התנגדות גרמנית לנאציזם
ההתנגדות שלפני המלחמה (1933–1939)

לא הייתה כמעט התנגדות מאורגנת למשטרו של היטלר בתקופה שבין מינויו לקנצלר גרמניה ובין משבר צ'כוסלובקיה בשנת 1938. עד יולי 1933 הצליח היטלר לדכא את פעילות כל האיגודים המקצועיים ומפלגות השמאל, שלט בתקשורת ההמונים, ברדיו ובעיתונות ונטרל את רוב מרכיבי החברה האזרחית בגרמניה. קונקורדט הרייך עליו חתם עם הכנסייה הקתולית ביולי 1933 הכשיל למעשה את האפשרות להתנגדות מאורגנת מצד הכנסייה הקתולית, ואילו הכנסייה הפרוטסטנטית הגדולה והמאורגנת ביותר, הכנסייה הלותרנית, הייתה בעיקרה תומכת במשטרו, על אף שמיעוט מקרב אנשי הכמורה הביעו התנגדות. שבירת כוחו של ה-SA ב"ליל הסכינים הארוכות" ביוני 1934 שברה את האגף ה"שמאלי" והפופוליסטי של המפלגה הנאצית, והפכה את הרייכסווהר, אשר סייע בטבח ההמוני, לשותף פעיל לפשעי המשטר, ובעל עניין בהמשך קיומו.
לפני הטבח נשמעה עוד ביקורת פומבית על היטלר מצד שמרנים בממשלתו כפרנץ פון פאפן, אך "ליל הסכינים הארוכות" לא היה רק חיסול חשבונות עם ה-SA. היטלר ניצל את ההזדמנות והכה בשמרנים, לרבות חיסולם הפיזי של מקצת ממנהיגיהם כקורט פון שלייכר. אנשים כפון פאפן נדמו, ודרכו האישית של פון פאפן הביאה אותו עד לספסל הנאשמים במשפטי נירנברג.
קיימת הסכמה כי משטרו של היטלר היה בעל פופולריות גבוהה ביותר בתקופה זו. כישלונותיה של רפובליקת ויימאר הביאו לירידה בערכה של הדמוקרטיה בעיני הגרמנים. הצלחותיו של היטלר בתחום הכלכלי, בחיסולה של האבטלה, ובניתוק כבלי הסכם ורסאי, ולאחר מכן בתחום מדיניות החוץ, השבתו של חבל הריין לידי גרמניה בשנת 1936 וסיפוחה של אוסטריה בשנת 1938, הביאו להיטלר פופולריות כמעט ללא תקדים.
האופוזיציה ה"טבעית" נוטרלה. ראשי המתנגדים להיטלר היו במחנות ריכוז או השמיעו את קולם מחוץ לגרמניה. אמנים, שחקנים, סופרים ומשוררים, מדענים מובילים ואחרים (כברטולט ברכט, מרלן דיטריך, קונרד ויידט, תומאס מאן, אלברט איינשטיין ורבים אחרים), יצאו לגלות, וצעירים כוילי ברנדט וריימונד פרצל (סבסטיאן הפנר), פעלו מחוץ לגרמניה כנגד המשטר הנאצי. אנשים אלו היו בעלי השפעה על דעת הקהל העולמית, ופעילותם הייתה חשובה, אך הם איבדו את יכולתם להשפיע ולהשמיע את קולם בגרמניה עצמה.
במהלך תקופה זו שמרו ה-SPD וה-KPD על רשתות מחתרתיות, על אף שהמאבקים שהיו ביניהן בטרם עלו הנאצים לשלטון מנעו את שיתוף הפעולה ביניהן. רשתות מחתרתיות אלו היו נתונות לחדירות של הגסטפו, ומעצרים והוצאות להורג של פעילים היו מחזה נפוץ. למרות עובדה זו המשיכו הרשתות לגייס פעילים חדשים מקרב מעמד הפועלים, שהתנגדו לשיטות הכפייה של המשטר בתחום יחסי העבודה, ולאספקטים אחרים של הנאציזם. לאחר קבלת חוק ההסמכה, שחיסל למעשה את מראית העין הדמוקרטית שהייתה עד אז בגרמניה, יצאו מנהיגי ה-SPD, ובראשם אוטו ולס לגלות, ומשם המשיכו את פעולתם, בתחילה בחבל הסאר שהיה תחת שלטון חבר הלאומים, ולאחר מכן בפראג ובפריז. מנהיגותה הגולה של ה-SPD בפראג הצליחה להשיג ולהדפיס דו"חות מדויקים בדבר המתרחש בגרמניה. אך מעבר לעצם השמירה על הקיום, ויצירת תסיסה מוגבלת בקרב הפועלים, שהתבטאה בשביתות קצרות מועד, מקומיות ובלתי סדירות, רשתות אלו לא הצליחו להשיג דבר.
