסיטה שימש גם כראש לימודי התואר הראשון בבית הספר לתלמידים מחו"ל וכראש המכון לקומוניקציה ע"ש סמארט. בשנת 2000 היה עמית של הקרן הלאומית למדעי הרוח בארצות הברית (NEH) ועמית מחקר בספרית הקונגרס בוושינגטון. ב-2005 עמד בראש קבוצה בינלאומית לחקר התקשורת בגולה היהודית במכון ללימודים מתקדמים, וב-2006 היה עמית במרכז ללימודי היהדות ומרצה בבי"ס אננברג לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה. הוא היה פרופ' אורח גם באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת Ca Foscari בוונציה ובאוניברסיטאות Spaienza ו-LUMSA ברומא[דרוש מקור].
עבודותיו הבולטות מתמקדות בחקר התקשורת בהיסטוריה האמריקנית ובהיסטוריה יהודית, ובתקשורת בת זמננו בישראל ובארצות הברית. בספרו News over the Wires תיעד את הופעת הטלגרף וסוכנויות הידיעות בארצות הברית ומקומן בפיתוח סביבת אינפורמציה לאומית. בניגוד להנחה האינטואיטיבית שתקשורת הדוקה מקדמת הבנה ופיוס, בלונדהיים טען שיצירתה של תקשורת חדשות לאומית מהירה ונגישה העצימה את השסעים והמתחים בחברה האמריקנית. לטענתו, החמרת הסכסוך בין הצפון לדרום ומלחמת האזרחים קשורה להופעת הטלגרף ב-1844 וה-AP ב-1846 כמדיום לאומי.
בספרו Copperhead Gore (בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) התמקד בממשק של היסטוריה, ספרות ותקשורת, ובאמצעותו בחן את המשמעות הפוליטית, החברתית והתרבותית של הקשרים בין הצפון לדרום במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעבודות אחרות חקר את מדיניות התקשורת של הצפון במלחמת האזרחים ואת לידת הרגולציה של התקשורת בארצות הברית של המאה התשע עשרה. בעבודות המתייחסות לעת האחרונה בדק, עם תמר ליבס, את המשמעות התקשורתית של פיגועי 11 בספטמבר, עם לימור שיפמן היבטים של התקשורת הדיגיטלית, ועם אלעד שגב את השינויים במעמדה הבינלאומי של ארצות הברית על פי חדשות מקוונות מן השנים האחרונות.
בתחום ההיסטוריה והתרבות היהודית עסק במשמעות התקשורתית של השיח התלמודי (עם שושנה בלום-קולקה וגונן הכהן), של ההגדה של פסח, של חרם רבנו גרשום מאור הגולה, ועוד. בהיסטוריה היהודית המודרנית הוא פתח למחקר את תחום התקשורת של האורתודוקסיה היהודית באמריקה ובעיקר את חקר הדרשה הציבורית שם. במסגרת תוכנית המחקר "האל מתוך המכונה" (1991) שאותה פיתח, חקר את יישומי התקשורת של החברה החרדית בת זמננו. מחקריו האחרונים בתחום מדעי היהדות עוסקים בתקשורת בתנ"ך, חלקם עם חוקרים נוספים ביניהם אליהוא כ"ץ, תמר ליבס ג'ון דורהם פיטרס וחננאל רוזנברג.
דרכו האקדמית > פעילות ציבורית

בלונדהיים ייעץ בתעשיית התקשורת וההיי-טק, בין השאר לסוכנות הידיעות AP בניו יורק. הוא היה ראש הוועדה המייעצת לדיגיטציה של הספרייה הלאומית החדשה, ראש הוועדה האקדמית של ארכיון שפילברג, חבר במועצת המנהלים של מכון פאלק למחקר כלכלי, בוועדה האקדמית של מכון מינרבה ומכון דייוויס, והוא משרת בוועדות ציבוריות ואקדמיות רבות נוספות.
מספריו

News over the Wire: The Telegraph and the Flow of Public Information in America, 1844-1897 (Cambridge: Harvard University Press, 1994)
Copperhead Gore: Ben Wood's Fort Lafayette and Civil War America (Bloomington: Indiana University Press, 2006)
הערות שוליים

↑
לומדים ניו מדיה, באתר הארץ, 30 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281178505171  BIBSYS: 12051833  BnF: cb15856572z (data)  CiNii: DA08266715  GND: 13957073X  ISNI: 0000 0000 8181 7207  LCCN: n93067920  NTA: 139931724  ORCID: 0000-0001-7787-8071  SUDOC: 133015971  VIAF: 113762045   WorldCat (עם VIAF): 113762045
מרדכי יהלמשטיין

אין תמונה חופשית
מרדכי יהלֹמשטיין (באנגלית: Mordecai Jalomstein; ה'תקצ"ח, 1838, סובאלק, רוסיה – כ' באב ה'תרנ"ז, 18 באוגוסט 1897, ניו יורק) היה מו"ל ועורך עיתונות יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי שפעל בניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. הרבה לכתוב בשמות עט, הבולטים שבהם: איש ימיני ויש"ן.
קורות חיים

