stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמות (מיתולוגיה)
הערות שוליים

↑  Jacques de Ville, Mythology and the Images of Justice, Law & Literature 23, 2011-09-01, עמ' 324–364 doi: 10.1525/lal.2011.23.3.324
↑  Kleiner, Fred S, Gardner's Art through the Ages: The Western Perspective, Cengage Learning, 2020, עמ' 57
↑  Regina M. Janes, Inventing afterlives: the stories we tell ourselves about life after death, 1 [edition], New York: Columbia University Press, 2018, ISBN 978-0-231-18570-7
| המיתולוגיה המצרית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון המצרי | אוסיריס • איסיס • אכר • אמון • אמונת • אנוביס • אפיס • עאפפ • ארבעת בני הורוס • אתום • אתון • בת • בס • בסתת • גב • הורוס • חעפי • חכא • וואדג'ת • ח'ונסו • ח'נום • ח'פרי • חתחור •  מות • מונתו • מין • מע'ת • מפדת • נו • נות • נחבת • נית • נפרתם • נפתיס • סתת • סבכ • סופדו • סח'מת • סת (סת־בעל) • ענקת • פאחת • פתח • קבוי • קוק • קטש • רע (העין של רע) • רשף • שו • תאורת • תחות • תפנות • סרקת |     |
| אתרים מיתולוגיים | בנבן |     |
| כתבים דתיים | אמדואת • כתבי הפירמידות • כתבי ארונות קבורה • ספר האדמה • ספר המערות • ספר המתים (הפפירוס של אני) • ספר הנשימה • ספר השערים |     |
| פולחן | מקדשים מצריים (מקדש לוקסור • כרנך • מקדשי אבו סימבל) • הפירמידות במצרים (הפירמידה הגדולה של גיזה) • הספינקס הגדול של גיזה • עמק המלכים • חג הסד |     |
ברוניי

ברוניי, או בשמה הרשמי אומת ברוניי, משכן השלום או בתעתיק משפת המקור: נגרה ברוניי דארוסלאם (במלאית: Negara Brunei Darussalam; בכתב ג'אווי: نڬارا بروني دارالسلام) היא סולטנות קטנה ועשירה בנפט הממוקמת בצפון האי בורנאו בדרום-מזרח אסיה ושוכנת לחוף ים סין הדרומי. גבולה היבשתי היחיד של המדינה הוא עם מלזיה בדרום, במזרח ובמערב. נכון למפקד מ-2021, רוב מכריע של כ-82.1% מאוכלוסיית ברוניי הם מוסלמים-סונים, וזאת גם דת המדינה הרשמית.
היא גם מדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה

סינים סחרו עם מה שקראו "פו ני" החל מהמאה הרביעית, מי שכתב את הדבר זהה את השם עם ברוניי.
תולדות תחומי סולטנות ברוניי היום ובעבר לוטים בערפל עד למאה ה-6 לספירה. תושבי המקום קיימו קשרי מסחר עם סין ואף העלו לה מס. מאוחר יותר הייתה ברוניי נתונה להשפעה הינדית.
האסלאם הגיע אל ברוניי בשנת 976 לספירה הנוצרית. לא ברור מתי הפך האסלאם לדת הרוב שם.
סולטנות ברוניי הייתה בשיאה בין המאה ה-14 ועד המאה ה-16 ושלטה בדרום הפיליפינים, סראוואק וסבה. שיא כוחה היה בשנת 1521, אז החלו מלחמות מבית לפורר את הסולטנות ויחד עם התערבות אירופאית הביאו בהדרגה להחלשת כוחה. ב-1888 הפכה ברוניי למדינת חסות בריטית. ברוניי נכבשה בתקופות שונות בידי כוחות זרים. היא הותקפה על ידי ספרד, ב-1578, אז כבשו הספרדים את עיר הבירה ששמה היה ברוניי, אבל נסוגו לאחר חודשים, בגלל מגפה שפגעה בשני הצבאות הלוחמים. כמו כן היא נכבשה על ידי בריטניה ב-1888, ואפילו על ידי מושבת פיראטים. הפעם האחרונה בה נכבשה ברוניי הייתה במלחמת העולם השנייה, בידי הצבא היפני הקיסרי, אשר מיהר לרתום את שדות הנפט שלה לצרכיו. האמריקאים והאוסטרלים, ששחררו אותה ב-1945, העבירו אותה שוב לידי הבריטים ששלטו בה עד לקבלת עצמאותה ב-1984.
בשנת 1962 התכוונה בריטניה לאחד את מדינת החסות עם מלזיה, אך תוכנית זו לא התממשה בגלל התנגדות פנימית עזה, שהונעה בידי תומכי סיפוח אל אינדונזיה שדוכאו. ברוניי קיבלה מבריטניה עצמאות חלקית בשנת 1971, וב-1 בינואר 1984 קיבלה את עצמאותה המלאה. עם התחזקות המעמד העצמאי של ברוניי, התחזקה גם סמכותו של הסולטאן, שזכה בהדרגה לכוח אבסולוטי.
עוד מראשית עצמאותה נתנה ברוניי חשיבות חוקית ותרבותית לחוקי השריעה האיסלאמים. בשנת 2014 הרחיב הסולטאן את חומרתם של חוקי השריעה במדינה, והושתו קנסות ועונשי מאסר על עבירות כמו היריון מחוץ לנישואים.
בשנת 2019 הסולטנות אימצה את הדין האסלאמי השריעה - כחוק הלאומי בברוניי. החוקים החדשים שאימצה המדינה, ובהם סקילת הומוסקסואלים וקטיעת ידיים לגנבים, גונו במחאה על-ידי ארגוני זכויות אדם שונים בעולם, ובהם אמנסטי אינטרנשיונל שכינה אותם "אכזריים".
בתגובה חריגה לביקורת לעיל, החליט הסולטאן להקפיא את החלת עונש המוות נגד הפרות של חוקי השריעה של ברוניי, וזאת בעקבות קריאות לחרם על מלונותיו בנוסף לגינויים בינלאומיים רבים בנושא זה.
פוליטיקה