אף-על-פי-כן, בעוד שהגופים החוץ-ממשלתיים שניסו להתנגד בצורה כלשהי למשטר דוכאו לחלוטין, בקרב מנגנון הממשלה נותר בסיס ממשי לאופוזיציה כנגד היטלר. המפלגה הנאצית אמנם השתלטה על השירות הציבורי הגרמני, אך לא פירקה אותו ובנתה אותו מחדש, כשם שעשו הבולשביקים בברית המועצות. מוסדות ותיקים בעלי סגל מקצועי, כגון משרד החוץ, שירותי המודיעין, ומעבר לכל, הצבא, נותרו בעלי מידה מסוימת של עצמאות, בעוד שכלפי חוץ הביעו כפיפות ונאמנות למשטר החדש.
מצב זה היה ברור להיטלר ולהימלר, אשר בשנת 1938 הדיחו, בשל שערוריות מין מפוברקות, שכונו פרשת בלומברג-פריטש, את שני מפקדיו הבכירים של הצבא, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש. צעד זה הביא לשליטה גוברת של היטלר בורמאכט, ולהכפפתו לפיקודו, אך הותיר שכבה ממורמרת של קצינים בכירים, שראו כי מעשיו השפלים של המשטר יכולים להגיע גם למקומות שנחשבו בעיניהם כחסינים מפני התערבות פוליטית.
השמרנים, שסייעו להיטלר לעלות לשלטון, התפכחו אף הם, בתקופה שלאחר ליל הסכינים הארוכות, ורבים מהם ראו כי המשטר החדש הוא אסונה של גרמניה. כחלק מן הברית עם השמרנים הותיר היטלר בממשלתו את השמרן הבלתי מפלגתי קונסטנטין פון נויראט. נויראט היה נאמן להיטלר, אך במהלך תקופת כהונתו כשר החוץ, עד לשנת 1938, הפך משרד החוץ, אשר מטבע הדברים היו עובדיו בעלי גישה לחומר רגיש, דיפלומטי ומודיעיני, למקור פעיל להתנגדות להיטלר, בהנהגת תת-שר החוץ ארנסט פון וייצזקר. אישים מרכזיים במעגל קושרים זה היו השגריר ברומא, אולריך פון האסל, השגריר במוסקבה, פרידריך ורנר פון דר שולנבורג, והדיפלומטים אדם פון טרוט צו זולץ, אריך קורדט והנס ברנד פון האפטן. הקושרים המשיכו בפעולתם אפילו לאחר החלפתו של נויראט בנאצי הקנאי יואכים פון ריבנטרופ.
המרכז החשוב ביותר להתנגדות בתוך מנגנון המדינה היה בשירותי המודיעין, שפעולתם החשאית סיפקה מסווה מצוין להתארגנות פוליטית. דמות המפתח היה בריגדיר גנרל הנס אוסטר, מראשי שירותי המודיעין הצבאי, ואנטי-נאצי מובהק משנת 1934. אוסטר נעזר בראש האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס. השניים בנו רשת חשאית של מתנגדי משטר בצבא ובשירותי המודיעין. בעל ברית שסייע להם היה הנס ברנד גיזביוס, פקיד בכיר במשרד הפנים. כמו כן הצילו השניים, בשיתוף פעולה עם המשפטן הנס פון דוהנני, מאות יהודים על ידי הברחתם לחוץ לארץ כמרגלים, במסגרת המבצעים החשאיים "אקווילר" ו־"U-7", ולעיתים אף סייעו בחשאי למחתרות אנטי-נאציות בסקנדינביה. היילמאר שאכט, נציב הרייכסבנק, היה אף הוא בקשר עם קבוצה זו. העובדה כי שאכט היה בין הנאשמים הבכירים במשפטי נירנברג (וזוכה בדין), וכי גיזביוס היה אדם בעייתי, ששירת בעבר בגסטפו (אם כי על זכויותיו במאבק האנטי-נאצי אין עוררין), מראה על הקושי שבפעולת הקושרים, ועל העדינות בה הצטרכו לעשות את מלאכתם.
