stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היריון מעל גיל 50
הערות שוליים

↑  Advanced Fertility Center of Chicago, Female Age, Fertility and Infertility
↑  "Fertility tests for women".
1 2 3  "How Age Matters For Your Fertility | Your Fertility". אורכב מ-המקור ב-2018-03-29. נבדק ב-2017-11-10.
↑  "Schizophrenia.com - Schizophrenia Cause, Father's Age". schizophrenia.com.
↑  "Study shows that genetic quality of sperm deteriorates as men age". 2006-06-05.
↑  "Men's sperm quality decreases at age 35".
1 2  Salihu, H; Shumpert, MN; Slay, M; Kirby, RS; Alexander, GR (בנובמבר 2003). "Childbearing beyond maternal age 50 and fetal outcomes in the United States". Obstetrics & Gynecology. 102 (5): 1006–1014. doi:10.1016/s0029-7844(03)00739-7. PMID 14672478.
↑  Hall, Sarah. (May 8, 2006). "Surge in number of children in UK born to mothers over 50." The Guardian. Retrieved March 29, 2007.
↑  "Health | World's oldest mother dies at 69". BBC News. 2009-07-15. נבדק ב-2012-11-08.
↑  "Oldest mother to conceive naturally". Guinnessworldrecords.com. 1997-08-20. נבדק ב-2012-11-08.
↑    Sophie Borland, ‏World's oldest mother 'thought it was cancer', The Telegraph, 9 September 2007
↑  "74-year-old Andhra woman delivers twin girls, may be the oldest ever to give birth". www.timesnownews.com (באנגלית). נבדק ב-2019-09-06.
↑  Schienberg, Jonathan. (November 9, 2004). "New Age mystic to become mom at 57." CNN. Retrieved March 4, 2007.
↑  Lister Hill Center for Health Policy. (October 31, 2003). Pregnancy After 50: More Risky Than We Thought? Retrieved Sept 11, 2014.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
המשקיף

עיתון המשקיף 29 בדצמבר 1947
המשקיף היה עיתון יומי עברי בתקופת היישוב, ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר. עיתון "המשקיף" ראה עצמו בראש ובראשונה כמגן על שלמות המולדת ועובדה זו התבטאה במפת ארץ ישראל, שהופיעה בשער העיתון, והקיפה את שני עברי הירדן.
"המשקיף" נוסד בתל אביב בשנת 1938, והחל לצאת לאור באופן סדיר בינואר 1939 (לאחר כמה גיליונות ניסיוניים שפורסמו בחודש שקדם לראשית הופעתו הסדירה), כעיתונה של מפלגת הצה"ר הרוויזיוניסטית. קדמו לו, כעיתונים רוויזיוניסטיים, העיתונים "חזית העם" ו"הירדן".
משנת 1940 עד לסגירת העיתון בשנת 1949 היה עורך העיתון אייזיק רמבה, וצבי לוין היה עורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף". בין חברי מערכת העיתון נמנו צבי לוין, אברהם שכטרמן, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, יצחק גוריון, בנימין אליאב, יוסף ויניצקי, הלל הרשושנים ואחרים. מתוך מערכת "המשקיף" צמחו מספר עיתונאים ובכלל זה דיסנצ'יק, רוזנפלד ושניצר, שעברו לעבוד בתור עורכי העיתון "מעריב".
זאב ז'בוטינסקי, בשנת חייו האחרונה, פרסם ממאמריו בקביעות בעיתון. משתתפים בולטים נוספים היו אב"א אחימאיר ומשה ז"ק. כל שנותיו שימש העיתון כבמה לא-רשמית של הארגון הצבאי הלאומי, גם לאחר הפילוג ופרישת לח"י, וכתוצאה מכך שימש כיעד של הבולשת הבריטית. המערכת שכנה ברחוב הרכבת 14 בתל אביב, ובהמשך עברה לרחוב צ'לנוב 2 בעיר. לרשותה עמדו סניפים בחיפה וירושלים.
הוצאתו של העיתון הופסקה במהלך 1948, לאחר פרישה של חברי מערכת רבים לטובת הקמת עיתון חרות, הוצאתו חודשה לסירוגין עד שב-25 במאי 1949 נסגר העיתון סופית. העיתון נסגר בעקבות חיסולה של המפלגה הרוויזיוניסטית. חברי המערכת, שפרשו מהעיתון, הקימו את עיתון "חירות".
הערות שוליים

