stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה עמוס
היסטוריה

המחנה הוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה כשלוחה של מנחת מגידו, עבור מטוסים קלים. בראשית שנות החמישים הפך המחנה לבסיס עורפי של צה"ל ונקרא על שמו של סגן עמוס פיין, בן נהלל שנהרג במלחמת העצמאות בהתקפה על הכפר הערבי לג'ון.
בשנת 1956, בזמן מלחמת סיני, היה מחנה עמוס הבסיס של עוצבת המילואים חטיבה 9. אנשי המילואים של החטיבה גויסו במחנה עמוס ומשם נעה החטיבה בתוך פחות מ־48 שעות אל שטחי ההיערכות שלה סמוך לאילת ומשם דרומה, לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני, עד לשארם א-שייח'.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 ביוני 1967, המריאו מטוסי ווטור ומיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי מבסיס רמת דוד אל עבר שדה התעופה H-3 שבעיראק. חוסר במפות הנתיב הביא את המטוסים לעקוב אחר מסלולו של צינור הנפט מבתי הזיקוק בחיפה עד לשדות הנפט בצפון עיראק. המטוסים תקפו חלקית את השדה וחזרו מיד מפאת חוסר דלק. למחרת בבוקר, ב-6 ביוני, הגיעה התגובה העיראקית כאשר מפציץ טופולב Tu-16 של חיל האוויר העיראקי חדר לתחום מדינת ישראל וביצע תקיפה אווירית על נתניה, מנחת מגידו ובסיס רמת דוד. המטוס הופל מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 ששיגר מטוס מיראז' או מאש נ"מ שנורתה מהקרקע, או משניהם, והתרסק על מחנה עמוס. כתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי מילואים של צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי. שני חיילים נוספים נהרגו לאחר מכן כשנגעו באחת הפצצות שהיו במטוס.
ב-6 ביוני 2011 התקיים במחנה עמוס טקס לחנוכת אנדרטה וגן לזכרם של 16 הנופלים, אשר 14 מתוכם היו תושבי ערים, מושבים וקיבוצים בעמק יזרעאל. ראשי הרשויות, יחד עם המשפחות הנופלים, הם שהתארגנו להקמת האנדרטה והגן.
עד לשנת 2016 שימש מחנה עמוס כבסיס לקליטה, מיון והצטיידות של חיילי מילואים. בצוות המנהלי-לוגיסטי של הבסיס משרתים חיילים סדירים המתפעלים אותו.
ב-2018 החלה שיפוץ הבסיס והרחבתו. מחנה עמוס המשופץ נחנך ב-2021, במהלך השיפוץ גם הוקם אחד ממרכזי הטיפולים למשאיות הגדולים ביותר בצה"ל והתוקנו בבסיס מערכות אנרגיה סולארית. לאחר השיפוץ, עבר אל הבסיס גדוד אבירי הצפון (גדוד 6910), הגדוד האחראי על פיקוד הצפון של מרכז ההובלה.
הערות שוליים

↑   גל רביבו, הדברים החדשים שנבנו השנה בצה"ל - והצצה למה שיקרה בקרוב, באתר צה"ל, 26 בספטמבר 2021
מבקר צה"ל

יחידת מבקר צה"ל היא יחידת הביקורת הפנימית של צה"ל. היחידה הוקמה ב-2011, בראשה עומד אזרח עובד צה"ל בדרגת תת-אלוף שחבר בפורום מטכ"ל.
ממאי 2019 מכהן כמבקר צה"ל תת-אלוף במיל' עופר שריג.
היסטוריה