הסולטאן של ברוניי, שהתואר שלו מועבר בירושה מאז המאה ה-14, הוא ראש המדינה וראש הממשלה של ברוניי. הסולטאן מתייעץ עם מספר יועצים ועם קבינט של שרים על אף שהוא השליט הבלעדי של המדינה.
התקשורת במדינה היא מאוד פרו-ממשלתית ופרו-המשפחה המלכותית, ומקנה להם מעמד של כמעט אלים בתוך המדינה.
חייו של הסולטאן מתאפיינים בפזרנות מופרזת של העושר שנצבר על ידו ועל ידי משפחתו (המוערך בכ-22 מיליארד דולר).
אין גוף מחוקק שנבחר בבחירות. בשנת 2004 כינס הסולטאן חסנאל בלקיה את הפרלמנט הממונה אשר לא נפגש מאז שנת 1984.
המדינה הייתה באופן היפותטי תחת משטר צבאי מאז המרד שהתרחש בשנת 1962 והורגע על ידי החיילים הבריטים מסינגפור.
מחוזות

ברוניי מחולקת לארבעה מחוזות הקרויים במאלאית (daerah) דאארה. להלן רשימת המחוזות עם בירותיהם בסוגריים:
בלייט (קואלה בלייט)
ברוניי ומוארה (בנדר סרי בגוואן)
טמבורונג (באנגאר)
טוטונג (פקאן טוטונג)
כלכלה

הכלכלה היא תערובת של יוזמות פנימיות וחיצוניות, רגולציה ממשלתית, מדיניות רווחה, ומסורת כפרית. ההכנסה השנתית הממוצעת לנפש עומדת על 49 אלף דולר. נוסף על כך נהנית האוכלוסייה מביטוח רפואי וחינוך חינם ואינה משלמת מס הכנסה. המדינה מסבסדת גם אורז ודיור. ייצוא נפט גולמי וגז טבעי מהווים כמחצית מהתמ"ג. וישנה הכנסה מהותית גם מהשקעות זרות.
הממשל של ברוניי מודאג מהאינטגרציה ההולכת וגדלה בכלכלה העולמית ומכך שהדבר יחתור תחת הסדר והלכידות החברתית. למדינה תוכניות להעלות את כח העבודה, להוריד אבטלה, לחזק את הסקטור הבנקאי והתיירות, ובאופן כללי להרחיב את הבסיס הכלכלי מעבר לגז ולנפט.
צבא וביטחון

הכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי מורכבים מזרועות היבשה, האוויר והים. ע"פ הערכות תקציב הצבא בשנת 2021 היווה 3.1% מהתמ"ג. על אף שלמדינה יש כאמור כוחות מזוינים, בריטניה עדיין שומרת חיל מצב בברוניי לפי בקשתו של הסולטאן ומגנה על שדות הנפט בחלק המערבי של המדינה.
גאוגרפיה

ברוניי היא מדינה דרום מזרח אסיאתית. המדינה מוקפת כולה במלזיה ממזרח, מדרום וממערב (גבול באורך 381 ק"מ), ואילו בחלק הצפוני שלה יש לה קו חוף באורך של 161 ק"מ עם ים סין הדרומי. המדינה מורכבת משני חלקים שלא מחוברים ביניהם, והמצב הגאוגרפי המיוחד של האזור הנפרד, מחוז טמבורונג, יוצר מעין מובלעת בתוך מלזיה. הקשר היחיד המחבר בין שני השטחים הוא גשר סולטן חאג'י עומר עלי סייפודיאן, גשר כביש החוצה את מפרץ ברוניי אשר קרוי על שם הסולטן ה-28 של המדינה.
מרבית המדינה מישורית, עם מעט הרים במזרח וגבעות נמוכות במערב. המקום הנמוך ביותר הוא בגובה קו החוף והמקום הגבוה ביותר הוא בוקיט פאגון בגובה 1,850 מטר. האקלים בברוניי הוא חם, לח וטרופי עם הרבה גשמים.
דמוגרפיה

