צופון
אקולוגיה > פעילות, אורח חיים ומערכת חברתית

הצופון פעיל בעיקר בשעות הלילה והדמדומים; אף על פי שנחשב בעבר ליונק לילי בעיקרו, מחקרים מאוחרים מצאו שהוא מגיח מעת לעת לתור אחר מזון גם בשעות היום, בפרט בימים מעוננים וקרירים. בשעות שהצופון אינו פעיל, הוא מעביר את הזמן בשינה במקום מוגן: נקיק סלע, חור בעץ, גזע חלול, קן נטוש או תחת שורשי שיח; במהלך השינה, הצופון מתכרבל ככדור ועוטף את עצמו בזנבו על מנת לשמור על חום גופו.
בתגובה לקור או למחסור במזון, הצופון נכנס לקהיון (Torpor), שהוא מעין תרדמה זמנית המאטה את קצב חילוף החומרים המהיר שלו; בכך מתאפשר לו לחסוך באנרגיה ולהמתין לשיפור התנאים הסביבתיים. הקהיון נפוץ למדי אצל כיסאים קטנים ובעבר היו מוכרים רק שני מצבים שלו: קהיון רדוד-קצר וקהיון עמוק-ארוך. בקהיון הרדוד, המאפיין יותר את נמיות הכיס, טמפרטורת הגוף של הכיסאי יורדת ל-10 עד 15 מעלות צלזיוס והוא מתעורר מעצמו לעיתים קרובות כדי לבדוק את המצב הסביבתי. בקהיון העמוק, המאפיין את הפוסומים הננסיים, טמפרטורת הגוף צונחת מתחת ל-10 מעלות והכיסאי נכנס לתרדמת חורף מלאה שנמשכת ימים או שבועות; הצופון מתייחד מהכיסאים הקטנים במצב שלישי של קהיון, המופיע רק אצלו: קהיון עמוק-קצר; במצב זה, טמפרטורת הגוף צונחת עד ל-5 מעלות בלבד, והצופון נכנס לתרדמת חורף מדומה שנמשכת 10–24 שעות לכל היותר. מצב ייחודי זה נובע מהעדר מאגרי שומן בגופו של הצופון שיתמכו בתרדמה ממושכת יותר, כך שהקהיון אצלו נועד בעיקר להתמודד ולדלג על אירועים נקודתיים המפריעים לשגרת הפעילות, דוגמת לילה קר במיוחד, תפרחות סגורות, או רוחות עזות המשבשות את היכולת לאתר פרחים באמצעות ריח. במהלך הקהיון העמוק-קצר, הצופון אינו מסוגל להתעורר בכוחות עצמו, וגופו חוזר לתפקד רק כשהטמפרטורות מסביב עולות. מסיבה זאת, שכיח במיוחד למצוא בחורף צופונים רדומים בשעות הבוקר המוקדמות לאחר לילות קרים במיוחד.
מאחר שהצופון הוא יונק קטן הפעיל בעיקר בלילה ובדמדומים, המערכת החברתית שלו בטבע אינה ברורה דיה ונלמדת ברובה מתצפיות בשבי. ככל הנראה הוא מין יחידאי לא-חברתי שמעדיף לחיות בגפו, אך ריכוז משאבי הצוף באזורים מסוימים הופך את המפגש בינו לבני מינו לשכיח מהרגיל, עד כדי פעילות חברתית משותפת בזוגות או בקבוצות קטנות של 3–10 פרטים. הצופוניות בדרך כלל ידידותיות זו כלפי זו, ולרוב, ישנו מדרג חברתי בו הצופונית הגדולה ביותר היא הדומיננטית בקבוצה וקודמת לאחרות בגישה למזון ללא צורך בהפגנת תוקפנות מצידה; כלפי זכרים לעומת זאת, הצופוניות הופכות לאגרסיביות במיוחד, והן מאיימות, רודפות או תוקפות אותם לעיתים קרובות. התוקפנות של הנקבות כלפי זכרים מתגברת בעיקר כשהן מניקות; בדרך זו, הן מנסות להגן על משאבי צוף ואבקה בסביבתן כדי להפחית את התחרות על מקורות המזון במהלך ההנקה, וכך מצליחות לספק את דרישות האנרגיה הגבוהות של גופן.
הצופון חי בשטח מחיה קבוע, אך הוא אינו יונק טריטוריאלי ושטחו חופף בדרך כלל לשטחים של מספר צופונים; עם זאת, התוקפניות של הנקבות הדומיננטיות כלפי נוכחות הזכרים סביב תפרחות, יוצרת במובן מסוים אזורים שבהם הגישה לזכרים מוגבלת; בשל כך, הזכר נאלץ להגדיל את טווח המחיה שלו: בעוד שטווח מקסימלי של נקבה לא יעלה על 500 מטר, הטווח הממוצע של הזכר עומד על כ-800 מטר. גם בתוך שטח המחיה הקבוע, אזור הפעילות העיקרי של הצופון מתרכז בעיקר סביב כיסי תפרחות: אצל נקבה מניקה, הפעילות הלילית מדי לילה עשויה להתרכז באזור קטן עשיר בצוף בקוטר 10 מטר בלבד, לעומת אזור הפעילות של הזכר שקוטרו 50–100 מטר לפחות. הדחיקה של הזכרים ממשאבים פרחוניים מכריחה אותם גם להיות ניידים יותר: זכר עשוי לנוע מדי לילה 100–500 מטר בחיפוש אחר מזון, ובמהלך השנה כולה עשוי להתרחק עד כ-3 ק"מ משטח המחיה המקורי שלו בחיפוש אחר אזורים פרחוניים חדשים.