עם הקמת צה"ל הוקם אגף הפיקוח ולמפקח הכללי הראשון מונה אלוף דוד שאלתיאל. האגף התבטל ב-1955.
לאחר מלחמת יום הכיפורים המליצה ועדת אגרנט על יצירה מחדש של תפקיד המפקח הכללי שתפקידו יהיה לקיים ביקורת על פעילות צה"ל. ההמלצה הייתה למנות לתפקיד קצין בדרגת אלוף לתקופה של חמש שנים.
ב-1976 הוחלט על הקמת מחלקת הבקרה והמעקב (בו"ם) שפעלה תחת ראש אג"ם ולאחר מכן תחת סגן הרמטכ"ל.
בסוף שנת 2011 הוקמה יחידת מבקר צה"ל, שייעודה להיות גוף ביקורת פנימי בצה"ל, על-פי הנדרש בחוק הביקורת הפנימית תשנ"ב 1992, על-מנת לסייע לצה"ל בהשגת מטרותיו ועמידתו בייעודו. היחידה אמונה על קיום בקרה מטכ"לית והנחיה מקצועית של גופי הבקרה והבקרות באגפים, בזרועות ובפיקודים.
פעילות היחידה מתבססת על תקני ביקורת בינלאומיים של לשכת מבקרי הפנים (IIA). ביחידה משרתים מבקרים בשירות קבע, אזרחים עובדי צה"ל וחיילי מילואים.
ראשי אגף הפיקוח:
אלוף דוד שאלתיאל 1948–1949
אלוף משה צדוק 1949–1950
אל"ם יוסף טרמר 1953–1955
ראשי מחלקת הבקרה והמעקב:
אל"ם שמואל רוביצ'ק 1976–1979
אל"ם יעקב בר לב 1979–1980
אל"ם ארנון גולן 1980–1983
אל"ם אליק חרמץ 1983–1985
אל"ם נחום בן יעקב 1986–1988
אל"ם חגי טננבאום-ארז 1989–1992
אל"ם יעקב עמר 1993–1996
אל"ם אריק דוידי 1996–2000
אל"ם מיכל יצחק שושני 2000–2002
אל"ם משה דניאל 2002–2004
אל"ם רוני מרום 2004–2005
תא"ל אלי שרמייסטר 2005–2007
אל"ם ארז לזובר 2007–2009
אל"ם שלומי פייער 2009–2012
אל"ם ישי וקנין 2012–2016
מבקר צה"ל:
תא"ל במיל. אילן הררי 2011–2019
תא"ל במיל. עופר שריג 2019–מכהן
תפקיד

תפקידי מבקר צה"ל כפי שהוגדרו בפקודות מטכ"ל:
לבדוק האם פעולותיו של צה"ל ופעולות בעלי התפקידים בו, לרבות תהליכי קבלת ההחלטות, תקינות מבחינת שמירה על החוק, על המנהל התקין ועל טוהר המידות, והאם הן יעילות ומועילות להשגת היעדים שנקבעו להן.
לבדוק האם פקודות הצבא, כהגדרתן בהפ"ע 1.0105 – "פקודות הצבא, פקודות כלליות אחרות, פקודות קבע ופקודות שגרה", מקוימות בצה"ל.
להצביע על ממצאים ולקחים העולים מדוחות המבקר הפנימי לצה"ל ולהציגם בפני הרמטכ"ל.
לבדוק האם תוקנו הליקויים עליהם הצביעו מבקר המדינה, מבקר מערכת הביטחון והמבקר הפנימי לצה"ל בדוחות שלצה"ל יש בהם חלק.
לגבש ולפרסם, בהתאם לאמור בחוק, בהוראה זו, בהנחיות המקצועיות של מבקר מערכת הביטחון ובתקנים המקצועיים המקובלים, את התפיסה, את המדיניות ואת תורת הביקורת בצה"ל ולהטמעה.
להכשיר את בעלי התפקידים העוסקים בביקורת ובבקרה בצה"ל ולהנחותם מקצועית.
לתאם את גרף הביקורת השנתי ברמת המטה הכללי, בזרועות, באגפים ובפיקודים.
ראו גם

מבקר מערכת הביטחון
פלורס (אינדונזיה)

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  דרום-מזרח אסיה
 קואורדינטות:  8°40′29″S 121°23′04″E﻿ / ﻿8.67472°S 121.38444°E﻿ / -8.67472; 121.38444
 ארכיפלג:  הארכיפלג המלאי
 שטח:  13,540 קמ"ר
 אורך:  354 ק"מ
 רוחב:  66 ק"מ
 גובה מרבי:  הר פוקו מנדסאוו: 2,370 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  אינדונזיה אינדונזיה
 אוכלוסייה:  1,831,000 (2010)
  מפת מיקום של פלורס
 
פלורס (Flores, מפורטוגזית: פרחים) הוא אי בדרום-מזרח אסיה, אחד מאיי סונדה בארכיפלג המלאי. האי שייך למדינת אינדונזיה, והייתה בו אוכלוסייה של 1,831,000 נפש במפקד שנערך בשנת 2010. פלורס הוא האי העשירי במידת שטחו וגם העשירי בגודל אוכלוסייתו מבין איי אינדונזיה.
פלורס ממוקם מזרחה לאיי סומבאווה(אנ') וקומודו, מערבה לאי למבטה(אנ') וארכיפלג אלור(אנ'). דרומית מזרחית לו נמצא האי טימור, דרומית לו האי סומבה (אנ') וצפונית לו האי סולאווסי.
האי נמצא ממזרח לקו וולאס(אנ'), וממערב לקו ובר ולקו לידקר, שמפרידים בין הפאונה הקרובה לאוסטרלית לבין הפאונה הקרובה לאסייתית באיי אינדונזיה.
גאוגרפיה ועולם החי