↑  אריה נאור, Aryeh Naor, Rightist Political Dailies in Israel: Ideology, Politics and the Failure of Privatization / יומוני מפלגות הימין: הבסיס האידאולוגי, ההקשר הפוליטי וכשלון ההפרטה, Kesher / קשר, 1999, עמ' 71–79
↑  ⁨המשקיף⁩, ⁨היחיד והצבוד, באתר www.nli.org.il, ‏23 יולי 1947
↑  ⁨המשקיף⁩, כל חומר בכתב בקשר עם "המשקיף הספורטיבי", באתר www.nli.org.il, ‏⁨12 מאי 1946
↑  המשקיף, באתר העין השביעית, 5 במרץ 2008
↑  אהובה בוצר, Ahuva Botser, The Rise and Fall of "Herut" / עלייתו ונפילתו של העתון הרות, Kesher / קשר, 1997, עמ' 143–150
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420843605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא המנדט הבריטי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המפלגה הקומוניסטית של צרפת

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 מנהיגים:  פביאן רוסל 
 תקופת הפעילות:  1920–הווה (כ־104 שנים)
 אידאולוגיות:  קומוניזם אירו-קומוניזם אירוסקפטיות אנטי-גלובליזציה
 מטה:  פריז, צרפת
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  קומינפורם, Collectif des centres de documentation en histoire ouvrière et sociale 
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 האספה הלאומית:  9 / 577
 הסנאט:  16 / 348
 www.pcf.fr
 
צעדה בפריז, 2012
המפלגה הקומוניסטית של צרפת (בצרפתית:  Parti communiste français, PCF) היא מפלגה קומוניסטית בצרפת, הקיימת מאז 1920. המפלגה היא בעלת כוח פוליטי משמעותי במישור המוניציפלי ומהווה, עם 138,000 חברים רשומים (70,000 משלמי מיסי-חבר), את המפלגה השלישית בגודלה בצרפת, לאחר האיחוד למען תנועה עממית (UMP) והמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (PS). בין השנים 1945 ל-1960 הייתה המפלגה הגדולה ביותר בגוש השמאל במספר מערכות בחירות, לפני שאיבדה את הבכורה למפלגה הסוציאליסטית. המפלגה הייתה חברה בשלוש ממשלות, הממשלה הזמנית שהתקיימה בין 1944 ל-1947 ("ממשלת השחרור"), ממשלתו הראשונה של פרנסואה מיטראן (1981–1984) וממשלת קואליציית השמאל בראשות ליונל ז'וספן (1997–2002). מאז 2009 מהווה המפלגה חלק חשוב ומוביל בחזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון.
היסטוריה > מייסודה ועד מלחמת העולם השנייה

המפלגה הוקמה בדצמבר 1920 בקונגרס בעיר טור על ידי קבוצה שפרשה מן "הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" (SFIO) על מנת לגבש מפלגה שתהיה חברה בקומינטרן (מן הקבוצה ה"ימנית" של הפלג, בראשות לאון בלום, צמחה המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית). אחד מנכסיה של המפלגה החדשה היה העיתון ל'הומניטה שנוסד על ידי ז'אן ז'ורס ב-1904. המפלגה הונהגה תחת עיקרון הצנטרליזם הדמוקרטי (חופש בדיון, אחדות בפעולה"). בראש המפלגה ניצבו לודביק-אוסקר פרוסאר (Ludovic-Oscar Frossard), שארל רפפורט ומרסל קשן (Marcel Cachin) ובין מייסדיה נמנה גם הו צ'י מין, לימים מנהיג צפון וייטנאם.
המפלגה ידעה כבר מראשיתה סדרה של פיצולים ופילוגים על רקע חילוקי דעות סביב מגמתה העיקרית להיהפך למפלגה בולשביקית, המקבלת את תכתיבי מוסקבה הן בעניינים מדיניים והן בתחום הארגון הפנימי. פרוסאר, מזכ"לה הראשון של המפלגה, עזב אותה כבר ב-1923. המזכ"ל שירש אותו, בוריס סוברין, סולק מהמפלגה כשנה לאחר מכן על רקע תמיכתו בטרוצקיזם. בבחירות הכלליות של 1924 זכתה המפלגה ב-9.8% מהקולות וב-26 מושבים בהאספה הלאומית, הרבה פחות מן המפלגה הסוציאליסטית. אולם קו פעולתה של המפלגה התמקד לא בשדה הפוליטי אלא בתחום האיגוד המקצועי בארגון שביתות. במטרה לעצור את הפילוגים במפלגה נבחר איש איגוד הרכבות פייר סמאר (Pierre Sémard), הוא ניסה לשתף פעולה בריתות עם מפלגות שמאל אחרות על מנת ליצור חזית כנגד הפאשיזם, אך הואשם במפלגתו-שלו ב"פרלמנטריזם". סמאר ובכירים אחרים במפלגה נעצרו בגין פעילותם נגד מלחמת הריף, בה נלחמה צרפת במרוקו, דבר שהחליש את המפלגה, שבבחירות 1928 הכניסה רק 11 נציגים לאספת הנבחרים.
ב-1928 השתלטו על המפלגה הסטליניסטים, שביקשו להתבדל מכל המפלגות הסוציאליסטיות בטענה שהן בורגניות ולטהר את מפלגתם מגורמים חתרניים. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 שהשפיע על צרפת החל מ-1931 תרם לתחושת כישלון הכלכלה הליברלית והביא לעליית כוחן של מפלגות אנטי-ליברליות ובכללן המפלגה הקומוניסטית. למפלגה הצטרפו באותה תקופה אמנים ואינטלקטואלים כאנדרה ברטון, פול אלוארד ולואי אראגון. אחד מתועמלני המפלגה החשובים של התקופה היה הסופר אנדרה ז'יד שלחם במסגרתה נגד הקולוניאליזם והאימפריאליזם. על אף מרכזיותה בחשיבה החוץ-פרלמנטרית, ירדה התמיכה במפלגה בבחירות 1932 והיא זכתה רק ל-10 מושבים באספה הלאומית עם 8% מהקולות.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ועליית כוחם של פשיסטים בצרפת התגבשה החל מ-1934 חזית עממית של מפלגות השמאל שאחד ממקדמיה ומקימיה היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוריס תורז. בבחירות 1936 זכתה החזית ברוב והמפלגה הקומוניסטית זכתה ב-15.3% מקולות הבוחרים ו-72 מושבים. עם זאת המפלגה לא נכנסה לקואליציה אלא תמכה במנהיג המפלגה הסוציאליסטית, לאון בלום, מחוץ לממשלה. בעוד ממשלת בלום נקטה במדיניות נייטרלית במלחמת האזרחים בספרד, תמכה המפלגה הקומוניסטית בגלוי בכוחות הרפובליקה הספרדית השנייה ואנשיה היו חלק מרכזי מן הבריגדות הבינלאומיות שלחמו על אדמת ספרד. באותה עת הייתה המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, שאימצה סממנים פטריוטיים צרפתיים, המפלגה הקומוניסטית החוקית היחידה במערב אירופה. בספטמבר 1938 היו 72 נציגיה באספה הלאומית (ושלושה נוספים) היחידים שהצביעו נגד אשרור החלטות ועידת מינכן שנחתמו בין היטלר, מוסוליני, צ'מברלין וראש ממשלת צרפת, דאלאדיה.
היסטוריה > בזמן מלחמת העולם השנייה

חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לאי-התקפה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות בספטמבר 1939 גרמה לפרישת חמישית מאנשי המפלגה. למרות נטייה ראשונית להגנת המולדת והתגייסות נגד גרמניה, נענתה המפלגה לתכתיב ממוסקבה שקרא למלחמה "אימפריאליסטית" ודרש תמיכה בחתירה לשלום עם היטלר. המפלגה החלה להפיץ תעמולה פציפיסטית בקרב החיילים. ראש המפלגה, מוריס תורז, ערק מהצבא ונמלט למוסקבה. בתגובה, פירקה ממשלת צרפת את כל המסגרות הקומוניסטיות, השוותה את התעמולה הקומוניסטית לתעמולה נאצית והצהירה שהעונש על הפצתה יהיה עונש מוות. לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים פנתה המפלגה לשלטון והצהירה שתשמור על נייטרליות. אולם נציגו של היטלר בצרפת אוטו אבץ ומשטר וישי אסרו על פעילותה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה (הפלישה הנאצית לברית המועצות) ביוני 1941 בטל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב וסטלין הורה למפלגות הקומוניסטיות לפעול בכל דרך נגד הפשיסטים. המפלגה הקומוניסטית הצרפתית הפכה לציר מרכזי של תנועת הרזיסטאנס ואנשיה ארגנו פעולות כגון התנקשויות פוליטיות מאורגנות ומתוכננות באופן שיטתי נגד בכירים במשטר וישי. בתגובה הוצאו להורג ב-22 באוקטובר 1941, 22 פעילים קומוניסטים, בהם גי מוקט (Guy Môquet) בן ה-17, שהפך לסמל המאבק בנאצים ולסמל קומוניסטי. בברכתו של סטלין קיימה המפלגה מגעים עם שארל דה גול, מנהיג צרפת החופשית שגלה בלונדון וממאי 1943 השתתפה במועצה הלאומית להתנגדות (Conseil national de la Résistance - CNR) בהנהגת ז'אן מולן, ארגון הגג של תנועות ההתנגדות לנאצים על אדמת צרפת. המפלגה הקומוניסטית הפכה לגוף המאוחד היעיל ורב ההשפעה ביותר במסגרת המועצה, באמצעות שילוב פעולה עצמאית של תאים מקומיים, בפרט חברי מאקי, עם הכוונה מרכזית. עם נסיגת הנאצים ב-1944 ניסו פלגים מהפכניים בפלגה לפעול למען חילול מהפכה קומוניסטית, אולם הפלג המרכזי החזק תמך בהמשך שיתוף פעולה עם בעלות הברית ובבלימת המהפכנות. באותה תקופה הצטרף למפלגה הצייר פבלו פיקאסו.
היסטוריה > בתקופת ממשלת השחרור והרפובליקה הרביעית

