stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית
היסטוריה > התקופה הביזנטית 451–1300 > הקשר הבולגרי. הסלאבית הכנסייתית כשפה ליטורגית

אחרי שנת 814 בעיקר מדרום לדנובה התחוללו רדיפות נגד הנוצרים מצד הסלאבים שעדיין היו פגנים.
אחרי התנצרות הצאר הבולגרי הראשון, בוריס, ב-864, במגע עם הכנסייה הבולגרית שהתארגנה בתמיכת הביזנטים, קרמה עור וגידים גם מצפון לדנובה כנסייה מסודרת וממושמעת יותר, בעלת צביון מזרחי, "אורתודוקסי". בדת ובמסורת שלה נשמרו גם אמונות ומנהגים בעלי אופי פגני עתיק.
במאות 11–14 מדרום לדנובה התקיימה כבר קודם לכן בישופות של ולאכים שאזור השפעתה כלל שטחים השייכים בימינו לבולגריה ולסרביה. בשנים 1185–1186 קמה בווליקו טרנובו שבבולגריה ארכיבישופות ולאכית-בולגרית במסגרת הקיסרות הוולאכית-בולגרית שבירתה בטרנובו.
הוולאכים, מדרום לדנובה, נקשרו מבחינה דתית למיטרופוליה של אוחריד, אחר כך לארכיבישופים של טרנובו ובשנים 1234–1393 לפטריארכיה בטרנובו.
ככל הנראה תחת שלטון הקיסרות הבולגרית שהתפשטה גם מצפון לדנובה, השפה הסלאבית הכנסייתית, הידועה גם כשפה הסלבונית הפכה לשפת הפולחן של הנצרות הרומנית מן המאה ה-10 ועד למאה ה-17.
ההשפעה היוונית והבולגרית על הנצרות באזור בולטת במונחים הרומנים לתפקידים ולהייררכיה הכנסייתית: mitropolit, (מטרופוליט, vlădică (בישוף - מ"וודליקה"- אדון, הסלבי), popă (כומר - מ"פאפאס" היווני, "פופ" הסלאבי), diacon דיאקון מיוונית, stareț (אב מנזר - מסלאבית - זקן), duhovnic (כומר מוודה - מסלאבית) וכו', גם מונחים הקשורים לעבודת הקודש - utrenie (שחרית),vecernie (ערְבית), post (צום), blagoslovenie (ברכה) spovedanie (וידוי), prohod (תפילות הלווייה), sfeștanie (הקידוש הקטן של המים), nedeie (חגיגה עממית - מ"נדליה" - יום ראשון) וכו', הם ממקור סלאבי. מונחים הקשורים לבית התפילה (schit - מנזר קטן מבודד - מילה יוונית), strana ספסלים בכנסייה או חדר הזמרים בכנסייה), clopot (פעמון), hram (חג הפטרון של כנסייה) ומונחים תאולוגיים - Maica Preacistă (האם הטהורה), duh (רוח), rai (גן עדן), iad (גיהנום), ושמות רבים של חגים הם רובם ממקור סלאבי.
היסטוריה > התקופה הביזנטית 451–1300 > בטרנסילבניה במאות 11–14. ההגמוניה הרומית-קתולית

כיבוש טרנסילבניה על ידי ההונגרים במאות 11–13 הביא להתחזקות הנצרות הרומית-קתולית שבשנת 1054 נפרדה מזו האורתודוקסית המזרחית. ברחבי טרנסילבניה קמו בישופויות קתוליות, כמו זו של מוריסנה (צ'נאד) (1038).
עם זאת, הנצרות האורתודוקסית שרדה. ב-1205 ציין האפיפיור אינוקנטיוס השלישי באיגרת אל הארכיבישוף ההונגרי של קאלוצ'ה את קיומה של בישופות אורתודוקסית "על אחוזות בני הקניאז באליה" - ייתכן בחבל ביהור או אולי באזור הונדוארה.
במאות 11–14 שרדו עדיין כמה מנזרים אורתודוקסים במוריסנה (בתחילת המאה ה-11), במסשן, בכפר מואיגרד-במחוז סלאז', בהודוש במחוז אראד, כמה כנסיות בנויות בסלע באזור סלאז' ובקאילה צ'יבולוי (קניון צ'יבו), במחוז אלבה.
בשנת 1204 הודיע המלך ההונגרי אימרה לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי שכמה מהכנסיות היווניות בממלכתו מטות ליפול בגלל הזנחה של הבישופים והנזירים עצמם.
בטרנסילבניה בנו הרומנים המקומיים כנסיות רבות מאבן, כמה מהן במחוז הונדאורה, כמו כנסיית דנסוש - ששוקמה במאה ה-13, כנסיות בסטריי-סנג'ורג'יו (מאה ה-12) עם ציורי קיר מהשנים 1313–1314, סטריי, סנטמריה אורליה, צ'טאטיה קולצולוי, גוראסאדה (מאה ה-13), אוסטרוב, סנפ, נוקשוארה, שטיאנה, לסניק, קריסצ'ור, ריביצה, מנזר פריסלופ (כולן מן המאה ה-14) ובחלקי טרנסילבניה אחרים - מנזר ראמץ - במחוז אלבה (מאה ה-14), זלאטנה ולופשה, כנסיית ניקולאיה הקדוש בסקיי ברשובולוי (מאה ה-15), ואד ופליאש במחוז קלוז' ורבות אחרות. כנסיות רומניות פעלו גם בחבל באנאט - בבזדין, פרטוש, ליפובה, סמלאק, סנג'ורג'ה, סרדישטיה מיקה, ואראדיה, מסיץ', ווילוביצה, קובין, זלאטיצה, קוסיץ', באזיאש, צ'יקלובה, אוגרדנה וקה, כולן מן המאות 14–15. בביהור קנזים רומנים הקימו את מנזר וייבוז (במאה 12–14), את הכנסיות סגישטה, רמטיה, טיליאגד (מאות 14–15). בחבל מרמורש ידוע על מנזר מיכאיל הקדוש בפרי, שבשנת 1391 עמד בחסות הפטריארכיה בקונסטנטינופול, כנסיות קוחיה, יאוד, ביסריקה אלבה, אפשה דה מיז'לוק, סאראסאו, ברסאנה וכו' (במאות 14–15). בכנסיות ומנזרים אלה שירתו פרוטופופים, כמרים ואגומנים.
מלכי הונגריה למשל לאיוש הגדול ב-1366 וזיגיסמונד מלוקסמבורג ב-1428.רדפו מדי פעם את הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בממלכתם,
היסטוריה > התקופה הביזנטית 451–1300 > בוולאכיה, דוברוג'ה ומולדובה במאות 11–13.מיטרופוליית אונגרו-ולאכיה