האי פלורס הוא אי געשי טרופי, בדומה לאיים הסמוכים באלי, לומבוק(אנ') וסומבאווה. איים אלו הופיעו בתקופת הפליוקן, לפני כ-15 מיליון שנים, כתוצאה מפעילות געשית. הנקודה הגבוהה ביותר באי, 2,370 מטרים מעל פני הים, היא כיפת הלבה פוקו מנדסאוו (אנ'). מקום גבוה נוסף באי, 1,639 מטר מעל פני הים, הוא לועו הכבוי של הר הגעש קלימוטו(אנ'), האתר הפופולרי ביותר בקרב תיירים באי. בחלק הדרומי ממדום הר געש לווטובי.
האי נמצא כמה מאות קילומטרים ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כ-100 מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה.
מבחינת עולם החי שבו משויך האי לפאונה של וולאסאה (Wallacea), על שמו של חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל וולאס, שחקר את עולם החי של איי אינדונזיה במחצית השנייה של המאה ה-19, והסיק את עקרון הברירה הטבעית במקביל ובאופן בלתי-תלוי מצ'ארלס דרווין. וולאס זיהה באיים את העדויות להגירתם של מיני בעלי-חיים וצמחים מאסיה ומאוסטרליה, באותו אופן שבו זיהה דרווין את העדויות להגירתם של מינים מיבשת אמריקה הדרומית לאיי גלאפגוס. בין המינים שהיגרו ממדף סונדה לפלורס בתקופת הפליסטוקן היו הפילים הגמדיים מן הסוג סטגודון, ועל פי ההשערה גם בני-אדם קדומים, שהיו אבותיו של מין האדם הגמדי הומו פלורסיינסיס. שרידי פילים ובני אדם התגלו בסמיכות גם באתרים ארכאולוגים במרכז האי וגם במערת ליאנג בואה במערבו.
עצמות הפילים הגמדיים שהתגלו באי סווגו כסטגודון פלורנסיס פלורנסיס (Stegodon florensis florensis), שמשקל גופו מוערך ב-850 ק"ג בבוגר, כמשקלה של פרה גדולת מידות, וסטגודון פלורנסיס אינסולריס (Stegodon florensis insularis), בגודל של סוס פוני. מינים נכחדים נוספים הם מין של חולדה (Papagomys armandvillei) שאורך גופה כפול בערך מאורך הגוף של חולדת החוף הנפוצה בעולם בימינו, ומין נכחד - מרבו רובוסטוס (Leptoptilos robustus) של חסידת מרבו גדולה שגובהה 1.80 מטר ומשקלה 16 ק"ג.
כיום חי בפלורס דרקון קומודו, הלטאה הטורפת הגדולה בעולם. בשנת 2005 נתגלו לראשונה גם שרידים מאובנים של מין זה בפלורס, שגילם נערך בכ-900,000 שנים.
תמונת פנורמה של ימה בתוך לוע הר הגעש הכבוי קלימוטו.
פרהיסטוריה