המבנה הגאוגרפי של המדינה יוצר חלוקה טבעית בדמוגרפיה של ברוניי, כאשר 97% מאוכלוסיית המדינה מתגוררת בחלק המערבי והגדול יותר, ורק 3% חיים בחלק הקטן שבמחוז טמבורונג.
דמוגרפיה > דתות, מוצאות אתניים ושפות

לפי קנסוס מ-2021, הדת הרשמית במדינה היא האסלאם והזרם הסוני מהווה כ-82.1% מכלל האוכלוסייה, כשהסולטאן עומד בראש הדת בברוניי.
דתות של מיעוטים במדינה הן הבודהיזם בקרב העמים הסיניים המתגוררים בברוניי ומהווים כ-8.7% מאוכלוסיית המדינה, והנצרות שמהווה כ-7.8% מאוכלוסיית ברוניי.
מבחינת מוצאות אתניים, רוב של כשני-שלישים מאוכלוסיית המדינה הם מלאים. יחד עם זאת, המיעוט הגדול במדינה הם הסינים עם כ-10% מכלל האוכלוסייה. שני העמים הללו משקפים גם את השפות הבולטות - המלאית (שפתה הרשמית של ברוניי) וניבים של הסינית. השפה האנגלית גם היא מדוברת בקרב רבים במדינה ומשמשת בעסקים כשפת עבודה, וכן נלמדת בבתי ספר החל מהיסודי ועד התיכון.
תחבורה

את המדינה משרת בעיקר נמל התעופה הבינלאומי של ברוניי, הממוקם בסמוך לבירה בנדר סרי בגוואן, ובתחומו גם הבסיס של חברת התעופה הלאומית שלה רויאל ברוניי.
מכיוון ששטח המדינה מורכב משני שטחים עיקריים, נבנה גשר טמבורונג / גשר שלטאן האג'י עומר עלי סיפודין באורך 30 ק"מ, בחלקו מעל מים בינלאומיים במפרץ ברוניי, וגם דרך אי השייך לברוניי, כדי לחבר את העיר בנדר סרי בגאוואן עם מחוז טמבורונג, בכביש לשני הכוונים. זהו הגשר הארוך ביותר בדרום מזרח אסיה. הוא נבנה בסיוע סין העממית, החל משנת 2014, בעלות 1.6 מיליארד רינגגיט / דולר ברוניי, ונפתח לתנועה ב-17 במארס 2020.
ראו גם

יחסי ברוניי–ישראל
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה צבאית
 כתובת:  רח' משעול הגבורה 1, מגרש הרוסים, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  משרד הביטחון 
 מייסדים:  משרד הביטחון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 
 קואורדינטות:  31°46′55″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.78208333°N 35.224025°E﻿ / 31.78208333; 35.224025
 אתר המוזיאון
  (למפת ירושלים מוגדלת) מוזיאון אסירי המחתרות(למפת ירושלים רגילה) מוזיאון אסירי המחתרות(למפת ירושלים רגילה) מוזיאון אסירי המחתרות(למפת ירושלים מוגדלת) מוזיאון אסירי המחתרות
 
הכניסה למוזיאון
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים הוא מוזיאון הנצחה לזכרם ופועלם של חברי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי, שנכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים. המוזיאון, השייך למשרד הביטחון, מספר את סיפור המרי העברי בבריטים, וייחודו בכך שהוא שוכן במבנה בית הסוהר הבריטי במגרש הרוסים. אחד האולמות במוזיאון מוקדש לזכרם של עולי הגרדום בדור התקומה - הלוחמים היהודים שהוצאו להורג על ידי שלטונות זרים בשל פעילות ציונית.
מרתף הצינוק
חדר אסירים "פשוטים"
חדר אסירים "מיוחסים"
המטבח
בית הכנסת
פתח מנהרת "הבריחה הגדולה"
צינוק הנידונים למוות
חדר הגרדום
חדר הנצחה לעולי הגרדום
תולדות המבנה > בתקופה העות'מאנית