במאות 13–14 פעלו בדרום שטח רומניה של ימינו שתי אפרכיות בחסות הפטריארך מקונסטנטינופול. אחת מהן הייתה המיטרופוליה בוויצ'ינה, ייתכן איסקצ'ה של ימינו (בעבר הרחוק - נוביודינום), על הגדה הימנית של הדנובה. אולי זאת הייתה המשך לבישופות שפעלה פעם בגרוואן. המיטרופוליה בוויצ'ינה הייתה מופעלת על ידי יוונים.
מוסד זה המעיט את פעילותו עקב פשיטות הטטרים. המיטרופוליט האחרון מוויצ'ינה, יאקינטוס, הועבר על ידי שליט ולאכיה, ניקולאיה אלכסנדרו לכס המטירופוליה של אונגרו-ולאכיה, באישור הפטריארכיה בקונסטנטינופול.
אפרכיה שנייה בחסות ביזנטית הוקמה בסוורין בשנת 1370.
איגרת של האפיפיור גרגוריוס התשיעי מ-14 בנובמבר 1234 הזכירה "פסאודו-בישופים לפי פולחן היוונים" באזור עקומת הקרפטים, לא רחוק מהבישופות הקתולית הקומנית שקמה במולדובה. בלה הרביעי, מלך הונגריה בדיפלומה שהעניק ב-2 ביוני 1247 לאבירי המסדר של יוחנן הקדוש הזכיר את הישויות המדיניות של הוויבודים ליטובוי בחבל אולטניה, של סנסלאו על נהר ארג'ש, ושל יואן ופרקש בגדה הימנית של נהר אולט. התעודה הזכירה גם את קיומם של ארכיבישופים ובישופים שפעלו באזורים אלה, קרוב לוודאי ממוצא רומני.
במולדובה פעלו בימי הביניים המוקדמים כמרים אורתודוקסים בכירים באזורים שצוינו תחת השמות "ארץ הבולוחובנים", ה"ברלדניקים" ו"הברודניקים". בישוף בשם "קיריל הרומני" מוזכר בפשמישל בפולין.
היסטוריה > הכנסייה בנסיכויות הרומניות במאות ה-14–18 > ולאכיה