בשנות ה-50 וה-60 ערך הכומר ההולנדי תאודור ורהובן, מיסיונר בפלורס שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט, מחקרים חלוציים רבים בארכאולוגיה ובפלאונטולוגיה של האי, שרובם לא דווחו באופן מסודר בפרסומים שעברו ביקורת עמיתים. במספר אתרים באגן סואה הוא גילה כלי אבן מסותתים בסמיכות למאובנים של פילי סטגודון גמדיים, תופעה מוכרת מן האי ג'אווה, והסיק מכך שהומו ארקטוס הגיע מג'אווה לפלורס בתקופה הפלאוליתית התחתונה. בשנת 1994, כמעט עשר שנים לפני הגילוי במערת ליאנג בואה, אישר צוות בראשות מייק מורווד את ממצאיו של ורהובן כאשר דיווח על כלי-אבן מסותתים באתר מאטה מנגה (Mata Menge), ותיארך אותם לתקופה שבין 800 אלף ל-880 אלף שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ביקוע זירקון. כלים אלו דומים לכלים המאוחרים יותר שהתגלו במערת ליאנג בואה. גם באתר וולו סגה (Wolo Sege) הסמוך למאטה מנגה התגלו כלי אבן מסותתים על ידי צוות בהשתתפות מייק מורווד, גריט ואן דן ברג וחוקרים אחרים. בשנת 2010 הם תוארכו לתקופה של כ-1.02 מיליון שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ארגון-ארגון, העדות הקדומה ביותר לקיום הומינינים בפלורס.
כמו במרבית האתרים הפרהיסטוריים ברחבי העולם, כלי-אבן באתרי פלורס נפוצים וקלים לגילוי הרבה יותר מעצמות בני-אדם קדמונים. אך בשנת 2016 דיווח צוות החופרים כי בשנת 2014 מצאו באתר מאטה מנגה 6 שיניים וחלק מלסת עליונה, אשר שייכים לשלושה פרטים הומינינים לפחות. במידותיהם הקטנות הם דומים למאובני פלורסיינסיס ממערת ליאנג בואה, אך בתכונותיהם האנטומיות הם דומים לשיניים ולסתות של הומו ארקטוס. פרטים אלו תוארכו בשיטת ארגון-ארגון לתקופה של כ-700 אלף שנה לפני זמננו.
שרידי בני אדם מודרניים נמצאו באי לפחות מאז התקופה הנאוליתית לפני כ-10 אלפי שנים.
היסטוריה

סוחרים ומסיונרים פורטוגזים הגיעו לאי מאז 1512, והאי הפך, ביחד עם האיים הסמוכים טימור וסולור, לחלק מן האימפריה הפורטוגזית. הולנד עשתה מספר ניסיונות להשתלט על האי במאות ה-17 וה-18. חלקו המזרחי של האי היה ברשות הפורטוגזים עד 1851. אז, מתוך מצוקה כספית של מושל טימור המזרחית הוא מכר על דעת עצמו את חלקה של פורטוגל באי להולנדים בעבור 200,000 דוקטים. מכיוון שלא שאל רשות מהממונים בפורטוגל, הוא פוטר מתפקידו, אבל הפורטוגזים לא דרשו את השבת המצב לקדמותו מלפני המכירה, ובשנת 1854 נסוגה פורטוגל מכל תביעותיה על האי, והוא הפך לחלק מן איי הודו המזרחיים ההולנדיים באימפריה ההולנדית.
הדיווחים אודות דרקון קומודו לפני גלויו המדעי היו בין היתר גם מ"100 קילומטרים ממערב לאנדה" באי פלורס.
משנת 1933 עד שנת 1937 היה סוקרנו אסיר בעיר אנדה לשם הוגלה על ידי ההולנדים. סוקרנו כתב אז בכלאו את ספרו Indonesia Menggugat ("אינדונזיה מאשימה"), על סמך נאום שלו מן העבר הלא רחוק בחייו שתכנו הודפס בשם זהה.
במלחמת העולם השנייה נכבש האי במאי 1942 על ידי כוחות יפנים, ולאחר המלחמה הפך לחלק ממדינת אינדונזיה.
ראו גם

הומו פלורסיינסיס
האימפריה הפורטוגזית
האימפריה ההולנדית
הפארק הלאומי קומודו
הערות שוליים

↑  קו זה עובר בין קאלימאנתאן לסולאווסי ובין באלי ללומבוק
↑  Van Den Bergh, G. D. et al (2008) The youngest stegodon remains in Southeast Asia from the Late Pleistocene archaeological site Liang Bua, Flores, Indonesia.
Quaternary International.
Vol. 182(1), pp. 16–48;
doi:10.1016/j.quaint.2007.02.001
↑  Meijer, H. J. et al (2010) The fellowship of the hobbit: the fauna surrounding Homo floresiensis.
Journal of Biogeography.
Vol. 37(6), pp. 995-1006;
doi:10.1111/j.1365-2699.2010.02308.x
↑  https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC2748693/
↑  Sarah Clarke, Australia was 'hothouse' for killer lizards, ABC News, ‏2009-09-30 (באנגלית)
↑  Morwood, M. J. et al (2009) "Preface: research at Liang Bua, Flores, Indonesia"
Journal of Human Evolution. Vol 57(5), pp. 437–449, DOI:10.1016/j.jhevol.2009.07.003
↑  Morwood, M. J. et al (1998) Fission-track ages of stone tools and fossils on the east Indonesian island of Flores.
Nature.
Vol. 392, pp. 173-176;
doi:10.1038/32401
↑  Brumm, A. et al (2006) Early stone technology on Flores and its implications for Homo floresiensis.
Nature.
Vol. 441, pp. 624-628;
doi:10.1038/nature04618
↑  Brumm, A. et al (2010) Hominins on Flores, Indonesia, by one million years ago.
Nature.
Vol. 464(7289), pp. 748-752;
doi:10.1038/nature08844
↑  Gerrit D. van den Bergh et al (2016) Homo floresiensis-like fossils from the early Middle Pleistocene of Flores.
Nature.
Vol. 534, pp. 245–248;
doi:10.1038/nature17999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535913405171  GND: 4098001-7  NKC: ge994909  VIAF: 315129180   WorldCat (עם VIAF): 315129180
נדב תורג'מן

