stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
30 בינואר
נולדו

59 לפנה"ס – ליוויה, אשתו השלישית של הקיסר אוגוסטוס (נפטרה ב-29)
1617 – אייזק דה פורתאו, מוסקטר מגסקוניה בצרפת של המאה ה-17 (נפטר ב-1712)
1697 – יוהאן יואכים קוונץ, חלילן, בונה חלילים ומלחין גרמני (נפטר ב-1773)
1841 – פליקס פור, נשיא צרפת במהלך פרשת דרייפוס (נפטר ב-1899)
1852 – יון לוקה קאראג'אלה, סופר, משורר ומחזאי רומני (נפטר ב-1912)
1882 – פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית (נפטר ב-1945)
1893 – יצחק מאיר לוין, יו"ר אגודת ישראל ושר הסעד הראשון של ישראל (נפטר ב-1971)
1894 – בוריס השלישי, מלך בולגריה (נפטר ב-1943)
1895 – מריאנה גולץ, מתנגדת לנאצים וחסידת אומות עולם מאוסטריה (הוצאה להורג ב-1943)
1908 – זלמן לביוש, שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי (נפטר ב-1988)
1912 – ברברה טוכמן, היסטוריונית וסופרת אמריקאית (נפטרה ב-1989)
1918 – אריה להולה, מחלוצי הקולנוע הישראלי (נפטר ב-1968)
1924 – לויד אלכסנדר, סופר אמריקאי (נפטר ב-2007)
1924 – טוביה ריבנר, משורר ישראלי, חתן פרס ישראל לשירה עברית (נפטר ב-2019)
1925 – דאגלס אנגלברט, ממציא אמריקאי (נפטר ב-2013)
1927 – אולוף פלמה, מדינאי שוודי (נרצח ב-1986)
1927 – אלה גולדשטיין, פסנתרנית ארצישראלית (נפטרה ב-1997)
1929 – דוד הגואל, תת-אלוף בצה"ל, שכיהן כמפקד אזור יהודה ושומרון (נפטר ב-2019)
1929 – איסאמו אקאסאקי, מהנדס ופיזיקאי יפני, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-2021)
1929 – ז'קלין ואן מרסן, כורכת הולנדית (נפטרה ב-2025)
1930 – ג'ין הקמן, שחקן קולנוע אמריקאי (נפטר ב-2025)
1931 – ידידיה בארי, פעיל אצ"ל וחבר הכנסת מטעם הליכוד (נפטר ב-2004)
1934 – אשר פרס, פיזיקאי ישראלי (נפטר ב-2005)
1937 – בוריס ספאסקי, אלוף עולם בשחמט (נפטר ב-2025)
1937 – ואנסה רדגרייב, שחקנית בריטית
1937 – אילן דר, שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי
1938 – מיכאל בר-זוהר, סופר, היסטוריון וחבר הכנסת מטעם המערך
1938 – אסלאם קרימוב, נשיאה הראשון של אוזבקיסטן (נפטר ב-2016)
1939 – חילברטו רודריגס אורחואלה, איל סמים קולומביאני, אחד ממנהיגי קרטל קאלי, קרטל הסמים מהגדולים בעולם שפעל בעיר קאלי (נפטר ב-2022)
1941 – דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית
1942 – מרטי באלין, זמר אמריקאי, חבר בלהקת ג'פרסון איירפליין (נפטר ב-2018)
1944 – לין הארל, צ'לן אמריקאי (נפטר ב-2020)
1945 – יורם לס, פרופסור לרפואה וחבר הכנסת מטעם העבודה
1945 – מאיר דגן, אלוף בצה"ל וראש המוסד (נפטר ב-2016)
1951 – פיל קולינס, מוזיקאי בריטי
1962 – עבדאללה השני, מלך ירדן
1968 – פליפה השישי, מלך ספרד
1971 – אסף אמדורסקי, זמר ישראלי
1972 – ניר דבורי, עיתונאי
1974 – כריסטיאן בייל, שחקן בריטי
1974 – נג'ואן גרייב, כדורגלן עבר ערבי-ישראלי
1981 – דימיטאר ברבאטוב, כדורגלן בולגרי
1981 – פיטר קראוץ', כדורגלן אנגלי
1986 – רות רסיוק, שחקנית, זמרת ונגנית חלילית ישראלית