בשנת 1359 גייס נסיך ולאכיה, ניקולאיה אלכסנדרו, מחבל דוברוג'ה את המיטרופוליט יאקינטוס מוויצ'ינה כדי למנותו למיטרופוליט של "אונגרו-ואלכיה" עם המושב בקורטיה דה ארג'ש. הוא הוכר באותה שנה על ידי פטריארך קונסטנטינופול. בהמשך, מושב המיטרופוליט השתנה בהתאם לשינויי עיר הבירה של ולאכיה: החל משנת 1517 שכנה בטרגובישטה, אחר כך משנת 1668 בבוקרשט.
בהמשך הוקמו בישופויות נוספות ברחבי הנסיכות: למשל, רמניק ובוזאו בשנים 1502–1505.
מיטרופוליט אונגרו-ולאכיה היה חבר בסינוד הכנסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול. סמכותו כללה גם כמה שטחים מעבר להרים
(שנקראו ברומנית "פלאי" plai, plaiuri, עד לגבולות האזורים שבחסותם הדתית של המיטרופוליט של הליץ' והמנזר פרי).
שליטי ולאכיה הקימו מנזרים רבים והיו מעורבים בהתפתחות המוסדות הכנסייתיים והחינוך הכנסייתי. השליט מירצ'ה הזקן הקים את מנזר קוזיה, שבו קם בשנת 1392 בית ספר ראשון לקליגרפים ולמעתיקים מיסודו של הנזיר פילותיי (פילותאוס).
חיי המנזרים בוולאכיה אורגנו מחדש על ידי ניקודים הקדוש, נזיר מקדוני שייסד את המנזרים טיסמנה ווודיצה בחבל אולטניה.
הכנסייה מילאה גם תפקיד בייסוד הספרות בשפה הרומנית. הספר הראשון שהודפס בוולאכיה היה ה"ליטורגייר" - סדר תפילות - של הנזיר מקאריה (1508). השליט ניאגויה בסאראב, שהוכרז במאה ה-21 לקדוש של הכנסייה הרומנית, חנך בשנת 1517 את המנזר והכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש, בנוכחות הפטריארך תאוליפטוס של קונסטנטינופול.
בימי השליט ולאד המשפד (צפש), שנודע לימים כדגם לדמות "דרקולה", הוקם מנזר קומאנה, ובימי השליט ראדו שרבאן - מנזר צ'רניקה. בשנת 1658 קונסטנטין שרבאן הקים את כנסיית קונסטנטין והלנה בבוקרשט, שהפכה לקתדרלה הפטריארכית בבוקרשט.
השפה הרומנית הונהגה כשפת הפולחן בכנסייה הוולאכית על ידי השליט מאתיי בסאראב (1632–1654).
התנ"ך והברית החדשה תורגמו לרומנית בשנת 1688 על ידי צוות מלומדים מיוזמת השליט שרבאן קנטקוזינו. תרגום זה נודע כ"ביבליה מבוקרשט". הכנסייה אימצה את דמותו של שליט אחר, קונסטנטין ברנקוביאנו שמת יחד עם בניו מוות אכזרי מידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1714 והוכרז מאוחר יותר כקדוש מעונה של העם הרומני.
היסטוריה > הכנסייה בנסיכויות הרומניות במאות ה-14–18 > נסיכות מולדובה. המיטרופוליה שלה

בהתחלת המאה ה-14 הוקמה בחבל מולדובה הבישופות רומאן.
במולדובה התארגנה הכנסייה במיוחד תחת שלטונם של פטרו מושאט ושל אלכסנדרו הטוב.
בסביבות שנת 1370, בלחץ הפטריארך מקונסטנטינופול איפשר מלך פולין, קז'ימייז' השלישי את הקמתה בגליציה (חבל הליץ') של מיטרופוליה אורתודוקסית, שעם ציבור מאמיניה נמנו גם רומנים רבים באזור. במסגרת קשרי החסות והידידות עם פולין, בערך בין השנים 1371–1376 שלח השליט המולדובני פטרו מושאט אל המיטרופוליט אנטוניה של הליץ' שני נזירים על מנת שיוסמכו כארכיאראים. אלו היו יוסיף מושאט, שהיה מקורב למשפחת השליט, ומלטיה.
יוסיף מושאט הפך בהמשך למיטרופוליט הראשון של מולדובה, שמושבו היה בעיר סוצ'אבה. ב-26 ביולי 1401 בימי יורשו של פטרו, אלכסנדרו הטוב (1400–1432), הוכר רשמית מעמדו של המיטרופוליט יוסיף על ידי פטריארכיית קונסטנטינופול, בעקבות מאמצי שתדלנות של גריגורה צמבלק. אלכסנדרו הטוב חילק את מולדובה לשלוש דיוקסיות: סוצ'אבה, רדאוץ ורומן. בעת שלטונו קיבלה הנצרות האורתודוקסית מעמד של דת רשמית של המדינה. אלכסנדרו הטוב ייסד, בין השאר, את מנזר ביסטריצה. בשנים 1438–1439 שני נציגים של הכנסייה האורתודוקסית המולדובנית, דמיאן והבויאר ניאגויה, השתתפו בסינוד האחדות בפרארה-פירנצה.
בשנים 1457–1504 שלט במולדובה שטפן הגדול, שכונה מאוחר יותר "הגדול והקדוש". הוא הקים כנסיות ומנזרים רבים, מהן מפורסמים מאוד הם המנזרים פוטנה ווורונץ. האחרון הוא אחת מפניני האמנות הכנסייתית הרומנית. במולדובה קמו גם בתקופות מאוחרות יותר מנזרים חשובים, כמו מולדוביצה שנבנה בימי השליט פטרו רארש, סוצ'ביצה מיסודו של השליט גאורגה מובילה, ומנזר שלושת בכירי הכנסייה ביאשי (1639), שהוקם על ידי השליט וסילה לופו.
מנהיגי הכנסייה במולדובה - כמו המיטרופוליט ורלאאם (1632–1653) מחבר ספר ה"קזאניה" והמיטרופוליט דוסופטיי (1671–1674 ו-1675–1686) שכתב "ספר התהלים בחרוזים" (ברומנית) - תרמו, בדומה לעמיתיהם בוולאכיה, לתחילתה של השפה הספרותית הרומנית.
דוסופטיי חיבר בשנת 1679 גם את "ספר התפילות" הנוצרי אורתודוקסי הראשון ברומנית.
מושב המיטרופוליט עבר בשנת 1667 לבירת מולדובה החדשה, יאש.
השפה הרומנית הונהגה כשפת פולחן בימי השליט וסילה לופו (1634–1652). בעת שלטונו התכנסה ב-1642 ביאש ועידה פאן-אורתודוקסית שאימצה "אני מאמין אורתודוקסי" מיסודו של פטרו מובילה, שנועד לשמש לעצירת התפתשטות ההשפעה הקלוויניסטית הפרוסטנטיטית במולדובה.
היסטוריה > הכנסייה בנסיכויות הרומניות במאות ה-14–18 > טרנסילבניה ובאנאט. מיטרופוליה רומנית בתנאי דיכוי