מבנה בית הסוהר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממתחם מגרש הרוסים מחוץ לירושלים העתיקה. המתחם נבנה כמחנה לצליינים, וכלל כמה מבני אכסניה, בית חולים וכנסייה מרכזית. המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה אלכסנדרובנה, אשתו של הצאר אלכסנדר השני ואמו של הצאר אלכסנדר השלישי. האכסניה נבנתה במתכונת של מבנה מלבני, הסוגר על שתי חצרות פנימיות. קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים (כך עד ימינו). בשל כך שימשו החצרות את הצלייניות, שהיו ברובן קשישות, להתחממות בשמש (רובן הגיעו לירושלים לחגיגות חג הפסחא החל באביב).
האכסניה כללה גם כמה מטבחים גדולים שנסמכו לחצר והגישו ארוחות חמות, אם כי דלות למדי. באולמות האכסניה נפרסו מאות מיטות עץ פשוטות ללא מחיצות, בניגוד לאכסניית הגברים בה לכל שני אורחים היה חדר פרטי. לקראת סוף התקופה, כאשר זרם הצליינים הגיע לכמעט 15 אלף מדי שנה, הפכו גם החצרות שבמבנה לאולמות מגורים, על ידי קירוין בגג עץ.
תולדות המבנה > בתקופת המנדט הבריטי

במלחמת העולם הראשונה התחוללה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, בה הוצאו הצאר ומשפחתו להורג, ואת השלטון תפסו הקומוניסטים. דבר זה קטע באחת את זרם הצליינים המתעצם לירושלים, ומגרש הרוסים הפך שומם. במקביל, כבשו הבריטים את הארץ, ועם כניסתו לתוקף של שלטון המנדט בשנת 1920, החליטו על העתקת מרכז העיר בירושלים מהעיר העתיקה לעיר החדשה. הם בחרו לשם כך במקטע על דרך יפו, בין העיר העתיקה ובין גוש השכונות היהודיות בנחלאות, צמוד למגרש הרוסים.
בשנת 1922 נסלל בָּאזור כביש חדש, ונבנה רחוב על שם אליעזר בן-יהודה (הוא רחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'. עם יצירת משולש הרחובות והגדרת מרכז העיר החדש של ירושלים, הפך גם מגרש הרוסים לחלק מפיתוח העיר החדשה. המבנים הנטושים הוסבו למבני ציבור ושלטון של הממשל הבריטי: אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה מרכזית; אכסניית הכמרים והנזירים הפכה לבית משפט; אכסניית האצילים (חצר סרגיי) הפכה למשרד ממשלתי, ואכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי.
בראשית תקופת המנדט נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים כ-250 אסירים. לקראת סוף התקופה הוכפלה אוכלוסיית האסירים במתחם.
תולדות המבנה > לאחר קום מדינת ישראל

במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים. ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ההגנה בסיוע אצ"ל ולח"י במבצע קלשון. לאחר ההכרזה על מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית. בשנות ה-60 של המאה ה-20, רכשה מדינת ישראל את מגרש הרוסים ב"עסקת התפוזים".
בשנת 1965 נחנך במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה". במהלך שנות ה-80 ניהלה הנהלת "היכל הגבורה" מאבק נגד הכוונה להרוס את הבניין כחלק מתוכנית בניית כיכר ספרא. בשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון, ששיפץ את המבנה הישן, שחזר את בית הסוהר והפך אותו למוזיאון אסירי המחתרות. מבנה המוזיאון הוא מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
ביולי 2022 אישרה ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות ראש הממשלה, יאיר לפיד תוכנית לשיפוץ המוזיאון.
המוזיאון

המוזיאון מציג שחזור של מגוון חדרי אסירים בבית הסוהר, וכן בתי מלאכה בהם הם הועסקו. כמה מחדרי השירות שוחזרו במלואם, כמו המטבחים והמרפאה, כן שוחזר חדר מנהל הכלא. חלק מחדרי התצוגה מנציחים אירועים מסוימים, כמו הבריחה הגדולה של לוחמי אצ"ל ולח"י מהכלא בשנת 1947, או התאבדותם המשותפת של לוחמי המחתרת משה ברזני ומאיר פיינשטיין (להלן). כמה חדרים נבחרו לשמש כחדרי הנצחה, דוגמת "חדר עולי הגרדום" או חדר שהוקדש לאסירות המחתרת, שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
המוזיאון > חדרי האסירים