1989 – ג'אקומו ניצולו, רוכב אופני כביש איטלקי
1990 – אייזה גונזלס, שחקנית וזמרת מקסיקנית
1994 – לידור אדרי, שחקנית ישראלית
2001 – ניקול זליקמן, מתעמלת אמנותית ישראלית
נפטרו

680 – בלדכילדיס, אשתו של כלוביס השני (נולדה ב-626)
1384 – לואי השני, רוזן פלנדריה (נולד ב-1330)
1649 – צ'ארלס הראשון מלך אנגליה (הוצא להורג) (נולד ב-1600)
1889 – רודולף נסיך אוסטריה (נולד ב-1858)
1933 – ג'ון גולסוורתי, סופר ומחזאי בריטי, חתן פרס נובל לספרות (נולד ב-1867)
1948 – אורוויל רייט, מחלוצי התעופה (נולד ב-1871)
1948 – מוהנדס קרמצ'נד גנדי, מנהיגה של הודו (נולד ב-1869)
1951 – פרדיננד פורשה, מהנדס כלי רכב גרמני (נולד ב-1875)
1958 – איסר בארי, ראש הש"י וראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל (נולד ב-1901)
1961 – דורותי תומפסון, עיתונאית ושדרנית רדיו אמריקאית (נולדה ב-1893)
1974 – מאיר מרגלית, שחקן תיאטרון "האהל". מגדולי שחקני הבמה בארץ בתקופת היישוב ובימי המדינה (נולד ב-1906)
1983 – אלן גורדון קנינגהם, קצין בריטי, אחרון הנציבים העליונים בארץ ישראל (נולד ב-1887)
1991 – ג'ון ברדין, פיזיקאי אמריקאי, האדם היחיד שזכה בשני פרסי נובל לפיזיקה (נולד ב-1908)
1995 – צבי פרנקל, אדריכל ישראלי (נולד ב-1908)
1995 – ג'רלד דארל, חוקר טבע (נולד ב-1925)
2007 – סידני שלדון, סופר ותסריטאי יהודי (נולד ב-1917)
2011 – ג'ון בארי, מלחין בריטי (נולד ב-1933)
2015 – ז'ליו ז'לב, פוליטיקאי וסופר בולגרי (נולד ב-1935)
2016 – פרנסיסקו פלורס, נשיאה של אל סלוודור בשנים 1999–2004 (נולד ב-1959)
2018 – מארק סאלינג, שחקן ומוזיקאי אמריקאי, אשר היה מוכר בעיקר מדמותו של נח "פאק" פאקרמן, שאותה גילם בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית glee (נולד ב-1982)
2019 – חנוך אריאל, שופט ישראלי (נולד ב-1929)
2019 – ירון אזרחי, פרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים (נולד ב-1940)
2021 – פרידל טלר-בלום, זמרת סופרן ואופרה ישראלית-אמריקאית (נולדה ב-1932)
2022 – לאוניד קוראבליוב, שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי סובייטי (נולד ב-1936)
2022 – דן גבתון, מומחה למדיניות ולמשפט של החינוך, ראש החוג למדיניות ומינהל בחינוך, בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב (נולד ב-1960)
2023 – בובי האל, שחקן הוקי קרח קנדי (נולד ב-1939)
2024 – צ'יטה ריברה, שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית (נולדה ב-1933)
2025 – מריאן פיית'פול, זמרת בריטית (נולדה ב-1946)
2025 – בני שנון, פרופסור לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטה העברית בירושלים (נולד ב-1948)
חגים ואירועים החלים ביום זה

הודו – יום הקדוש המעונה
29 בינואר – 31 בינואר
ינואר
לוח אירועים שנתי
ליוויה
פרנקלין דלאנו רוזוולט
דיק צ'ייני
עבדאללה השני
הוצאותו להורג של צ'ארלס הראשון
ג'רלד דארל
הולנד באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד הולנד
