הלימס של גרמאניה אינפריור
רקע היסטורי > התחלה ומערכות צבאיות התקפיות (50 לפנה"ס–16 לספירה)

הצבא הרומי הגיע לראשונה אל הריין, שהפך אחר כך לגבול הצבאי והפוליטי של האימפריה הרומית, תחת פיקודו של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה. בתוך אזור זה של גרמאניה התחתונה נוצר חלל מדיני, והוא היה כמעט ריק מאוכלוסייה בשל העובדה ששבט האבורונים שישב שם במקור הושמד על ידי קיסר בתגובה למרד האבורונים, והוא אוכלס מחדש על ידי התיישבותם של שבטי הטונגרים (אנ') והאובים. מדיניות יישוב מחדש מוצלחת התבצעה תחת מרקוס ויפסניוס אגריפה, מושל גאליה פעמיים (39–38 ו-20–19 לפנה"ס). תחת אגריפה קודם פיתוח התשתית באופן אינטנסיבי, במיוחד באמצעות הרחבת רשת הדרכים. לא ידוע האם כבר נשקלה בנקודת זמן זו מדיניות של התרחבות מזרחה, אך על רקע חציית גבולות מתמשכות באמצעות מעברי הריין הגרמניים, ייתכן מאוד שזה היה אפשרי.
המצב השתנה מהותית לכל המאוחר עם התבוסה שנחל המצביא הרומי מרקוס לוליוס (17–16 לפנה"ס) מידי כוח משותף של שבטים גרמאנים (הטנקטרים, הסיקמברים והאוסיפים), שחצו את הריין וחדרו עמוק לתוך גאליה. כתוצאה מתבוסה זו המכונה "קליידס לוליאנה (אנ')" הגיע אוגוסטוס באופן אישי לגאליה בשנת 16 לפני הספירה במטרה ליישב סוף סוף את "השאלה הגרמנית". הוא שהה באזור שלוש שנים, ולאחר שהביס את הרייטים והשקיט את האזור שבין הרי האלפים לדנובה, ופרס מחדש משנת 15 לפני הספירה את הצבא בגאליה. קו הריין איבד את אופיו ההגנתי למדי לשעבר והפך לבסיס פריסה התקפי נגד האזורים הגרמאניים ממזרח לנהר. הכוחות ששוחררו לאחר המערכה האלפינית הועברו לריין, ומחנות הלגיונרים הוקמו בניימכן (Ulpia Noviomagus Batavorum) ובקסאנטן (אנ') (Vetera). ההשערה, שהועלתה על ידי היסטוריונים בעבר, שהאוריינטציה ההתקפית יותר של המדיניות כלפי גרמניה בנקודת זמן זו הייתה מכוונת למעשה לכיבוש שטח גרמניה מהגדה המזרחית של הריין עד לאלבה, מוטלת בספק בספרות העכשווית.
כאשר אוגוסטוס חזר לרומא בשנת 13 לפני הספירה, הוא מסר את הפיקוד העליון לבנו החורג דרוסוס, שהתפרסם בשל מתקפה רחבת היקף נגד הטווטונים בשנים 12–9 לפני הספירה. דרוסוס הוביל בסך הכל ארבע מערכות צבאיות, כאשר הפעילויות העיקריות עברו לאזור שבט הצ'אטי (אנ') במהלך העימות. לאחר מותו המוקדם מנפילה מסוסו, נערכו מערכות צבאיות על ידי טיבריוס (9–6 לפני הספירה), לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בסביבות שנת 3 לפני הספירה), מרקוס ויניקיוס (אנ') (סביב תחילת הספירה הנוצרית) ומשנת 4 לספירה שוב על ידי טיבריוס.
אולם באביב שנת 6 לספירה היה צריך לעצור את המבצעים מכיוון שמרד בפרובינקיה פאנוניה המכונה "מלחמת באטו" (בלטינית: Bellum Batonianum) הפך את נוכחות המצביא וחלק מהלגיונות להכרחיים שם. יורשו כמושל, פובליוס קווינקטיליוס וארוס (7–9) היה מצביא מוכשר פחות, ובשנת 9 הוא הוביל לתבוסת קרב יער טויטובורג שבו חוסלו לחלוטין שלושה לגיונות. בתקופה שלאחר מכן פינו הרומאים את כל חיל המצב מהגדה המזרחית של הריין והפחיתו משמעותית את שאיפותיהם הטריטוריאליות כלפי גרמניה. תחת טיבריוס, שחזר בחזרה אל הריין, הייתה המטרה כעת הרחבה וגיבוש גבול הנהר. מספר הלגיונות בריין הוגדל משישה לשמונה.
לאחר שטיבריוס חזר לרומא בשנת 12, קיבל גרמאניקוס את הפיקוד על הריין בשנה שלאחר מכן. הוא הכין התקפות נוספות בגרמניה על הגדה המזרחית של הריין, אך תחילה נאלץ לדכא מרד של הלגיונות בשנת 14, כנגד טיבריוס יורשו של אוגוסטוס. אז החלו הגיחות המורכבות בקנה מידה גדול לתוך גרמאניה מגנה (החלק שממזרח לריין). כאן הוביל גרמאניקוס את האגף הדרומי של הצבא הרומי שפעל ממוגונטיאקום, בעוד שאולוס קקינה סוורוס (אנ') פיקד על קבוצת הצבא הצפוני שפעלה מווטרה.
לאחר שהמערכות הצבאיות היקרות לא הניבו את ההצלחה המיוחלת עד השנה 16, עצר טיבריוס את המתקפה והורה לגרמאניקוס לחזור לרומא.