חלק ניכר מחדרי המוזיאון מציג סוגים שונים של תאי אסירים: חלקם שימשו "אסירים רגילים" וחלקם - "אסירים מיוחסים", אסירים שזכו לישון בחדר בעל תנאים משופרים, בשל העובדה שנחשבו לכאלה שמגיע להם עונש פחות. חדריהם של הראשונים מציגים עליבות רבה: לא היו להם כל מיטות, והאסירים ישנו על גבי מחצלות ("בורשים"). לאחר ספירת האסירים בערב, הם לא הורשו לעזוב את החדר, ולכן בפינת החדר ניצב דלי לעשיית צרכים ("קרדל"), ששימש במשך הלילה. האסיר החדש ביותר (או הפחות מיוחס בחדר) ישן בסמוך לדלי, בניגוד ל"מוכתר החדר", שהיה האסיר האחראי מטעם הבריטים על התנהלות חבריו לחדר, שישן הכי רחוק ממנו. "מוכתר" זה אף היה היחיד שזכה לישון על מיטה של ממש.
חדרי "האסירים המיוחסים", לעומת זאת, כללו מיטה לכל אסיר וארגזי אחסון לחפצים אישיים שהונחו מתחת למיטות. לכל אסיר היה מדף מעל מיטתו, עליו יכול היה להניח את ספריו וחפציו. בנוסף, אסירים מהחדר המשופר היו זכאים ללבוש בגדים רגילים (ולא את מדי הכלא), לאכול אוכל חיצוני (שלא הגיע ממטבח הכלא) ולבחור האם לעבוד בבתי המלאכה.
מחדר 23 שבאגף הצפוני ברחו 12 אסירים חברי המחתרות אצ"ל ולח"י בפברואר 1948, לאחר שחפרו בהיחבא מנהרה שהתחברה למערכת הביוב שמחוץ לבניין. בתא זה, כמו ברוב התאים בבית הסוהר, ישנן חריטות על המרצפות ועל אדני החלונות שהותירו אחריהם האסירים. בין החריטות מופיעים שמות אסירים, או סמלים לאומיים כדוגמת מגן דוד, וסמלי ארגונים פוליטיים ולאומיים.
המוזיאון > בתי מלאכה

בבית הסוהר הועסקו האסירים במלאכת כפיים, שנועדה להעסיק אותם בשעות הפנאי הרבות ולמנוע מריבות הנובעות משעמום, ומאידך נועדה לספק את צורכי הכלא ואף למכור את התוצרת מחוץ לכתליו. בין בתי המלאכה שפעלו בתחומי בית הסוהר ומוצגים כיום לקהל, ניתן למצוא את המאפייה, בה אפו האסירים לעצמם לחם ופיתות; מחסן הבגדים והמתפרה, בהם התקינו האסירים לעצמם את מדי הכלא; בית דפוס בו הדפיסו פרסומים וכרזות מטעם השלטון הבריטי; סנדלריה, בה למדו האסירים רצענות ותיקון נעליים, ושימשו את יושבי הכלא; נגריה, בה התקינו רהיטים לכלא וכן ארונות קבורה, בהם נטמנו חיילים בריטים, ועוד. רבים מהאסירים רכשו בכלא מקצוע, בו עסקו לאחר שהשתחררו.
המוזיאון > אולמות תצוגה

באחד האולמות הארוכים במוזיאון ישנה תצוגת קבע, המתארת את המאבק המזוין של המחתרות לגירוש הבריטים מארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל. התצוגה כוללת כרזות, חפצים וכלים מן התקופה, כמו רדיו ישן המשדר את שידורי המחתרת, או כובע הפרווה שחבשו הסוהרים הבריטים בימי החורף. חדר תצוגה נוסף מציג עבודות כפיים נדירות ביופיין, שיצרו האסירים בשעות האינסופיות שעמדו לרשותם בכלא. חלק ניכר מן המוצגים נשלחו על ידי האסירים לבני משפחותיהן עוד במהלך שבתם בכלא, או לאחריו, ונתרמו למוזיאון מאוחר יותר.

כמה מהחדרים בקומת הכניסה למוזיאון משמשים מדי פעם במה לתערוכה מתחלפת, כמו תערוכת הגמר של מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, תערוכת תמונות היסטוריות של ארכיון יד בן צבי וכדומה.
המוזיאון > חדרים מיוחדים