 רשת שידור:  NTS (1956-1969) NOS (1970-2009) TROS (2010–2013)  AVROTROS (2014-)‎
 השתתפות ראשונה:  שווייץ לוגאנו, 1956
 זכיות:  גרמניה פרנקפורט, 1957 צרפת קאן, 1959 ספרד מדריד, 1969 שוודיה סטוקהולם, 1975 ישראל תל אביב-יפו, 2019
 השתתפויות:  64
 היעדרויות:  4
 אירוח האירוויזיון:  הולנד הילברסום, 1958 הולנד אמסטרדם, 1970 הולנד האג, 1976 הולנד האג, 1980 הולנד רוטרדם, 2021 
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמה, 2024
הולנד השתתפה בתחרות האירוויזיון כ-64 פעמים החל מהצטרפותה לראשונה ב-1956 והיא נמנית בין שבע מדינות מייסדות התחרות כאשר רק בלגיה, בריטניה, צרפת וגרמניה השתתפו בתחרות יותר פעמים. הולנד נעדרה מהתחרות ארבע פעמים ב-1985, 1991, 1995 ו-2002, ניצחה חמש פעמים ב-1957, 1959, 1969, 1975 ו-2019 ואירחה את התחרות חמש פעמים ב-1958, 1970, 1976, 1980 ו-2021. לאור כל ניצחונותיה, יחד עם לוקסמבורג, בריטניה וצרפת, הולנד מדורגת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות.
לאחר החלת שלב חצאי-הגמר ב-2004, הולנד כשלה לעלות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר כשמונה שנים ברציפות בין השנים 2005-2012, אך הצליחה לעלות לגמר התחרות תשע פעמים ב-2004, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2021 ו-2022.
הישגים

הולנד השתתפה בתחרות 64 פעמים כאשר עשתה את הופעת הבכורה בתחרות הראשונה ב-1956 כחלק משבע מדינות מייסדות התחרות: חמש פעמים מתוכן הולנד ניצחה בתחרות, ונכון ל-2025, היא נמצאת במקום השלישי בטבלת הניצחונות בכל הזמנים של התחרות יחד עם לוקסמבורג, צרפת ובריטניה, כשלפניהן נמצאות אירלנד ושוודיה, שיאניות הזכיות עם 7 זכיות כל אחת. הולנד ניצחה בתחרות חמש פעמים בתולדותיה ועל כן היא אחת מעשר המדינות המצליחות ביותר בתחרות: היא ניצחה בפעם הראשונה ב-1957 עם השיר "Net als toen" שבוצע על ידי קורי ברוקן, אשר שימשה כנציגתה של הולנד פעמיים נוספות: ב-1956 כאשר התוצאות של המדינות המשתתפות בתחרות לא ידועות מלבד המדינות המנצחת ו-1958 בו הגיעה למקום האחרון. נכון ל-2025, ברוקן היא המקרה היחיד בתולדות התחרות שאמן מסיים את גמר התחרות גם במקום הראשון וגם במקום האחרון. בפעם השנייה ב-1959 עם השיר "Een beetje" שבוצע על ידי טדי סחולטן, בפעם השלישית ב-1969 עם השיר "De troubadour" שבוצע על ידי לני קור, אולם באותה שנה ניצחו שלוש מדינות נוספות: בריטניה, ספרד וצרפת מאחר שלא היה חוק שובר שוויון, בפעם הרביעית ב-1975 עם השיר "Ding-a-dong" שבוצע על ידי להקת "טיץ'-אין" ובפעם החמישית ב-2019 עם השיר "Arcade" שבוצע על ידי דאנקן לורנס. התוצאה הטובה ביותר של הולנד בתחרות מלבד המקום הראשון היא המקום השני, אליו הגיעה רק פעם אחת בתולדותיה ב-2014 עם השיר "Calm After The Storm" של להקת "The Common Linnets". הודות להישגה ב-2014, הולנד חדלה להיות אחת המדינות שניצחו אך מעולם לא הגיעו למקום השני בתחרות. הולנד הגיעה פעם אחת בתולדותיה למקום השלישי ב-1974, פעמיים למקום הרביעי ב-1972 ו-1998 ופעמיים למקום החמישי ב-1980 ו-1987.