| --- | --- |

תא״ל נדב תורג'מן
 לידה:  ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלגת אג"ם בשייטת 13  מפקד פלגת הדרכה בשייטת 13  סגן מפקד שייטת 13  מפקד בה"ד חיל הים  ראש מספן כוח האדם  סגן מפקד מפקדת העומק
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
נדב תורג'מן הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים שתפקידו האחרון היה סגן-מפקד מפקדת העומק. קודם לכן שימש ראש מספן כוח האדם ומפקד בה"ד חיל הים.
ביוגרפיה

נדב תורג'מן התגייס לצה"ל, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת ויצא לקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות. בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות. לאחר מספר תפקידי פיקוד בהם אף הוענק לו מצטיין חיל הים ביום העצמאות ב-2007, שירת כמפקד פלגת הדרכה בשייטת 13 עד שנת 2016. לאחר מכן מונה לסגן-מפקד שייטת 13 בין השנים 2016–2017.
ביוני 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בה"ד חיל הים, הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2019. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ז אותו סיים כמצטיין מופת (2019–2020). ביולי 2020 מונה לראש מספן כוח האדם, ושימש בתפקיד עד ספטמבר 2021, אז הועלה לדרגת תא"ל ומונה לסגן-מפקד מפקדת העומק. נדב סיים את תפקידו ב-1 ביולי 2024, ופרש מצה"ל.
הערות שוליים

↑   רשימת המינויים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 17 בספטמבר 2018
↑  אביב פירסט, ‏סוף הדרך - אל"ם איתי סער מסיים 28 שנות שירות בצה"ל, באתר חיל הים הישראלי, 21 ביולי 2020
↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 7 ביוני 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כרמל (רכב קרבי משוריין)

כרמל (ראשי תיבות של כלי רק"ם מתקדם ליבשה) הוא רכב קרבי משוריין (רק"ם) הנמצא בפיתוח על ידי מפעל אלתא של התעשייה האווירית לישראל, בעקבות מיזם ישראלי, שהתחיל בעשור השני של המאה ה-21, לפיתוח טכנולוגיות שיהווה פריצת דרך טכנולוגית בתחום זה.
דגם כרמל
היסטוריה

לתוכנית כרמל קדמו מספר פרויקטים לבחינת אפשרויות ייצור של טנק המערכה הבא (MBT) של צה"ל. בתחילת המאה הוקם במפא"ת פרויקט "קרנפון", בו שותפו נציגים מצה"ל וכל התעשיות הביטחוניות הרלוונטיות. פרויקט זה הוחלף בפרויקט כלי"ע (כלי לחימה יבשתי עתידי) שהוחלף בפרויקט רקי"ע (רכב קרב יבשתי עתידי). מיזם הכרמל החל בשנת 2012 בהובלת תת-אלוף (מיל') דידי בן יואש במסגרת זרוע הפיתוח הטכנולוגי של משרד הביטחון, מפא"ת, בנפרד ממיזם מנת"ק, שבמסגרתו מפותח ומיוצר הרק"ם העכשווי של צה"ל (טנק המרכבה, נגמ"ש הנמ"ר והנגמ"ש הגלגלי איתן).
לפיתוח ראשוני נבחרו שלוש היצרניות העיקריות של אמצעי לחימה בישראל: אלביט מערכות, התעשייה האווירית ורפאל, שכל אחת מהן נדרשה לפתח מדגים טכנולוגיות שימחיש את הטכנולוגיות המוצעות על ידה ב"כרמל".
במאי 2017 הוצגה הדמיה של המיזם, ובאוגוסט 2019 הוצגו מדגימי טכנולוגיות על ידי כל אחת משלוש יצרניות אלה, כמימוש של כל אחת מהן למאפיינים של הרק"ם העתידי.
הטמעת הטכנולוגיות המפותחות עבור "כרמל" תתחיל ברק"ם הנוכחי של צה"ל וברק"ם הנמצא בשלבי פיתוח מתקדמים (כגון המרכבה ברק), ורק לאחר מכן יפותח כדגמים חדשים.
באוקטובר 2021 פורסם כי התעשייה האווירית לישראל נבחרה כקבלן ראשי לפיתוח טכנולוגיות עבור הכרמל.
דגמים מתוכננים