ב-1370 קמה בגבול באנאט המיטרופוליה האורתודוקסית של סוורין, בעיר סוורין. הייתה זאת אפרכיה תחת חסות הפטריארך מקונסטנטינופול. אחרי שממלכת הונגריה השתלטה על האזור, מיטרופוליה זו ערקה ליישוב סטרהאיה, גם כן בוולאכיה.
ב-1376 תועד לראשונה בטרנסילבניה עצמה קיומו של ארכיבישוף אורתודוקסי, ושמו גלאסיה הקדוש מרמץ, שפעל במנזר רמץ שבמחוז אלבה של ימינו.
במאה ה-15 נודעה פעילותם של המיטרופוליטים יואן מקאפה בעיר הונדוארה ודניאיל ביישוב פליאק (Feleac).
בשנת 1544 נערך הקטכיזם הרומני מסיביו, הספר הראשון שהודפס ברומנית בטרנסילבניה. ספר זה אבד. לעומת זאת שרד הטטרא-אוונגליון הסלאבי-רומני שהודפס ברומנית גם כן בעיר סיביו.
תאולוגים אורתודוקסים רומנים

דומיטרו סטנילואיה (1903–1993) - תאולוג, מתרגם של ה"פילוקאליה" ברומנית
ארסניה בוקה (1910–1989) - נזיר, תאולוג ואומן,
ניקולאיה שטיינהרדט (1912–1985) - סופר והוגה דעות, אסיר פוליטי, יהודי מומר שהפך לנזיר נוצרי
איליה קליואפה (1912–1998) - ארכימנדריט, אב המנזר סיהסטריה
גאלא גאלאקטיון
מיטרופוליטים של אונגרו-ולאכיה (1365–1859)

יקינת - המאה ה-14
מקסים ברנקוביץ 1505–1508
מקאריה 1512–1521
אפתימיה הראשון 1561–1576
אפתימיה השני 1594–1602
דיוניסיה ראלי פלאולוג 1600
לוקה מקפריסין (קיפריוטול) 1602–1629
תאופיל 1636–1648
שטפאן 1648–1653; 1655–1668
איגנטיה סירב 1653–1662
פאודוסיֶה 1668–1672; 1679–1708
ורלאאם 1672–1679
אנטים האיברי (איביריאנו) 1708–1716, קדוש מעונה
מיטרופן 1716–1719
דניאל (דניאיל) 1719–1731
שטפאן השני 1731–1738
נאופיט מקרתים (קרטיאנו) 1738–1753
פילארט השני 1753–1760
גריגורה השני 1760–1787
קוסמה 1787–1792
פילארט השני 1792–1793
דוסיתיי פיליפילי 1793–1810
איגנטיה 1809–1826
נקטאריה 1813–1825
דיוניסיה לופו 1821–1831
גריגור הרביעי דסקל 1823–1834
נאופיט השני 1840–1850
ניפון 1850–1875 - החל מ-1865 מיטרופוליט של רומניה
מיטרופוליטים של רומניה (1865–1925)

ניפון (רוסאילה) 1865–1875
קאליניק (מיקלסקו) 1875–1886
יוסיף (גאורגיאן) 1886–1893; 1896–1909
גנאדיה (פטרסקו) 1893–1896
אתנאסיה (מירונסקו) 1909–1911
קונון (אראמסקו-דוניץ') 1912–1919
מירון קריסטיה 1919 – 4 בפברואר 1925
פטריארכים של רומניה - (החל משנת 1925)

מירון (קריסטיה) 4.2.1925 – 7.3.1939
ניקודים (מונטיאנו) 20.6.1939 – 27.2.1948
יוסטיניאן (מרינה) 24.5.1948 – 26.3.1977
יוסטין (מויססקו) 12.6.1977 – 31.7.1986
תאוקטיסט (ארפאשו) 16.11.1986 – 30.7.2007
דניאל (צ'ובוטיה) החל מ-30.9.2007
לקריאה נוספת > אחרים