ממלחמת העולם השנייה יצאה המפלגה ככוח ההתנגדות הגדול והמאורגן ביותר לנאציזם. עם שחרור צרפת הצטרפה המפלגה, יחד עם כל ארגוני הרזיסטאנס, לממשלה הזמנית בראשותו של דה גול, זכתה לפופולריות חסרת תקדים והייתה אחד מהכוחות הפוליטיים המשמעותיים. בבחירות לאספה הלאומית המכוננת החד-ביתית הזמנית באוקטובר 1945 הייתה המפלגה הגדולה ביותר עם 26% מהמצביעים וזכתה ב-159 מושבים. בסוף שנת 1945 עמד מספר חבריה על כחצי מיליון. בבחירות הראשונות ברפובליקה הרביעית, שנערכו בנובמבר 1946 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר שלה בהיסטוריה, 28.3% מהמצביעים ו-182 מושבים. המפלגה הייתה חברה בברית משולשת עם המפלגה הסוציאליסטית ועם התנועה הרפובליקנית העממית ועד מאי 1947 הייתה חברה בממשלה, כאשר מוריס תורז כיהן כסגן ראש ממשלת צרפת וחבריה החזיקו בתיקי הבריאות, העבודה, השיכון, השיקום והתעשייה. המפלגה הייתה שותפה להתוויית מדיניות שכללה ייסוד מערכת של מדינת רווחה יחד עם הלאמה של מוסדות פיננסיים (בהם בנק קרדי ליונה, בנק סוסייטה ז'נרל וחברות ביטוח), תשתיות ותעשייה (בהם חברת החשמל ומפעל רנו). בשנת 1947 חוקק חוק שכר מינימום והובטחה עוצמתם ועצמאותם של האיגודים המקצועיים. כוחה של המפלגה ומרכזיותה בשיח הפוליטי והחברתי באותה עת היו כה גדולים עד שתת-מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, סבר שקיימת סכנה מיידית להשתלטות קומוניסטית על צרפת. אולם, המפלגה סירבה להצביע בעד מימון המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה, התקוממה נגד הפעלת האלימות בדיכוי התקוממות עממית נגד השלטון הצרפתי במדגסקר ותמכה בשביתות בקנה מידה גדול במפעלי רנו. בנוסף, ממשל ארצות הברית התנה את מימוש תוכנית מרשל לסיוע לשיקום המדינה בהדחת המפלגה מהממשלה (בצרפת ובאיטליה). לפיכך, פיטר ראש הממשלה פול רמדיה את שרי המפלגה ממשלתו במאי 1947. תגובת המפלגה לגירוש הייתה סדרת שביתות שכללו גם שיבושים וחבלות מכוונות בתעשייה ובתחבורה.
עם הגירוש מהממשלה בטלה מחויבות המפלגה לאחריות ציבורית והיא החלה לפעות באופן רדיקלי בקרב מעמד הפועלים. גם ההוראות מוסקבה הובילו לאימוץ קו תוקפני ורדיקלי יותר. בוועידת הקומינפורם הראשונה גינה אנדריי ז'דאנוב בשם סטלין את ניסיונה של המפלגה להגיע לברית עם הבורגנות והצביע על כישלונה כלקח. לבחירות 1951 רצה המפלגה, עקב מחלתו של תורז, תחת הנהגתו של ז'אק דוקלוז (Jacques Duclos) וזכתה ב-26.3% מקולות המצביעים ול-103 מושבים. שנה לאחר מכן נערכו במפלגה "טיהורים" שנועדו לסלק בכירים שסטו מהקו הסטאליניסטי הנוקשה, בהם אחד מבכיריה, אנדרה מארטי. המפלגה המשיכה לדבוק בקו סטליניסטי גם לאחר מותו של מנהיג ברית המועצות והצליחה לשמור על כוחה באופן יחסי. בבחירות שנערכו בינואר 1956 זכתה ב-25.4% מהקולות וב-150 מושבים ובנובמבר אותה שנה תמכה בדיכוי המרד ההונגרי. נושא התמיכה הפומבית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה היה שנוי במחלוקת במפלגה כאשר מנושאי הדגל בעניין זה היה אחד מהמכובדים בחבריה, הפילוסוף והסופר ז'אן-פול סארטר.
היסטוריה > מהתמוטטות ברית המועצות ועד ימינו