ה"כרמל" אמור להיות משפחה של כלי רכב משוריינים שתכלול מספר דגמים:
נגמ"ש לחימה / טנק קל נושא תותח
נגמ"ש (נושא גייסות משוריין)
רכב הנדסה קרבית
רכב C4ISTAR שתפקידו תקשוב, שליטה ופיקוד
מאפיינים ונתונים טכניים

האפיונים של ה"כרמל":
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
שריון מודולרי
חימוש: מקלע מקביל, מקלע כבד 0.5 ובדגם הלחימה גם תותח אוטומטי 30 מ"מ ומשגר טילי ספייק
הנעה היברידית
מערכות שליטה ובקרה דיגיטליות מתקדמות, כולל מסכי מגע שיציגו לצוות את תמונת שדה הקרב
מערכת ניהול קרב דיגיטלית מתקדמת המשתלב במערכת צבא יבשה דיגיטלי (צי"ד) של צה"ל
יכולת נהיגה אוטונומית
תפעול על ידי 2–3 אנשי צוות
משקל של פחות מ-40 טון
הערות שוליים

↑  עמיר רפפורט, ‏משהב"ט החל בפיתוח טנק העתיד, באתר "IsraelDefense‏", 23 ביולי 2012;
אורה קורן, איך ייראה רכב הקרב העתידי של צה"ל? התכנון יצא לדרך, באתר TheMarker‏, 24 ביולי 2012
↑  עמי רוחקס דומבה, "חשיפה: הדמיה של פרויקט כרמל", ישראל דיפנס, 18 במאי 2017
↑   התעשייה האווירית נבחרה על ידי משרד הביטחון כקבלן ראשי לפיתוח טכנולוגיות ה"כרמל", ערוץ התעשייה האווירית הרשמי ביוטיוב, 10 באוקטובר 2021
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
תמונה של פנים הכרמל (בדגם של התעשייה האווירית)
קלרה שומאן

| --- | --- |

קלרה שומאן 1853
 לידה:  13 בספטמבר 1819 לייפציג, ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  20 במאי 1896 (בגיל 76) פרנקפורט, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Clara Josephine Wieck 
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן של בון 
 מוקד פעילות:  ממלכת סקסוניה 
 סוגה:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  רוברט שומאן (12 בספטמבר 1840–29 ביולי 1856) 
 צאצאים:  יוג'יני שומאן, פרדיננד שומאן, Elise Schumann, Emil Schumann, מארי שומאן, פליקס שומאן, יולי שומאן, Ludwig Schumann 
 מספר צאצאים:  8 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קלרה שומאן (בגרמנית: Clara Schumann‏; 13 בספטמבר 1819 – 20 במאי 1896) הייתה פסנתרנית ומלחינה, רעייתו של רוברט שומאן ואם שמונת ילדיהם. בחייה ובשנים שאחרי מותה הוצגה דמותה כאם וכרעיה למופת שהקריבה את הקריירה שלה לטובת הקריירה של בעלה. בתקופת הרומנטיקה הגרמנית הייתה נערצת על רבים, ולכבודה הנפיקה גרמניה שטר של 100 מארק הכולל את דמות דיוקנה.
ביוגרפיה