Nicolae Iorga, Istoria Bisericii româneşti şi a vieţii religioase a românilor, Bucureşti, 2 vol. 1929, 1932 (ניקולאיה יורגה - תולדות הכנסייה הרומנית וחיי הדת של הרומנים)
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין ב-2011 ברומניה
↑  M.Bărbulescu 2012 עמ' 87
↑  אוסביוס מקיסריה, תולדות הכנסייה, ספר ג, 1-3
↑  2008 N.Djuvara עמ' 37
↑  M.Păcurariu Sfintii Martiri Epictet si Astion din Halmyris, CrestinOrtodox
↑  M.Păcurariu, 2008
↑  Vasile Muntean 2010 עמ' 22
↑  V.Muntean 2010 עמ' 27
↑  2008 N.Djuvara עמ' 39–40
1 2  2008 M.Păcurariu
↑  M.Păcurariu 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258614605171  GND: 1022718-0  ISNI: 0000 0001 2178 3153  LCCN: n80093394  NKC: kn20010710444  VIAF: 145984697   WorldCat (עם VIAF): 145984697 
מפת סקיתיה מינור - דובורוג'ה של היום, עם קולוניות וערים בתקופה הרומאית והביזנטית המוקדמת
קברם של ארבעה קדושים מעונים נוצרים ביישוב ניקוליצל בדוברוג'ה, כיום ברומניה. הקבר נבנה ככל הנראה בתחילת המאה החמישית
כנסיית האבן הרומנית בדנסוש, שנבנתה בערך בשנת 1280
מנזר קורטיה דה ארג'ש, נחנך ב-1517 על ידי השליט ניאגויה בסאראב
ה"ביבליה מבוקרשט" של שרבאן קנטקוזינו - תרגום התנ"ך והברית החדשה, 1688 - דפים 446–447, ספר משלי כ"ז, י"ד - ל, ל"ג, ברומנית בכתב קירילי
מנזר ניאמץ במולדובה
דוסופטיי, מיטרופוליט של מולדובה
כנסייה אורתודוקסית רומנית בנויה מעץ בסגנון גותי, נמצאת במוזיאון האיכר הרומני בבוקרשט.
הפטריארך מירון קריסטיה כראש ממשלת רומניה
יוסטיניאן מרינה, שכיהן כפטריארך רומניה בימי השלטון הקומוניסטי, בשנים 1948–1977, ציור קיר בכנסיית ספירידון הקדוש החדשה
דרך אריה לובה אליאב

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 על שם:  אריה לובה אליאב
 מיקום
 עיר:  תל אביב
 רובע:  6
 שכונה:  שרונה, הקריה
 קואורדינטות:  32°04′24″N 34°47′16″E﻿ / ﻿32.073472222222°N 34.787722222222°E﻿ / 32.073472222222; 34.787722222222
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תל אביב מוגדלת) דרך אריה לובה אליאב(למפת תל אביב רגילה) דרך אריה לובה אליאב(למפת גוש דן רגילה) דרך אריה לובה אליאב(למפת גוש דן מוגדלת) דרך אריה לובה אליאב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דרך אריה לובה אליאב היא דרך (מנהרה) מעגלית תת-קרקעית, ראשונה מסוגה בישראל, העוברת מתחת למתחם שרונה ואזור הקריה בתל אביב ובקרבת תחנת הרכבת השלום ומגדלי עזריאלי. הדרך נקראה על שם אריה לובה אליאב. הקטע הראשון, נפתח לתנועה ב-1 בדצמבר 2014, ואורכו הוא כ-350 מטרים. אורך הדרך כולה כיום הוא כ-1,500 מטר, רוחבה כ-12–15 מטרים, וגובהה כ-4.85 מטרים. מדובר בקטע שהכניסה אליו היא ברחוב קפלן, לכיוון מערב, והיציאה היא לכיוון מזרח באותו רחוב. קטע זה מאפשר כניסה לחניון קריית הממשלה.  הדרך מובילה ל-10 חניונים של בנייני מגורים ומשרדים, המכילים כ-10,000 מקומות חנייה. מתוכם ייועדו 30% לשימוש הציבור, והיתר לעובדים ולדיירים במגדלי המגורים. לדרך יש 4 כניסות ו-4 יציאות:
ברחוב קפלן (כניסה בצד הצפוני ויציאה מהצד הדרומי).
במנהרת דרך בגין (כניסה ויציאה).
ברחוב הארבעה (שני מקומות לכניסה ויציאה).
הערות שוליים

↑  אסף קמר, פחות עומס? הצצה ל"רחוב" התת-קרקעי ה-1, באתר ynet, 1 בדצמבר 2014
דובט גנהורה

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1982 (בת 42) חוף השנהב 
 מוקד פעילות:  חוף השנהב 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 סוגה:  מוזיקה אפריקאית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 www.dobetgnahore.com
 
דובט גנהורה
דובט גנהורה (באנגלית: Dobet Gnahoré; נולדה ב-17 ביוני 1982) היא זמרת מחוף השנהב ובתו של נגן כלי ההקשה בוני גנהורה (באנגלית: Boni Gnahoré). המוזיקה שהיא יוצרת, משלבת בין מגוון רחב של מנגינות ומקצבים אפריקאים, המועברים בצליל הדומה לג'אז. בעקבות מתיחות פוליטית וחברתית במולדתה, עברה לצרפת ב-1999. ב-2004, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Ano Neko. ב-2006, הייתה מועמדת על ידי רדיו 3 של ה-BBC לקבלת פרס למוזיקת עולם ובטקס פרסי הגראמי ה-52, זכתה בפרס ההופעה האורבנית/אלטרנטיבית הטובה ביותר, אותו חלקה עם India.Arie.
ביוגרפיה