יו"ר המפלגה החדש, רובר הו (Robert Hue), פרסם ספר פרוגרמטי בשם Communisme : la mutation ("קומוניזם: השינוי") בו תקף את ברית המועצות על רדיפותיה את האינדיבידואליזם והדמוקרטיה והפניית העורף שלה לזכויות האדם. תחת הנהגתו עברה המפלגה תהליך שנקרא בעקבות ספרו "המוטציה" (la mutation) או השינוי. השינוי כלל ארגון מחדש של המפלגה, נסיגה מן המרקסיזם-לניניזם ושיתוף חברי המפלגה בדיון פתוח בעתידה. זאת בצד ניסיון להחייאת מיזמים בתחומים מוניציפליים ובתחום איגוד העובדים שהיו בעלי זיקה למפלגה וחידוש הברית שלה עם מפלגות השמאל הלא-קומוניסטי. בבחירות 1997 זכתה המפלגה ב-9.9% מהקולות ו-35 מושבים ושבה לקואליציה בראשות ליונל ז'וספן. בין 1997 ל-2002 החזיקו שרי המפלגה בתיקי התחבורה, הנוער והספורט, התיירות ותת-שר למורשת ותרבות. אולם התדרדרות המפלגה לא נעצרה. בבחירות 2002 היא הגיעה לשפל של 4.8% מהקולות ו-21 מושבים בלבד, כאשר הו עצמו מאבד את מושבו באזור הבחירה שלו. הנהגת המפלגה עברה לידיה של מארי-ז'ורז' בופה (Marie-George Buffet), שרת הנוער והספורט לשעבר, האישה הראשונה שכיהנה כראש מפלגה קומוניסטית בצרפת.
בופה אימצה קו של הפרדות מן הברית עם המפלגה הסוציאליסטית ופיתוח זהות מובחנת, תוך הובלה והשתתפות ביוזמות חברתיות, אנטי-קפיטליסטיות ויוזמות אנטי-גלובליזציה. בפרט הובילה המפלגה את ההתנגדות למדיניות הליברלית של האיחוד האירופי ואת הגוש האירוסקפטי השמאלי. עמדה שזיכתה את המפלגה בפופולריות בחוגים מסוימים. ב-2005 גינתה בופה בחריפות את תגובתה האלימה וההיסטרית של ממשלת דומיניק דה וילפן למהומות אוקטובר-נובמבר ואת המדיניות המפלה נגד מהגרים שהובילה למהומות. בפרט יצאה נגד שר הפנים ניקולא סרקוזי, שהיה סמן ימני ביחס למהומות וכינה את בני הנוער המתפרעים "חלאות" (racaille). על אף העידוד ששאבה בופה מן הציבור הכללי, נקלעה המפלגה למשבר פנימי בין מרקסיסטים "מסורתיים" שעדיין היוו בה כוח חשוב לבין גורמים רדיקליים שביקשו לראות חזית שמאל מאוחדת וגדולה, משמאל למפלגה הסוציאליסטית, שהמפלגה הקומוניסטית ההיסטורית תהפוך לחלק ממנה. בבחירות 2007 התרסקה המפלגה עם 4.3% בלבד מהבוחרים ו-15 מושבים. על מנת לשרוד חברה המפלגה לירוקים ולרסיסי מפלגות שמאל רדיקליות ליצירת גוש השמאל הדמוקרטי והרפובליקאי (Gauche démocrate et républicaine, GDR). עם זאת המשיכה המפלגה לשמר את כוחה ואף להגדילו במעט בבחירות המוניציפליות. בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי רצה המפלגה כחלק מגוף חדש, חזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון. בכל הבחירות מאז, כולל הבחירות הפרלמנטריות של 2012 התמודדה המפלגה כחלק מגוף זה, שזכה לתמיכה 6.9% מהמצביעים ול-10 מושבים, 7 מתוכם לקומוניסטים. רק ב-2013 הוסר סמל הפטיש והמגל מכרטיסי החבר של חברי המפלגה.
ב-2022 המפלגה הצטרפה לאיחוד האקולוגי והחברתי החדש של העם בראשותו של מלנשון .
Fête de l'Humanité

אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה, ל'הומניטה. מאז 1960 מתקיים הפסטיבל כל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד. על אף שהפסטיבל מזוהה באופן מוחלט וחד משמעי עם המפלגה הקומוניסטית, הוא מושך קהלים רחבים, רובם צעירים המזוהים עם השמאל הרדיקלי, אך חלקם חובבי מוזיקה ופסטיבלים שאינם מזדהים בהכרח עם כל המסרים הפוליטיים.
הנהגה לאורך השנים