הולנד הגיעה חמש פעמים בתולדותיה למקום האחרון בתחרות (4 פעמים בגמר ופעם אחת בחצי-הגמר) כאשר פעמיים מתוכן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בגמר התחרות. המקום הגרוע ביותר של הולנד בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-23, אליו היא הגיעה פעמיים בתולדותיה: בפעם הראשונה ב-1994 עם השיר "Waar is de zon?" של וילקה אלברטי ובפעם השנייה בעת אירוח התחרות ב-2021 עם השיר "Birth of a New Age" של ז'אנגו מקרוי.
ניתן לסכם את הישגיה של הולנד בתחרות כמעורבים: מראשית ימיה בתחרות ועד אמצע שנות ה-70 היא רשמה ארבעה ניצחונות בתחרות וניצחון נוסף ב-2019 ועל כן היא נחשבת לאחת מעשר המדינות המצליחות ביותר בתחרות, אך גם סיימה לא מעט פעמים במקומות האחרונים בתחרות. מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004 הולנד עלתה לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר שבע פעמים בלבד ב-2004, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018 ו-2019 ולא הצליחה לעלות לגמר התחרות שמונה שנים ברציפות מ-2005 עד 2012. ב-2015 הולנד שוב כשלה לעלות לגמר התחרות. בסך הכל, הולנד כשלה להעלות לגמר התחרות כ-9 פעמים בתולדותיה. אנוק, אשר נבחרה כנציגתה של הולנד ב-2013, הייתה הראשונה אשר הצליחה לעלות לגמר משלב חצאי-הגמר לראשונה מ-2004 וסיימה את גמר התחרות במקום התשיעי. שנה לאחר מכן, ב-2014, הולנד סיימה במקום הראשון בחצי-הגמר ובמקום השני בגמר התחרות. ב-2019 נבחר כנציגה של הולנד דאנקן לורנס עם השיר "Arcade". השיר סומן עם יציאתו כמועמד לניצחון באירוויזיון 2019. בגמר התחרות סיימה הולנד במקום הראשון עם 492 נקודות. ניצחונה של הולנד ב-2019 התרחש אחר ארבעים וארבע שנים בהן לא ניצחה בתחרות.
הולנד פתחה את ערב התחרות 6 פעמים בתולדותיה, ב-1956, 1965, 1967, 1970, 1975 ו-2001, יותר מכל מדינה אחרת בתחרות.
הישגים > אירוח התחרות

הולנד אירחה את התחרות בשטחה כ-5 פעמים בתולדותיה: ב-1958, 1970, 1976, 1980 ו-2021. שלוש הפעמים הראשונות היו לאחר שניצחה בתחרות, התחרות ב-1980 התקיימה בהולנד כי ישראל, אשר ניצחה אשתקד, סירבה לארגן את התחרות בפעם השנייה ברציפות עקב בעיות כלכליות וב-2021 התחרות התקיימה שנתיים לאחר ניצחונה בתחרות משום שהתחרות ב-2020 התבטלה עקב מגפת הקורונה.
התחרות ב-1969 הסתיימה בניצחונן של ארבע מדינות, ולכן נערכה הגרלה לקבוע מי תהיה המדינה המארחת מבין ארבע המדינות המנצחות של השנה הקודמת, ונקבע כי הולנד תארח את התחרות ב-1970. פינלנד, נורווגיה, שוודיה, פורטוגל ואוסטריה, החליטו להחרים את התחרות באותה שנה בשל תוצאת התחרות שנה קודם לכן ושיטת הצבעת המדינות שלדעתן הייתה צריכה להשתנות. לאור החרמתן של מדינות רבות את התחרות, השתתפו בתחרות רק שתים עשרה מדינות. בשל מספר המדינות המועט, המפיקים והמארגנים בהולנד נאלצו למתוח את קטעי הפתיחה וקטעי הקישור והדבר נעשה באמצעות סרטונים קצרים אשר שודרו בין השירים. הרעיון של קטעי הקישור נחל הצלחה ושיטת סרטוני המעבר שבה כמעט בכל שנה. שיטת סרטוני המעבר אשר יצרו המפיקים בהולנד יצרה בפעם הראשונה יתרון ניכר לצופי הטלוויזיה על פני מאזיני הרדיו. סרטוני המעבר נקראו במשך השנים בכינוי "גלויות", כיוון שהן מציגות את נופי המדינה המארחת או כל מאפיין הקשור למדינה שתעלה על הבמה בסופן.