הבעיה שעמדה בפני קבוצות אלו הייתה סדרת הניצחונות שנחל היטלר בשנים אלו. הם הכירו בכך שהתנאים לא אפשרו התנגדות פוליטית גלויה. לא רק בשל מנגנוני הביטחון האפלים שיצר המשטר, שכן אלו ניתנים היו לעקיפה, כפי שהראתה מחאת הקתולים כנגד הפקודה להסיר את הצלבים מבתי הספר בשנת 1941, מחאה יעילה שהובילה לכניעת המשטר בנושא זה, אלא בשל התמיכה האדירה שלה זכה המשטר בקרב העם הגרמני. תנועות התנגדות בארצות כבושות יכולות היו להיראות כפטריוטיות. תנועת ההתנגדות הגרמנית נתפסה מראש כתנועה בלתי פטריוטית, במיוחד בזמן מלחמה. הפקידות הבכירה וקציני הצבא שהשתתפותם בקשר הייתה חיונית להצלחתו נרתעו מפעולות "חתרניות" ו"בוגדניות".
עוד בשנת 1936 הגיעו גיזביוס ואוסטר למסקנה כי משטר הנשלט באופן מלא על ידי אדם אחד יוכל להיות מופל באמצעות חיסולו של אותו אדם, אם באמצעות התנקשות או במרידה צבאית. אך זמן רב עבר עד שמספר משמעותי של גרמנים קיבלו דעה זו. רבים החזיקו בתקווה כי היטלר יתמתן, וכי ניתן לדבר עמו ולשכנעו, או כי במהלך הזמן יוחלף בדמות מתונה יותר מקרב המפלגה. אחרים טענו שאין להאשים את היטלר בפשעי המשטר, וכי יש להסיר ממנו את השפעתם של הימלר ואנשי ה-SS על מנת להשיג תוצאות. אחרים, במיוחד קציני הצבא, נמנעו מלפעול נגד היטלר באופן אישי, שכן היו מחויבים לו בשבועת נאמנות, אותה הנהיג היטלר לגבי כל חייל בצבא, משנת 1934.
האופוזיציה סבלה מחוסר הסכמה על היעדים מעבר לצורך להדיח את היטלר. חלקם היו ליברלים שהתנגדו לאידאולוגיה הנאצית באופן כולל, ורצו להחזיר את הדמוקרטיה הפרלמנטרית. קציני הצבא ואנשי שירות המדינה היו ברובם שמרנים ולאומנים, וחלקם תמכו במעט מזער מרעיונותיו של היטלר עם עלותו לשלטון, וראו חלק ממעשיו באופן חיובי. דוגמה טובה לכך היא אחד מראשי הקשר, קרל פרידריך גרדלר, ראש העיר לייפציג. גרדלר תמך אמנם במשטר סמכותי, אך הצטרף לתנועת ההתנגדות בשל רדיפת היהודים, מדיניות החוץ הרת האסון, השואה ויתר פשעי המלחמה - להם התנגד נמרצות. חלק מהקושרים חלמו על השבתה של בית הוהנצולרן, וחלק רצו במשטר אוטוריטרי, אך לא נאצי. אחדים (אמנם מיעוט קטן בתנועת התנגדות) לא התנגדו באמת למדיניות התוקפנית של היטלר ולפשעי המלחמה שלו, והתנגדו לו רק בשל המלחמה האבודה (פילדמרשל פון קלוגה הוא דוגמה טובה לאנשים אלה). בנסיבות אלו לא ניתן היה ליצור חזית מאוחדת, או ליצור קשר עם בעלי ברית אפשריים מחוץ לגרמניה.