לודביק-אוסקר פרוסארד (Ludovic-Oscar Frossard): ‏ 4 בינואר 1921 - 1 בינואר 1923
פייר סמארד (Pierre Sémard): ‏ 8 ביולי 1924 - 8 באפריל 1929
מוריס תורז: 18 ביולי 1930 - 17 במאי 1964
ז'אק דוקלוז (Jacques Duclos), ממלא מקום: 17 ביוני 1950 - 10 באפריל 1953
ולדק רושה (Waldeck Rochet): ‏ 17 במאי 1953 - 17 בדצמבר 1972
ז'ורז' מרשה (Georges Marchais): ‏ 17 בדצמבר 1972 - 29 בינואר 1994
רובר הו (Robert Hue): ‏ 29 בינואר 1994 - 28 באוקטובר 2001
מארי-ז'ורז' בופה (Marie-George Buffet): ‏ 28 באוקטובר 2001 - 20 ביוני 2010
פייר לורן (Pierre Laurent): ‏ 20 ביוני 2010 -
הישגים בבחירות > בחירות לנשיאות

| שנת בחירות | מועמד | סיבוב ראשון> # מכלל הקולות | סיבוב ראשון>  % מכלל הקולות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1969 | ז'אק דוקלוז | 4,808,285 | 21.27 |
| 1981 | ז'ורז' מרשה | 4,456,922 | 15.35 (#4) |
| 1988 | אנדרה לז'ואני | 2,056,261 | 6.76 (#5) |
| 1995 | רובר הו | 2,638,936 | 8.66 (#5) |
| 2002 | רובר הו | 960,480 | 3.37 (#11) |
| 2007 | מארי-ז'ורז' בופה | 707,268 | 1.93 (#7) |
| 2012 | ז'אן לוק מלנשון  כנציג חזית השמאל | 3,985,089 | 11.10 (#4) |
הישגים בבחירות > בחירות פרלמנטריות

| שנת בחירות | # הקולות |  % הקולות | # מושבים |  % מושבים | מספר מושבים כולל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1924 | 885,993 | 9.82% | 26 | 4.48% | 581 |
| 1928 | 1,066,099 | 11.26% | 11 | 1.82% | 604 |
| 1932 | 796,630 | 8.32% | 10 | 1.65% | 607 |
| 1936 | 1,502,404 | 15.26% | 72 | 11.80% | 610 |
| 1945 | 5,024,174 | 26.23% | 159 | 27.13% | 586 |
| יוני 1946 הממשלה הזמנית | 5,145,325 | 25.98% | 153 | 26.11% | 586 |
| נובמבר 1946 הרפובליקה הרביעית | 5,430,593 | 28.26% | 182 | 29.03% | 627 |
| 1951 | 4,939,380 | 26.27% | 103 | 16.48% | 625 |
| 1956 | 5,514,403 | 23.56% | 150 | 25.21% | 595 |
| 1958 הרפובליקה החמישית | 3,882,204 | 18.90% | 10 | 1.83% | 546 |
| 1962 | 4,003,553 | 20.84% | 41 | 8.82% | 465 |
| 1967 | 5,039,032 | 22.51% | 73 | 14.99% | 487 |
| 1968 | 4,434,832 | 20.02% | 34 | 6.98% | 487 |
| 1973 | 5,085,108 | 21.39% | 73 | 14.96% | 488 |
| 1978 | 5,870,402 | 20.55% | 86 | 17.62% | 488 |
| 1981 | 4,065,540 | 16.17% | 44 | 8.96% | 491 |
| 1986 | 2,739,225 | 9.78% | 35 | 6.65% | 573 |
| 1988 | 2,765,761 | 11.32% | 27 | 4.70% | 575 |
| 1993 | 2,331,339 | 9.30% | 24 | 4.16% | 577 |
| 1997 | 2,523,405 | 9.92% | 35 | 6.07% | 577 |
| 2002 | 1,216,178 | 4.82% | 21 | 3.64% | 577 |
| 2007 | 1,115,663 | 4.29% | 15 | 2.60% | 577 |
| 2012 | 1,792,923 | 6.91% | 10 (לחזית, 7 ל-PCF) | 1.73% | 577 |
| 2017 | 833,320 | 2.70% | 10 | 1.73% | 577 |
| שנת בחירות | # הקולות |  % הקולות | # מושבים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1979 | 4,153,710 | 20.52% | 19 |
| 1984 | 2,261,312 | 11.21% | 10 |
| 1989 | 1,401,171 | 7.72% | 7 |
| 1994 | 1,342,222 | 6.89% | 7 |
| 1999 | 1,196,310 | 6.78% | 6 |
| 2004 | 1,009,976 | 5.88% | 2 |
| 2009 | 1,115,021 | 6.48% בחזית השמאל | 5 (לחזית, 3 ל-PCF) |
לקריאה נוספת

David Scott Bell, Byron Criddle, The French Communist Party in the Fifth Republic, OUP, 1994 ISBN 0198219903
הערות שוליים