ב-1980, לאחר סירוב ישראל לארח את התחרות, הולנד לקחה על עצמה את מלאכת אירוח התחרות במקומה, לאחר שרשות השידור הספרדית סירבה לקחת אחריות על אירוח התחרות (ספרד הגיעה למקום השני ב-1979) ורשות השידור הבריטית סירבה לבקשת איגוד השידור האירופי לארח את התחרות בשטחה מכיוון שאירחה את התחרות כשלוש פעמים בשמונה השנים הקודמות. התחרות ב-1980 הייתה הפעם האחרונה בה התחרות לא התקיימה במדינה המנצחת של השנה הקודמת והפעם האחרונה בה הולנד אירחה את התחרות. לתחרות ב-1980, היו קווי דמיון ומוטיבים חוזרים רבים לתחרות שנערכה בהולנד כארבע שנים קודם, ב-1976. בשל השימוש במוטיבים מהתחרות הקודמת שהתקיימה בהולנד, רשות השידור בהולנד הוציאה סכום קטן יחסית על אירוח התחרות. כמו כן, למעט בשלב הצבעת המדינות, מנחת התחרות, מרלוס פלויטסמה, לא הנחתה את התחרות באנגלית או בצרפתית, מה שאומר שהתחרות כולה התנהלה בהולנדית. באופן דומה למקרה עם ישראל, גם הולנד סירבה לארח את התחרות כשהייתה אמורה להתקיים בשטחה ב-1960, משום שאירחה את התחרות שנתיים קודם. באותה שנה, בריטניה הסכימה לארח את התחרות במקום הולנד.
הולנד, יחד עם בריטניה וגרמניה, הן שלוש המדינות היחידות אשר אירחו את התחרות בארצן מבלי שניצחו בתחרות בשנה הקודמת.
לאחר שאסטוניה ניצחה בתחרות ב-2001, היא אמרה שאין בידיה את האמצעים הכספיים הדרושים על מנת לארח את התחרות ב-2002. לאחר הצהרתה של אסטוניה, הולנד הביעה רצון לארח את התחרות בשטחה במקום אסטוניה. בסופו של עניין, התחרות התקיימה באסטוניה והולנד עצמה לא הורשתה להשתתף בתחרות בשל הישג נמוך בשנה הקודמת.
בעקבות ניצחונה בתחרות ב-2019, הולנד הייתה צפויה לארח את התחרות בפעם החמישית בשטחה. טרם ניצחונה ולאחריו כבר הוגשו הצעות למקומות בהן תארח את התחרות ולבסוף נבחרה רוטרדם, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל, אבל בסוף המשדר אירוויזיון: Europe Shine a Light, שהתקיים באותו יום שהיה אמור להתקיים גמר אירוויזיון 2020 נודע כי רוטרדם תארח את התחרות ב-2021.
הישגים > שפה

מתוך 63 פעמים בהן הולנד השתתפה בתחרות, כ-39 פעמים היא שלחה לתחרות שיר בהולנדית, כ-20 פעמים היא שלחה שיר באנגלית וב-2006 היא שלחה שיר שמקצתו באנגלית ומקצתו בשפה מלאכותית. בשנים הראשונות של התחרות, לא היו חוקים מסודרים לגבי שימוש בשפות, אך ב-1966, החליט איגוד השידור האירופי להכניס לתחרות את "חוק השפה", כלומר, שכל מדינה מחויבת לשיר בשפה הרשמית במדינה כאשר חוק השפה בוטל לתקופה קצרה, בין 1973-1976. שלושת ניצחונותיה הראשונים של הולנד בתחרות היו עם שיר בהולנדית ושני ניצחונותיה האחרונים באנגלית. "חוק השפה" בוטל סופית ב-1999, וכל שיריה של הולנד בתחרות מאותה שנה היו באנגלית, למעט כאמור, ב-2006 כאשר הולנד שלחה שיר שמקצתו בשפה מלאכותית וב-2010 וב-2022 שלחה שירים בהולנדית.