בית הכנסת של האסירים היהודים בכלא שכן באחד מחדרי בית הסוהר, ותפקד כבית כנסת בימי שבת וחג בלבד. באולם הצנוע נוהלו התפילות על ידי הרב אריה לוין, שכונה "רבם של האסירים". בית הכנסת שוחזר במלואו, והוא כולל כמה ספסלים, תמונות של הרב אריה לוין, וכן ארון קודש, שעליו הפסוק הסמלי מספר תהילים: "הוציאה ממסגר נפשי להודות את שמך". במקביל לבית הכנסת פעל בבית הסוהר גם מטבח יהודי, שסיפק אוכל כשר למעוניינים בכך. מטבח זה נפתח בעקבות השתדלותו של הרב אריה לוין.
במרץ 1946 גילה אחד האסירים לוחם הפלמ"ח גדעון (ג'וני) פלאי, בעת עבודתו במשמרת במטבח, כי חברתו ברכה פולד (לוחמת פלמ"ח אף היא), נהרגה על ידי הבריטים בפעולה להורדת מעפילים מאונייה בחוף תל אביב. את הבשורה המרה הוא גילה בקוראו גיליון עיתון שריפד ארגז מלפפונים, אותו רוקן לכיור (שנתיים לאחר מכן נהרג ג'וני בקרבות מלחמת העצמאות בכיבוש הקסטל).
שתי החצרות ששימשו במאה ה-19 את הצלייניות הרוסיות להתחממות בשמש, שימשו את האסירים להליכה יומית ולחילוץ עצמות. לאחר "הטושה הגדולה" הפכה החצר הצפונית לחצר טיולים ליהודים בלבד, ואילו הדרומית - לחצר למוסלמים בלבד. החצר הדרומית אף שימשה כמקום תפילה מוסלמי, ובשל כך צויר על הקיר הדרומי מחראב לציון מקום התפילה לכיוון מכה. בחצר זו גם הוצאו לפועל עונשי המלקות בשוֹט או במקל חזרן דק לעיני כל. באגף הדרומי היו תאי הצינוק, שכונו בפי האסירים בשם "הגיהנום". תאים צרים אלה שימשו לכליאת אסירים שעברו על חוקי הכלא, כמו השתתפות בקטטה או התחצפות לסוהר. עונש המאסר בצינוק ניתן על ידי מנהל הכלא, והוא נע בין שעות ספורות לשבועיים. תאי הצינוק היו קטנים מאוד, וציודם כלל מחצלת ודלי לצרכים בלבד.
המוזיאון > חדרי הנצחה

במוזיאון פזורים כמה חדרי הנצחה לדמויות או קבוצות, כך למשל חדר ההנצחה לעולי הגרדום בדור התקומה, בו מוצגות תמונותיהם של 13 יהודים חברי שלוש המחתרות, שהוצאו להורג בתלייה בתקופת המנדט הבריטי. לצדם מוצגות תמונותיהם של שניים מחברי ארגון ניל"י שנתלו על ידי השלטון העות'מאני, וכן שלושה סוכנים ישראלים שהוצאו להורג במדינות ערב לאחר קום המדינה.
רוב הנידונים למוות מקרב אסירי המחתרות, הועלו לגרדום בעיר עכו, שהייתה אז עיר ערבית. בירושלים נתלו בתקופת המנדט כ-100 אסירים ערבים, ואף לא יהודי אחד.
בחדר הגרדום מונצחים שני לוחמי מחתרת, שאמורים היו להיות היהודים הראשונים להיתלות בכלא בירושלים - משה ברזני ומאיר פיינשטיין. השניים נשפטו למוות בגין עבירות שונות, ושוכנו בצינוק הנידונים למוות ליד חדר הגרדום. לבושם של הנידונים למוות היה אדום (מוצג בחדר הצינוק). משהבינו השניים כי לא יינצלו, ביקשו מחבריהם שיגניבו אליהם לכלא רימוני יד מוחבאים בתוך תפוזים. הם ביקשו לפגוע בבריטים בעזרת הרימון הראשון ולהתאבד בעזרת הרימון השני בעלותם לגרדום, בבחינת "תמות נפשי עם פלשתים", אך משהבינו כי בטקס התלייה יהיה נוכח רב הכלא, הרב יעקב גולדמן והוא עלול להיפגע, התאבדו ערב קודם לכן בתאם. מותם עורר רעש גדול, ובעקבותיו החליטו הבריטים לא לתלות יהודים בירושלים כלל.
חדר הנצחה נוסף שוכן באגף הצפוני של הכלא. בחדר מוצג נושא העצירות והאסירות היהודיות, לוחמות המחתרת, שנכלאו לתקופות זמן שונות בבית הסוהר לנשים בבית לחם. בין הכלואות המפורסמות ניתן לציין את גאולה כהן, שאף ניסתה לברוח ללא הצלחה, (וברחה לבסוף מבית החולים) וכן את שרה לבני (אמה של ציפי לבני) שהצליחה לברוח מהכלא, ולהצטרף לחבריה בחזית, ואת טובה סבוראי שלא הצליחה לברוח.
גלריית תמונות

המתפרה
המרפאה
חדר מנהל הכלא
סמל משטרת המנדט
ראו גם

מוזיאון אסירי המחתרות - עכו
מוזיאון ההגנה
מוזיאון האצ"ל בתש"ח
לקריאה נוספת

אלעד בצלאלי ודקלה ליאני, מוזיאון אסירי המחתרות ירושלים, מדריך לאתרי מורשת, 2019, עמ' 178
הערות שוליים