דובט גנהורה נולדה בחוף השנהב. אביה הוא הפרקשניסט (נגן כלי הקשה) בוני גנהורה, ממקימי כפר האמנים קי-יי מבוק (Ki-Yi M'Bock) הממוקם ליד אביג'אן. זהו גם המקום בו דובט רכשה את החינוך המוזיקלי שלה.
בשנת 1996 הכירה את הגיטריסט הצרפתי קולין לרוש דה פלין (Colin Laroche de Feline), אשר ביקר בקי-יי מבוק. השניים התחתנו ובשנת 1999 עזבו לצרפת בעקבות המתחים הפוליטיים והחברתיים ששררו באותה תקופה באביג'אן.
קריירה

בשנת 1999 דובט הקימה עם קולין בעלה את הצמד המוזיקלי Ano Neko (קרי, "בוא ניצור ביחד") והצמד הופיעו ברחבי צרפת בשנים 1999-2000. ב-2001 הם חזרו לאביג'אן, שם הופיעו בפסטיבל MASA Off והקליטו שירים נוספים ובשנת 2002 חזרו לצרפת. ב-2003 העשייה המוזיקלית שלהם התמקדה בדובט והם צרפו להרכב שלהם זמר ליווי ונגן כלי הקשה. ב-2004 יצא אלבומה הראשון של דובט, “Ano Neko“, בהפקתו של Contre Jour. מאז היא הספיקה להוציא את האלבומים Na Afriki ב-2007, Djekpa La You ב-2010, Na Drê ב-2014 ובמאי 2018 צפוי לצאת אלבומה החמישי MIZIKI. 
בשנת 2005 הופיעה בישראל בפסטיבל מינטה למוזיקת עולם שהתקיים במרכז סוזן דלל בתל אביב בין התאריכים 30 ביוני- 2 ביולי.
ב-2006, הייתה מועמדת על ידי רדיו 3 של ה-BBC, לקבלת פרס למוזיקת עולם תחת הקטגוריה "האומן החדש הטוב היותר". בשנת 2010, בטקס פרסי הגראמי ה-52, היא זכתה בפרס ההופעה האורבנית/אלטרנטיבית הטובה ביותר, אותו חלקה עם India.Arie, עבור השיר “Pearls”.
סגנון ומוזיקה

המוזיקה של דובט משלבת בין מגוון רחב של מנגינות ומקצבים אפריקאים, המועברים בצליל הדומה לג'אז. היא שרה בצרפתית וב-7 שפות אפריקאיות שונות. הלהקה שלה מורכבת מזמרי רקע ונגנים צרפתים וטוניסאים המלווים את השירה שלה בגיטרה ובמגוון כלי הקשה וכלי נגינה אפריקאים מסורתיים כגון קלימבה (בשמו הנוסף, סנזה), באלאפון (קסילופון אפריקאי, באנגלית: Balafon) ותופי בונגו (באנגלית: Bongos).
לרוב שיריה של דובט עוסקים בנושאים חברתיים חשובים כמו מאבק הנשים בחברה האפריקאית, חשיבות המשפחה ואיידס. השירים שלה עוסקים לעיתים קרובות בילדים ובחוויית ההורות; בשיר "Télodé" היא מעודדת הורים לאפשר לילדיהם לצאת לעולם ולהביע את עצמם. בשיר "Khabone-n'Daw" היא מביעה עמדה נחרצת נגד גילוי עריות. בשיר "Djiguene" היא שרה על נשים מכל העולם אשר נלחמות על החופש שלהן ודואגות לסביבה ולמשפחה שלהן. כמו כן, רבים משיריה עוסקים בילדות שלה, בחיים בקהילת האומנים ובהוקרת תודה לאנשים שעזרו לה במהלך הדרך.ג'ון לסק מרדיו 3 של ה-BBC אמר שכאשר דובט מופיעה על הבמה היא "תוססת ואנרגטית", כמו כן הוא הוסיף ש"היא בורכה בקול עוצמתי ובכריזמה מדבקת."
דיסקוגרפיה > אלבומים