↑  כחלק מרשימת השמאל הרחבה - החזית העממית החדשה.
↑  primaires-a-gauche-au-banc-d-essai_1003408.html les primaires a gauche au banc d'essai
↑  דין אצ'ינסון, האנציקלופדיה האמריקאית הלאומית
↑  The French Communist Party in the Fifth Republic עמ' 99–103
↑  «Une mutation de l'identité communiste»Robert Hue, secrétaire national du PCF, insiste sur le côté «constructif» de son parti.
↑  French Communist party says adieu to the hammer and sickle, באתר הגרדיאן, 10 בפברואר 2013
↑  רשימת כל האמנים שהופיעו בפסטיבל לאורך השנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266477305171  BIBSYS: 90769005  BNE: XX254174  BnF: cb11866789w (data)  CANTIC: a11092567  GND: 5311-9  ISNI: 0000 0000 9660 9259  LCCN: n80126100  NKC: kn20030113003  NLA: 35410742  SUDOC: 026416913  VIAF: 127866460   WorldCat (עם VIAF): 127866460 
קומוניסטים בכלא סנט ז'ולי, 1929. באמצע: מוריס תורז
ולדק רושה (באמצע) בראש המשלחת הצרפתית לקונגרס המפלגות הקומוניסטיות בברלין, 1963
מארי-ז'ורז' בופה, 2005
פייר לורן וז'אן לוק מלנשון, 2010
הבמה המרכזית, 2006
היסטוריית הישגי המפלגה באחוזים מקולות הבוחרים בבחירות לפרלמנט ולנשיאות בין 1945 ל-2007
המשקאות הלבנים

המשקאות הלבנים היא משפחה של ארבעה משקאות אלכוהוליים: וודקה, ג'ין, רום וטקילה.
המשותף למשפחת הלבנים:
כולם תזקיקים - משקאות אלכוהוליים המיוצרים על ידי התססה של חומר הגלם ואחר כך זיקוקו.
כולם משקאות אלכוהוליים חזקים. רמת האלכוהול הטיפוסית במשקה לבן היא 40%.
לאחר הפקתם הם נשארים חסרי צבע כמו מים. חלק מהמשקאות עוברים תהליכים של סינון ותיבול, שאינם משפיעים על צבעם. כמו כן, חלק מהמשקאות עוברים תהליכים של צביעה או יישון, וכתוצאה מכך צבעם משתנה.
כולם הפכו למשקאות בינלאומיים, והם משמשים כבסיס האלכוהולי למרבית הקוקטיילים בעולם. בין הקוקטיילים המפורסמים ניתן למצוא את קוסמופוליטן (וודקה), מרטיני יבש (ג'ין), דאקירי (רום) ומרגריטה (טקילה).
משפחה זאת נבדלת ממשפחות תזקיקים אחרות כגון משפחת הוויסקי ומשפחת הברנדי בהיותה שקופה ("לבנה"), ומכאן מקור שמה.
ארבעת המשקאות בקבוצה זו חולשים על כל שטחי העולם כמעט (למעט אפריקה ומזרח אסיה).
וודקה - מזרח אירופה וצפון אסיה.
ג'ין - מערב אירופה, בעיקר אנגליה.
רום - דרום אמריקה והאיים הקאריביים.
טקילה - מקסיקו.
צורת הגשה קלאסית

באופן מסורתי, לכל המשקאות הלבנים צורת הגשה אחידה:
נקי - בכוס הייבול, ללא קרח.
על קרח - בכוס גבוהה, עם קרח.
עם תוספת - בכוס גבוהה, עם קרח וסטירר, כאשר התוספת מוגשת בצד בקנקן קטן או בבקבוק קטן.
קפוא - בכוס שוט.
כאשר המשקה אינו לבן, חוקי ההגשה משתנים. למשל, רום שאינו לבן יגיע בכוס אולד פאשן כאשר הוא מוגש נקי או על קרח.
יש לציין שלא בכל המקומות מקפידים על ההגשה הקלאסית, משיקולים שונים. למשל, במקומות רבים מגישים משקה לבן עם תוספת כאשר התוספת כבר מעורבבת בתוך הכוס, כדי לחסוך בכלים ובזמן.
הנדסת התפלה

| --- | --- |


מתקן התפלה חדרה שאותו הקימה החברה
 נתונים כלליים
 מייסדים:  אלכסנדר זרחין מדינת ישראל
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־59 שנים)
 משרד ראשי:  אזור התעשייה קדימה
 שליטה בחברה:  אלפא מים (100%)
 ענפי תעשייה:  הנדסת משאבי מים וסביבה  הנדסת כימיה
 מוצרים עיקריים:  מתקני התפלת מים מכונות לייצור שלג מלאכותי
 הכנסות:  173 מיליון דולר (2016)
 רווח תפעולי:  1 מיליון דולר (2016)
 רווח:  10 מיליון דולר (2016)
 יו"ר:  אבשלום פלבר
 מנכ"ל:  אלון תבור
 עובדים:  450 (2020)
  
 www.ide-tech.com
מתקן ההתפלה הראשון שהוקם על ידי החברה באילת ב-1964
הנדסת התפלה (באנגלית: "IDE Technologies") היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור מתקני התפלת מים בבעלות קבוצת דלק.
שם החברה