נולד בעיירה סובאלק שבמערב רוסיה (בצפון-מזרח פולין של ימינו), בן לרב דוד יהלמשטיין. בגיל 12 (1850) נסע ללמוד בישיבתו של הרב משה יצחק אביגדור בסייני, ובה למד בשלוש השנים הבאות. במקביל קיבל שיעורים פרטיים בשפות העולם ובמדעים בבית קרובו הגביר יחזקאל ליפסקי.
לאחר נישואיו היגר לפריז והתרועע עם שניאור זק"ש. זמן מה התגורר ברמסגייט (אנ') שבאנגליה והתיידד עם אליעזר הלוי מזכירו של משה מונטיפיורי. משם עבר לגור בוורשה והתמנה כמגיה בבית הדפוס של דודו העשיר, אבלי מרקזאהן.
ב-1870 היגר לארצות הברית. שם הוציא לאור יחד עם צבי הירש ברנשטיין (אנ') את כתב העת העברי "הצופה בארץ החדשה" (אנ'). הוא שימש בעת ובעונה אחת עורך העיתון וסַדָּר הדפוס שלו. ב-1873 החל לפרסם עיתון ביידיש בשם "נויאָרקער איזראעליט", ושנה לאחר מכן ניסה לחדש עם גיסו כתריאל צבי שרהזון (בעל אחותו באשא-בתיה) את ה"טעגליכע גאזעטן" כיומון; עיתון זה החל לצאת שנים אחדות קודם לכן כיומון, אך לא הצליח במתכונת זו והפך לשבועון. עם הצטרפותו של יהלמשטיין כעורך, חידשו השניים את הופעת הגאזעטן כיומון, אך הניסיון נכשל וכעבור שלושה חדשים חזר כתב העת למתכונת של שבועון. בגאזעטן, כלל יהלמשטיין מדור סאטירה בלשון תלמודית שנכתב בעברית. במקביל המשיך לפרסם פיליטונים ומאמרים שונים בעיתון "המליץ" ובעיתונים נוספים, בדרך כלל תחת פסבדונים כמו "איש ימיני" או "יש"ן".
ב-1882 היה ממייסדי חברת "שוחרי שפת עבר" בניו יורק וכיהן כמזכיר החברה.
הערות שוליים

↑  י. יציב, יובלו של העתונות היהודית באמריקה, דבר, 22 ביוני 1945.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527267305171  VIAF: 308278640   WorldCat (עם VIAF): 308278640
מפעיל תחנת חובבים

מפעילת תחנת חובבים
מפעיל תחנת חובבים הוא אדם שמשתמש בציוד שבתחנת רדיו חובבים על-מנת להיות מעורב בקשר דו-צדדי עם אנשים אחרים, שדרך התקשורת שלהם דומה, ושנמצאים על תחומי התדרים שהוקצו לחובבי הרדיו. על-מנת להפעיל תחנת חובבים יש לקבל רישיון שידור על ידי הגורם הממשלתי המוסמך לכך.
דמוגרפיה

מספר ממשלות בעולם נוהגות לפרסם את סטטיסטיקת אוכלוסיית חובבי הרדיו במדינה. מספר חובבי הרדיו הגדול ביותר נמצא ביפן, בה גרים נכון להיום כ-1,296,059 חובבי רדיו בעלי רישיון שידור.
המדינות תימן וקוריאה הצפונית הן המדינות היחידות ששוללות מאזרחיהן להפוך למפעילי תחנות חובבים, וזאת מסיבות אידאולוגיות. במדינות מסוימות תהליך קבלת הרישיון למי שאינו אזרח בה הוא קשה, עקב תהליכים בירוקרטים או תשלומי אגרה; אך רוב הממשלות מזכאות את כל תושבי העולם לרישיון במדינתן, ויש מספר לא קטן של חובבי רדיו בעלי רישיונות בכמה מדינות.
דמוגרפיה > מין

| מדינה | מספר מפעילי תחנות חובבים |
| --- | --- |
יפן: 1,296,059
ארצות הברית: 722,330
תאילנד: 141,241
קוריאה הדרומית: 141,000
גרמניה: 75,262
הרפובליקה הסינית: 68,692
קנדה: 63,547
ספרד: 58,700
הממלכה המאוחדת: 58,426
רוסיה: 38,000
ברזיל: 32,053
איטליה: 30,000
אינדונזיה: 27,815
הרפובליקה העממית של סין: 20,000
צרפת: 18,500
אוקראינה: 17,265
ארגנטינה: 16,889
הודו: 10,679
דרום אפריקה: 6,000
נורווגיה: 5,302

אם משקללים את סך כל הנתונים שהממשלות נותנות לגבי סטטיסטיקת המפעילים, ייווכח שאוכלוסיית חובבי הרדיו מכילה ברובה גברים, בצורה מכרעת. בארצות הברית, לדוגמה, רק כ-15% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. בסין, רק כ-12% מכלל חובבי הרדיו הן נשים. רוב חובבות הרדיו בעולם מאוגדות באגודה בינלאומית מיוחדת, המאגדת בתוכה נשים בלבד, שנקראת "אגודת חובבות הרדיו הצעירות".