קלרה ויק שומאן נולדה בלייפציג שבגרמניה. אביה, פרידריך ויק, מורה לנגינה בפסנתר בעל אופי נוקשה, נהג לשכתב את יומניה ולקבוע את סדר יומה. אמהּ, מריאנה טרומליץ, פסנתרנית מקצועית, לא יכלה לשאת את חייה במחיצת אביה השתלטן, והתגרשה ממנו. אחיה הבכור ריכרד נפטר ממחלה קשה.
בנעוריה למדה נגינה בפסנתר והלחנה ומגיל 13 נודעה כמלחינה מוערכת ופסנתרנית מחוננת שהרבתה להופיע עד לנישואיה לרוברט שומאן. רוברט, תלמיד ומעריץ של אביה, התאהב בקלרה, הצעירה ממנו ב-9 שנים, אך נדחה על ידי האב שהתנגד לנישואים וניסה למנעם. השניים נישאו ב-1840, מה שהביא לעצירת הקריירה שלה. ימיה ולילותיה הוקדשו לרוברט בעלה, לביתה ולמשפחתה: היא ניהלה את הקריירה של בעלה, ערכה, תיקנה וביצעה את יצירותיו, ילדה 8 ילדים, ובין כל אלה אף הספיקה להלחין כמה יצירות. בהופעות משותפות ברחבי גרמניה הפיצה את יצירותיו וזכתה להערצת הקהל.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, החלה להתדרדר בריאותו הנפשית של רוברט. קלרה החלה לפרנס את משפחתה והמשיכה במסע הופעות, עם רפרטואר עשיר ומגוון הכולל בנוסף ליצירותיו של רוברט גם ביצועים עשירים של מלחינים מוקדמים כבאך, מוצארט ובטהובן. רוברט אושפז ב-1854 בבית חולים לחולי נפש, בעקבות ניסיון התאבדות, ועל פי בקשתו מיעטה קלרה לבקרו.
לאחר מותו של רוברט שומאן, ב-1856, התמקדה בעיקר בהפצת המוזיקה שלו. היא נסעה ללונדון לתקופות ממושכות והמשיכה להופיע ברחבי גרמניה.
ב-1878 החלה ללמד כמורה לפסנתר בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, שם זכתה להערכה על תרומתה לשיפור הטכניקה של הנגינה המודרנית בפסנתר. היא הייתה האישה היחידה בפקולטה. תהילתה משכה סטודנטים מחו"ל, כולל בריטניה וארצות הברית. היא הכשירה רק תלמידים מתקדמים, בעיקר נשים צעירות, בעוד שתי בנותיה נתנו שיעורים למתחילים. בין 68 תלמידיה המוכרים שעשו קריירה מוזיקלית היו נטליה ג'נוטה (אנ'), פאני דייויס (אנ'), נאנט פאלק (פו'), אמינה גודווין (רו'), קרל פרידברג (אנ'), לאונרד בורוויק (אנ'), אילונה איבנשיץ (אנ'), אדלינה דה לארה (אנ'), מארי אולסון,מרי וורם (אנ') ולואיז אדולפה לה בו.
היא עבדה שם עד ל-1892, וכעבור 4 שנים, ב-20 במאי 1896, נפטרה, ונקברה בבית הקברות הישן בבון.
יצירתה

כשהתבגרה, חובותיה האחרות של קלרה מילאו את חייה, והיא לא מצאה די זמן כדי להלחין. היא כתבה: ״פעם האמנתי שניחנתי בכישרון יצירתי, אך ויתרתי על הרעיון הזה; אסור לאישה לחשוק בהלחנה - עוד לא הייתה אחת שהייתה מסוגלת לכך. האם עלי לצפות שאני אהיה האחת?״ רוברט שומאן ביטא אף הוא את דאגתו מההשפעה של מחויבותיה של קלרה על יצירתה:
התרבות הגרמנית שספגה לא ראתה בעין יפה אישה שהיא גם יוצרת. קלרה הבליטה את כישוריה בביצוע, אך הצניעה את כישורי הלחנתה, והספק יצירתה פחת באופן משמעותי בגיל 36. היא העדיפה להשאיר את היצירתיות לשני האישים הבולטים בחייה – בעלה רוברט וידידה ברהמס, יוצרים גאונים שאינם יכולים לשאת יוצר נוסף לצדם. בשלבים מאוחרים יותר בחייה השלימה יצירות מועטות בלבד, והן: Vorspiele, משנת 1895, וקדנצות שכתבה על שני קונצ'רטי מאת מוצרט ובטהובן. למרות זאת, הותירה אחריה יצירות שזכו להכרה בינלאומית, מהקונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, אופוס 7, ועד שלישיית הפסנתר, אופוס 17. מכלול יצירתה כולל גם קטעי פסנתר, שירים, קטעי מקהלה ושלוש רומנסות לכינור ופסנתר. את הרומנסות כתבה ב-1853, בהשראת יום ההולדת של בעלה רוברט, והקדישה אותן לידידה יוזף יואכים. יואכים ניגן אותן בפני גאורג החמישי, מלך הנובר, אשר כינה אותן ״אושר שמימי מופלא.״ העניין ביצירתה הולך וגובר עם השנים, ויצירותיה מבוצעות ומוקלטות יותר מבעבר.
קלרה הייתה העורכת המרכזית של יצירותיו של בעלה עבור המו"ל ברייטקופף והרטל, ובעבודה זו נעזרה בברהמס. יש הטוענים כי כמה מיצירותיו של רוברט שומאן נכתבו על ידה או לפחות בהשראתה ובתרומתה המכריעה. כך, למשל, נטען כי אחת הרומנסות שחיברה קלרה (מתוך שלוש רומנסות, אופוס 11) השפיעה על הרומנסה בפה דיאז מז'ור שחיבר רוברט שומאן (אופוס 28 ביצירתו). כמו כן, הסונטה שחיבר שומאן בפה דיאז מינור (אופוס 11 ביצירתו) טומנת בחובה התייחסויות מוזיקליות וחוץ-מוזיקליות רבות הן ליצירתה של קלרה והן לאהבתו אליה.
כמבצעת, נודעה קלרה בווירטואוזיות ובפרשנויותיה המבריקות ליצירות בעלה ומלחינים נוספים. שיתוף הפעולה שלה עם ברהמס הוליד את הביצוע המפורסם שלהם לסונטה לשני פסנתרים – עיבוד לחמישיית הפסנתר בפה-מינור, שכתב וערך ברהמס בכמה גרסאות.
חיים אישיים