בעברית החברה ידועה בשם "הנדסת התפלה לישראל" באנגלית מקור שם החברה הוא בראשי תיבות של "Israel Desalination Engineering Technologies" שקוצר ל"IDE Technologies" או "איי.די.אי. טכנולוגיות בע"מ" שהוא כיום השם הרשמי של החברה.
היסטוריה > הקמת החברה

הנדסת התפלה הוקמה כחברה ממשלתית בשנת 1965 על בסיס טכנולוגיה שפיתח מהנדס והממציא אלכסנדר זרחין ויושמה לראשונה בשנת 1961 על ידי ממשלת ישראל בשותפות עם חברה אמריקאית ואלכסנדר זרחין ב"חברת מתקנים להתפלה (מפתחי תהליך זרחין) בע"מ" אשר בשנת 1965 הפכה לחברה ששמה "הנדסת התפלה לישראל (תהליך זרחין) בע"מ". מתקן נסיוני הוקם בחוף תל ברוך ואבן פינה למתקן התפלה ראשון על פי שיטת זרחין הונחה במרץ 1961 באילת. בתחילת 1964 הופעל המתקן באופן חלקי ואז התברר שהמים שהוא מייצר יקרים והשיטה אינה כלכלית. זרחין טען שהסיבה לכך היא שלא בנו את המתקן על פי הוראותיו ודרש חצי מיליון לירות למימוש מתקן בקנה מידה מסחרי שיוקם על פי הוראותיו. העניין עורר פולמוס בציבור בישראל והיה אף מי שהקים מגבית לגיוס חצי מיליון לירות לצורך מימוש תוכניותיו של זרחין. ביוני 1964 הוחל בהזרמת מים מהמתקן של זרחין לתושבי אילת. המתקן באילת פעל במשך כשלוש שנים אך נסגר בגלל חוסר הצדקה כלכלית להפעלתו. זרחין לא היה מעורב יותר בחברת הנדסת התפלה עם זאת אושר לו תקציב להמשך הפיתוח של הטכנולוגיה שלו. ואילו הנדסת התפלה המשיכה בפיתוח טכנולוגיות התפלה בנפרד ומתקנים של החברה נמכרו לצה"ל לשימוש בסיני.
זרחין תבע את מדינת ישראל בדרישה לתמלוגים על כל מתקני ההתפלה שהוקמו בישראל, ללא קשר לשיטה בה פעלו, בהתאם לנוסח החוזה שהיה לו עם מדינת ישראל. תביעתו זו נתקבלה בבית המשפט המחוזי, אולם בערעור בבית המשפט העליון נקבע שיש לפרש את החוזה בהתאם לשרשרת ההסכמים בין מדינת ישראל וזרחין, מהם ברור כי הכוונה הייתה רק למתקנים על פי שיטת ההקפאה. הפרקליטות סירבה לשלם לזרחין תמלוגים אפילו על המתקן באילת שלטענתם היה נסיוני, אולם בית המשפט העליון לא קיבל טענה זאת והעניק לזרחין תמלוגים על המתקן באילת.
בחברת הנדסת התפלה ניצלו את שיטת זרחין גם לפיתוח מכונות לייצור שלג המשמשות לקירור מכרות עמוקים, יצור שלג למשטחי סקי, לאגירת אנרגיה ולחימום בשיטת משאבת חום.
היסטוריה > פעילות בינלאומית

כבר בעת הקמת חברת הנדסת התפלה הוצבה המטרה לייצא את מתקני ההתפלה לחו"ל. חוזה יצוא ראשון לאיטליה נחתם בשנת 1966. ב-1968, נמכרו שלושה מתקנים לאיים הקנרים בספרד, וב-1969 לאיראן. בשנת 1971, מכרה הנדסת התפלה 17 מתקנים והכנסות החברה הגיעו ל-2.5 מיליון דולר. בשנת 1970 הקימו שאול אייזנברג ויעקב נמרודי חברה לשיווק והקמה של מתקני הנדסת התפלה באיראן, מאחר שהמתקן הראשון שנמכר פעל בהצלחה. עד שנת 1976 הקימה החברה 26 מתקנים של הנדסת התפלה באיראן ועד 1977 יותר מ-60 מתקנים. מתקנים שהיו מרכיב חשוב באספקת המים במדינה והמשיכו לפעול עד העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 1980, איי הבתולה רכשה מתקנים להתפלת מים מהנדסת התפלה ובשנת 1987, איי מרשל.