↑   מוזיאון היכל הגבורה נפתח ב"בית הסוהר המרכזי" לשעבר בי"ם, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301185705171  ISNI: 0000 0001 0775 3089  LCCN: nr2003011844  VIAF: 128305433   WorldCat (עם VIAF): 128305433
הלוויית הרב חיים קניבסקי

| --- | --- |

חלק מהקהל בהלוויה
 מידע כללי
 סוג:  הלווייה המונית
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  בני ברק
 קואורדינטות:  32°04′21″N 34°50′02″E﻿ / ﻿32.0725°N 34.833888888889°E﻿ / 32.0725; 34.833888888889
 מספר משתתפים:  500,000–750,000
 נואמים:  הרב גרשון אדלשטיין, הרב יצחק זילברשטיין, הרב שלמה קניבסקי
 תאריך:  20 במרץ 2022 
 
 he
 
הלוויית הרב חיים קניבסקי, ממנהיגי הזרם הליטאי והציבור החרדי, התקיימה בבני ברק ביום ראשון, י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, יומיים לאחר פטירתו. זו הייתה אחת מההלוויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל.
ההלוויה שודרה בשידור חי בערוצי הטלוויזיה והרדיו בישראל ובאינטרנט ואף בסוכנות הידיעות העולמית רויטרס, בנוסף האירוע סוקר ברשתות זרות. כמו כן האירוע קיבל סיקור מקדים נרחב לאור החששות בגין ריבוי המשתתפים הגדול והשפעות קיום האירוע על תשתיות ושירותים במרחב הציבורי בגוש דן.
הכנות

הרב חיים קניבסקי נפטר באופן פתאומי מדום לב בביתו, בערב שבת ט"ו באדר ב' (שושן פורים) ה'תשפ"ב, 18 במרץ 2022, כשעתיים לפני כניסת השבת. בשל רצון להימנע מחילול שבת על-ידי משטרת ישראל, הוחלט לקיים את ההלוויה ביום ראשון (ולא במוצאי שבת) - י"ז באדר ב' תשפ"ב, 20 במרץ 2022, בשעה 12:00 בצהריים.
בעקבות ההלוויה התבטלו הלימודים בכלל מוסדות החינוך בעיר בני ברק, וכן ברמת גן הסמוכה לה. לקראת מסע ההלוויה הכריזו רבני העיר, הרב מסעוד בן שמעון, הרב יצחק אייזיק לנדא והרב שבח צבי רוזנבלט, על ביטול מלאכה כללי עד לשעת סיום ההלוויה. בהתאם לכך, בשעה 11:00 הופעלו צופרי השבת ברחבי העיר להכריז על תחילת 'ביטול המלאכה' (כפי שהיה בהלווית הרב אלעזר מנחם מן שך) והמסחר בעיר הושבת כאשר רוב החנויות בעיר היו סגורות, למעט חנויות מזון.
על פי הוראת הרבנים במוסדות החינוך העצמאי ובמעיין החינוך התורני בני יוסף לא התקיימו לימודים בכל הארץ. מספר רבנים הורו כי ראוי שכלל הילדים מגיל 9 ומעלה ישתתפו בהלוויה. גם מקרב ישיבות ההסדר המכינות והישיבות הגבוהות של הציונות הדתית, הגיעו באופן מאורגן עם תלמידיהן להלוויה.
המשטרה הפעילה את המבצע בשם הקוד "פקודת אדמו"ר", ופרסה באירוע כ-3,000 שוטרים ומאות מחסומים במטרה לווסת את כמות הקהל בהלוויה ולמנוע דוחק וצפיפות. במוצאי השבת נחסמה הגישה לרחוב רשב"ם בו שוכן ביתו של הרב קניבסקי. כמו כן נפרסו אנשי ארגוני ההצלה ברחובות בני ברק ובכללם מאות חובשים, פרמדיקים וניידות, וכן קרוב ל-100 אמבולנסים ועשרות אופנועים. במקביל התקינו המארגנים והעירייה מסכים ורמקולים כדי לאפשר למי שנמצאים באזורים המרוחקים יותר ממוקד האירוע להרגיש שותפים ובכך להקטין את הרצון לנסות להתקרב למוקד מסע ההלוויה ברחוב רשב"ם. גם עיריית ירושלים הקימה מוקדי שידור חי בירושלים.
משרד התקשורת ביקש מהנוכחים באירוע להימנע משיחות טלפון מיותרות, עקב חשש לקריסת הרשתות הסלולריות.
ברקע האירוע היו חששות בנוגע לשלום המשתתפים בהלוויה עקב אסון הר מירון שהתרחש כמעט שנה קודם לכן והאסון בהלווית הרב וואזנר שהתרחש ב-2015. רבני העיר בני ברק והרב יצחק זילברשטיין הוציאו ערב ההלוויה מכתב המזהיר מאסונות וקורא 'לא להידחק למקום הארון'. אכן בזכות היערכות משטרת ישראל, קריאות המנהיגות המקומית והיענות האזרחים, מסע ההלוויה כולו עבר ללא אירועים חריגים, למעט מקרה בו לאחר הקבורה הצליחו אלפים להיכנס למתחם בית העלמין שנסגר בשלב הראשון רק לטובת בני המשפחה.
מהלך ההלוויה