בשנים הראשונות לנישואיה כתבה יומן יחד עם בעלה. בעלה גם חיבר למענה את החמישייה לפסנתר במי במול מז'ור שנכתבה ערב חתונתם ב-1840, ואת החלק הראשון מתוך הקונצ'רטו בלה מינור - הקונצ'רטו לפסנתר בן שלושה החלקים היחיד שכתב. היא ניסתה לשכנע אותו שלא להסתפק בכתיבת מוזיקה לפסנתר, אלא גם עבור תזמורת.
בספטמבר 1853 נפגשה לראשונה עם יוהנס ברהמס, שהגיע לביתה עם מכתב המלצה מהכנר יוזף יואכים. בעקבות מחלתו של רוברט שומאן התהדקו קשריה עם ברהמס במידה רבה. היא וברהמס שיתפו פעולה ביצירה מוזיקלית ובפרסום יצירותיו של שומאן. שומאן מת בשנת 1856, והקשר שלה עם ברהמס נמשך גם לאחר מותו. חוקרים מעריכים כי הקשר בין קלרה וברהמס היה אפלטוני, על אף שהיה רגשי וסוער.
ברהמס אמנם ניהל מספר רומנים אחרים בחייו, אך הוא לא נישא מעולם. לאחר מותו של שומאן, כתב ברהמס את הקונצ'רטו לפסנתר אופוס 15 ברה מינור, כנראה בהשראת יחסיו עם בני הזוג שומאן. דרכיהם של ברהמס וקלרה נפרדו, אך הם המשיכו לשמור על קשר והתכתבו במשך שנים רבות. כשנודע לו דבר מותה הגיע ממרחק 40 שעות נסיעה כדי להשתתף בהלווייתה.
גם הכנר יוזף יואכים נחשב ידיד קרוב שלה. הם הרבו לשתף פעולה, ויש הטוענים שניהלו קשר רומנטי.
הנצחתה

דמותה של קלרה שומאן הופיעה בסרטי קולנוע אחדים. בסרט "שיר האהבה" (Song of Love) משנת 1947 גילמה קתרין הפבורן את קלרה שומאן, פאול הנרייד גילם את רוברט שומאן ורוברט ווקר גילם את יוהנס ברהמס.
בשנת 1954 גילמה את דמותה לורטה יאנג בפרק בסדרת הדרמה "המופע של לורטה יאנג".
בשנת 2008 גילמה מרטינה גדק את דמותה בסרט "קלרה האהובה" (Geliebte Clara).
דיוקנה של קלרה שומאן הופיע על שטר של 100 מארק גרמני, שהיה בשימוש מתחילת 1989 ועד המעבר לאירו בתחילת 2002. בצדו האחורי של השטר מופיע הבניין הישן של קונסרבטוריון הוך, שבו לימדה. הבניין נהרס בהפצצה במלחמת העולם השנייה, ובבניין החדש של הקונסרבטוריון נקרא
האולם הראשי על שמה.
לקריאה נוספת

Nancy B. Reich, Clara Schumann: The Artist and the Woman, Cornell University Press, 2013.
EUGENIE SCHUMANN, MEMOIRS OF, EULENBURG BOOKS LONDON, 1985 בשפת המקור - ב-1925
Elfriede Jelinek, Clara S, musikalische Tragödie [Playwright], 1982.
Janice Galloway, Clara, Great Britain: Jonathan Cape, 2002.