Ano Neko, 2004
Na Afriki, 2007
Djekpa La You, 2010
Na Drê, 2014
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Dobet Gnahoré, dobetgnahore, ‏28 במרץ 2018
1 2 3 4 5 6  DOBET GNAHORE (IVORY COAST), BBC, ‏28 במרץ 2018
1 2  Dobet Gnahore makes everything move, Chicago Tribun, ‏28 במרץ 2018
1 2 3 4  Dobet's Biography, cumbancha, ‏28 במרץ 2018
↑  פסטיבל מינטה, באתר מפה, ‏28 במרץ 2018
↑  DOBET GNAHORÉ, dakotacooks, ‏28 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15027831f (data)  GND: 107331426X  ISNI: 0000 0003 8594 749X  LCCN: no2005077912  MusicBrainz: 966e9735-f97c-40b8-b54c-9a9acf8d7c86  NKC: osa2010598484  SUDOC: 154074438  VIAF: 143567338   WorldCat (עם VIAF): 143567338
יוסף שיינין

| --- | --- |

הרב שיינין, ספטמבר 2009
 לידה:  1941 (בן 83 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 תפקידים נוספים:  רבה הראשי האשכנזי של אשדוד
 חיבוריו:  "הדר יוסף"
 
הרב יוסף שיינין (נולד בשנת 1940) הוא רבה הראשי האשכנזי של אשדוד.
ביוגרפיה

נולד לציפורה ולרב מנחם מנדל שיינין, תלמיד ישיבת חברון בעיר חברון ומשגיח רוחני בישיבת רחובות. למד בישיבת פוניבז'. נישא לעטרה הדסה, בתו של הרב דוד סלומון. בגיל צעיר התמנה לרבה של טירת כרמל, שם פתח ישיבה בהיקף מצומצם[דרוש מקור]. לאחר שרבה הראשון של אשדוד, הרב סיני אדלר עבר למבשרת ציון, מונה כרב ראשי, לצידו של הרב ישראל אליזרע, הרב הראשי הספרדי. עם פטירת הרב אליזרע, בשנת תשס"א, נותר הרב שיינין כרבה הראשי היחיד של העיר, עד מרץ 2010, אז נבחר הרב חיים פינטו לרבה הספרדי של העיר.
הרב שיינין משמש גם כראש כולל להוראה מורשת מנחם - אשדוד שהוקם לזכר אביו. לכולל שני סניפים, בבית כנסת אהל יעקב ובבית הכנסת לזכר נספי אגוז.
במהלך שנת תשפ"ב הוקם ברובע י"ב בעיר אשדוד, בית מוסדות מורשת מנחם, מבנה בן ארבע קומות בפינת הרחובות בני ברית שד' בן עמי, ובו כולל האברכים, שעבר מרובע ב'. ובית כנסת על עדתי לתושבי האזור. וכן מעונות יום של מוסדות מורשת מנחם, בשם 'צלילי הטף'.
ב-2009 סירב הרב שיינין להעניק תעודת כשרות בתנאים הרגילים לקונדיטוריה שבבעלות יהודייה משיחית בשל היותה מוגדרת בהלכה כמומרת. בג"ץ קבע שקביעת התנאים המחמירים לקבלת תעודת ההכשר (משגיח כשרות צמוד בכל שעות הפעילות המחזיק בידיו את המפתחות לעסק) נעשתה בחוסר סמכות ומשיקולים זרים וחייב את הרב להעניק תעודה, אך הוא סירב. בהמשך חייב בג"ץ את הרבנות הראשית לישראל להסמיך רב אחר שייתן הכשר לעסק.
ב-2010 נמנה הרב שיינין על חותמי מכתב הרבנים שאסרו על השכרת דירות לערבים.
אחיו, הרב נחום שיינין היה אב בית דין בתל אביב וכן דיין במינוי זמני בית הדין הרבני הגדול.
כתביו

הרב שיינין חיבר בשנת תשנ"ח את הספר "הדר יוסף" בנושאים שונים בש"ס, הכולל בין היתר התכתבות עם הרב יוסף שלום אלישיב בהלכות הנוגעות לפסולי חיתון. ובו הסכמות מגדולי הדור, זצ"ל ושליט"א.
בשנת תשפ"ב יצא לאור חלק שני הדר יוסף, עניינים בש"ס.
הערות שוליים

↑  תמר אבידר, המחבוא בארגז הכביסה, מעריב, 6 באוגוסט 1982.
↑  קובי נחשוני, בג"ץ: הרב לא נותן כשרות, הסמיכו רב אחר, באתר ynet, 21 בדצמבר 2009
↑  קובי נחשוני, 50 רבני ערים: לא להשכיר דירות לערבים, באתר ynet, 7 בדצמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521103905171  VIAF: 308282691   WorldCat (עם VIAF): 308282691
הפרעות באוקראינה (1918–1920)