בשעה 12:00 החלה הלוויה באמירת פרקי תהילים על ידי הרב משה סמוטני, ואמירת סליחות על ידי הרב משה חיים בויאר. את ההספד הראשון נשא נשיא מועצת גדולי התורה של דגל התורה, הרב גרשון אדלשטיין. אחריו ספד גיסו של הרב, חבר מועצת גדולי התורה הרב יצחק זילברשטיין. אחרון המספידים היה הרב שלמה קניבסקי, בנו של הרב וראש ישיבות "קריית מלך" ו"תפארת ציון". בתום ההספדים, הודיע הרב סמוטני בשם מתפללי בית הכנסת לדרמן כי בנו של הרב, הרב יצחק שאול קניבסקי, ימונה לרב בית הכנסת.
מסע ההלוויה החל עם קריאת קדיש של בנו של הרב, הרב אברהם ישעיה קניבסקי. על פי מנהג ירושלים וכפי שהיה בהלווית אביו הסטייפלר, בניו ונכדיו לא השתתפו בהלוויה, ומי שנשאו את המיטה היו חתניו. בשל חשש המשטרה שרבים ינסו להתקרב אל הרכב ובו מיטת הרב ויגרמו להתרחשות אסון דומה לזה שהתרחש בהלוויית הרב וואזנר, המשטרה הציבה שמירה הרמטית שכללה מאות שוטרים סביב הרכב ומנעו את הגישה אליו. מסע ההלוויה חלף דרך רחובות רשב"ם וחזון איש לבית הקברות שומרי שבת. לאחר הגעת המיטה לבית העלמין ערכו אנשי החברה קדישא את מנהג ההקפות במקום, ולאחר מכן נטמן צמוד לקברה של רעייתו, הרבנית בת שבע קניבסקי, וסמוך לקברי דודו החזון איש ואביו הסטייפלר. התכנית המקורית הייתה שלבית הקברות ייכנסו רק כמה מאות קרובים לרב, אך ההמונים הצליחו לפרוץ את המחסומים ולבית הקברות נכנסו אלפי בני אדם.
בהלוויה השתתפו לפי הערכת משטרת ישראל כ-500 אלף משתתפים, ולפי עיריית בני ברק כ-750 אלף משתתפים, מה שהופך אותה להלוויה השנייה בגודלה בהיסטוריה של מדינת ישראל. אורכו של מסע ההלוויה היה כקילומטר. הוא התחיל בבית הרב קניבסקי שברחוב רשב"ם בבני ברק, והסתיים בבית הקברות שומרי שבת בעיר. במהלך שלב ההספדים טופלו כ-85 פצועים קל מבין המתאבלים, וכן שוטר אחד.
תחבורה ותנועה אזרחית

במשטרת ישראל נערכו לעומסים כבדים בכבישים במרכז הארץ, ובהם כביש 6 וכביש 4 - בדגש על מחלף אלוף שדה והכבישים הסובבים את בני ברק. גם צירי תנועה אחרים צפויים היו להיות מושפעים מהעומסים, וצפויים היו פקקים גם באזור נתב"ג. הכבישים נחסמו לסירוגין על-ידי המשטרה. הכניסות והיציאות בעיר בני ברק נסגרו לכניסת וליציאת כלי רכב. משטרת ישראל קראה לאזרחים היכולים להימנע מלעבור בכבישים באזור לעשות כן בכדי להפחית את העומסים, גם מוסדות חינוך בערים רמת גן ותל אביב עברו ללמידה מרחוק בשל כך. ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט הנחה את כלל משרדי הממשלה לצמצם כח אדם במידת האפשר באזורים הרלוונטיים, למעט עובדים חיוניים, על מנת להקל על העומס בכבישים. בסופו של דבר שיבושי התנועה היו מוגבלים לחסימות, ולא נרשמו פקקי תנועה מיוחדים באזור גוש דן, כפי הנראה מאחר שנהגים רבים העדיפו להענות לבקשת המשטרה ולהימנע מלהגיע לאזור.
משרד התחבורה הקים מערך הסעות מריכוזי הציבור החרדי והדתי ברחבי ישראל. עיריות שונות הקימו מוקדי יציאה, וחלקן אף הפעילו מערך אוטובסים חינמי להלוויה מוקדי יציאה מרכזיים היו בירושלים, בית שמש, וקריית יערים - בהם רחובות נחסמו והגישה הותרה לתחבורה ציבורית בלבד. כ-1,700 אוטובוסים הסיעו את המשתתפים לטרמינל בכביש 4, ומשם צעדו רגלית אל ההלוויה.
רכבת ישראל תגברה את הרכבות הלוך וחזור ללוויה בשיטת 'מלא וסע', והפעילה קווים ישירים ייעודיים מתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון אל תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל, ותגברה את השרות מתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז אל תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל.
ראו גם

הלוויית הרב עובדיה יוסף