ניצולי פוגרום שנערך ביהודי העיירה חודורקוב, הסמוכה לז'יטומיר, בקיץ 1919.
הפרעות באוקראינה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, הידועות כפרעות פֶּטְליוּרָה, היו סדרה של פוגרומים רחבי-היקף שהתחוללו נגד היהודים בשטח אוקראינה בין 1917 ל-1920, ובייחוד בשנת 1919, בעת המלחמה האמורה. בלמעלה מ-1,500 פוגרומים נפרדים שהתקיימו ב-1,300 מקומות יישוב שונים נטבחו לפחות 50,000 יהודים, והערכות המקסימום מתקרבות ל-200,000 הרוגים. רבבות עונו ונאנסו, ומאות אלפים נפצעו, איבדו קרובי משפחה ונמלטו אל מחוץ למדינה.
הפרעות נערכו על ידי כוחות צבא סדירים ובלתי-סדירים שהשתייכו, גם אם פעלו בחוסר-משמעת, לכל הצדדים הלוחמים בעימות: צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה, הצבא הלבן של אנטון דניקין, הצבא האדום הסובייטי, צבא פולין ועוד. חלקן נערכו ביוזמת האוכלוסייה האוקראינית המקומית.
המאורעות זוהו יותר מכל עם הרפובליקה העממית האוקראינית, שאנשיה היו אחראים למספר הגדול ביותר של פוגרומים והרוגים, וכינוים העברי נגזר משמו של מנהיגהּ, סימון פטליורה, שהיהודי שלום שוורצבארד התנקש בו בנקמה על הזוועות. ממשלת פטליורה הורתה בשעתו לעצור את הפרעות ולהעניש את מבצעיהן, אך הואשמה שבפועל עצמה עין לנוכח האנטישמיות הפרועה בצבאה. מידת אחריותה לטבח שנויה במחלוקת. הפוגרומים באוקראינה היו הקשים ומרובי-הקורבנות מכל הפרעות ביהודים שנערכו בעת מלחמת האזרחים בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר.
רקע

מאז התיישבות היהודים במספרים ניכרים באוקראינה במאה ה-16, עם התבססות שלטון פולין–ליטא באזור, הם שימשו כמין מעמד כלכלי מתווך בקרב האיכרות הסלאבית-מזרחית האורתודוקסית. הם היו יסוד עירוני – ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו 90% בעיירות ובערים; 90% מהאוקראינים, לעומתם, היו כפריים – של אוּמנים, חנוונים ומנהלנים. כל זה, יחד עם דתם הנפרדת, עשאם למוקד למרירות האוכלוסייה. בעתות חוסר-יציבות והתקוממות, בייחוד במרד חמלניצקי ב-1648 ומרד ההיידמקים ב-1768, נטבחו יהודים לאלפים.
לאחר חלוקת פולין בשלהי המאה ה-18 נטלה האימפריה הרוסית את חלק הארי של שטחי פולין, והיהודים המקומיים הוגבלו לתחום המושב. מצבם הורע עקב ניסיונות הממשל המרכזי לשנות את המבנה הכלכלי-מקצועי המסורתי ונקיטת אפליה והגבלות שיטתית נגדם. למרות עוינות השלטון, שבדרגיו הגבוהים ביותר התפשטה האמונה כי קיימת קנוניה יהודית עולמית נגד רוסיה, והסתה אנטי-יהודית מסיבית, אלימות הייתה נדירה עד סוף המאה ה-19. אז פרצו פוגרומים באוקראינה כחלק מגלי פרעות שעברו על המדינה כולה, בתמיכה חלקית של הרשויות. הגל הראשון היה הסופות בנגב של 1881–1882, שלוּו בהרס אדיר של רכוש אך עלו בחייהם של עשרות הרוגים בלבד; הגל השני, הרחב בהרבה, התחולל בין 1903 ל-1906, ובו נטבחו ברחבי רוסיה אלפי יהודים. גם בגליציה המזרחית, שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, הלך והתחדד המתח בין יהודים, פולנים ואוקראינים, על רקע התחזקות תנועותיהם הלאומיות. למן 1898 התחוללו מספר התפרצויות אלימות נגד היהודים בחבל.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בישר רעות ליהודים בשטח אוקראינה. ההיסטוריון אולג בודניצקי הצביע על מקרי רצח ואלימות כלפיהם שהחלו להתרחש ספונטנית ב-1914, עם היחלשות הסדר החברתי והשתררות אווירת החירום, עוד לפני שניתן לכך עידוד מהרשויות. הוא ראה כבר בכך את תחילתה של מגמה שעתידה הייתה להגיע לכדי התלקחות ב-1919. יותר מחצי מיליון יהודים גורשו מאזורי החזית על ידי הרוסים בתחילת המלחמה (יחד עם גורמים חשודים אחרים, בעיקר 200,000 גרמנים אתניים וגם צוענים ופולנים רבים) מחשד שישמשו גיס חמישי; במהלך הגירוש נפלו רבים קורבן לשוד ולרצח. ב-1915 הסיגו מעצמות המרכז את צבא הצאר והשתלטו על החבלים המערביים של האימפריה, ובכללם אוקראינה. הכובשים הביאו באחת מודרניזציה לפלכים הנחשלים, רדו באוכלוסייה כדי לנצל את כיבושיהם ביעילות מקסימלית, ועודדו תנועות לאומיות מקומיות, שאותן שיסו זו בזו בשיטת הפרד ומשול. השלטון הקולוניאלי-למעשה גרם לזעזוע חברתי אדיר ולהלם תרבותי שמוטט את המסורות ואת אורח החיים הסטטי של האיכרים, ובכלל זה את ערכי המוסר שלהם. עדויות רבות הצביעו על כך שצעירים, שחלק משמעותי מעיצובם התרחש באווירה זו, נטו הרבה יותר לרדיקליזם פוליטי ולאלימות.