הישגים > הצבעות

בדומה למדינות מערב אירופה, להולנד אין מדינות שכנות אשר נוהגות להעניק לה נקודות רבות בתחרות, אך בלגיה, שכנתה, וישראל, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות. גם הולנד העניקה לישראל את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1978 ו-1983 ולבלגיה את מספר הנקודות הרב ביותר ב-1977, 2013 ו-2015. מאידך, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, הולנד נוהגת להעניק נקודות רבות לטורקיה ולארמניה. הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנם הרבה טורקים וארמנים בהולנד. כך, למשל, בין השנים 2003-2007, הולנד העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ולארמניה היא העניקה מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות ב-2008 ו-2010. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, רומניה ומולדובה, סרביה ומונטנגרו, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
הישגים > פסטיבל השירים הלאומי

פסטיבל השירים הלאומי (בהולנדית: Nationaal Songfestival) הוא התחרות הרשמית בהולנד לבחירת הנציג לתחרות האירוויזיון. הפסטיבל הראשון התקיים ב-1956 כאשר שבע המדינות המייסדות של התחרות חויבו על ידי איגוד השידור האירופי לבחור שיר לתחרות הראשונה תוך ארגון תחרות לאומית. באותה שנה, ניצחו בפסטיבל שתי הנציגות הראשונות של הולנד בתחרות, קורי ברוקן ויטי פרל, שהיא גם האמנית הראשונה שהופיעה על במת התחרות, הופיעה עם השיר "De vogels van Holland" הנכתב על ידי אנני שמידט והולחן על ידי קור למיר. ברוקן אשר שימשה כנציגתה של הולנד בתחרות גם בשנה שלאחר מכן, ניצחה בתחרות, מה שהקנה להולנד את הכבוד להיות המארחת של התחרות ב-1958. ברוקן היא היחידה בתולדות התחרות שגם ניצחה וגם סיימה במקום האחרון. הפסטיבל נערך בחודשי החורף: ינואר ופברואר.
במהלך השנים פסטיבל השירים הלאומי ראה שינויים ופורמטים רבים:
ב-1956-1958, 1962, 1968, 1969, 1976-1978, 1981, 1983-1986, 1989, 1992 ו-1998-2001 התקיימו תוכניות טלוויזיוניות אשר שודרו ברשות השידור בהולנד בה התחרו אמנים שונים שרצו להשתתף בתחרות.
ב-1967, 1971-1974, 1979, 1987-1988, 1993-1994, 2007, 2009 ו-2011 האמן נבחר תוך בחירה פנימית של רשות השידור בהולנד והצופים צריכים היו לבחור ולהתאים עבורו שיר לתחרות.
ב-2010 נבחר שיר תוך בחירה פנימית והיה צריך להתאים אמן הישיר אותו בתחרות. לעיתים קרובות, יש בתחרות חבר שופטים מקצועיים אשר קולותיהם משולבים בצוותא עם קולות הצופים, אך באופן חריג, ב-2010, הן השופטים והן הצופים לא השתתפו בפסטיבל. באותה שנה, פייר קרטנר, מלחין השיר אשר נבחר לתחרות צריך היה לבחור, בניגוד לרצונו, את הנציג לתחרות מתוך חמישה מועמדים אפשריים.
החל מ-2013, הן האמן והן השיר נבחרים באופן פנימי לחלוטין, כמו בתחרויות ב-1961, 1963, 1980 ו-2008, כאשר גם בהן הבחירה נעשתה באופן פנימי. החלטת רשות השידור בהולנד הוכיחה את עצמה, ובפעם הראשונה מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004, הולנד הצליחה להעלות לגמר משלב חצי-הגמר ולהתמקם באחד מעשרת המקומות הראשונים. בשנה שאחריה, ב-2014, הגיעה הולנד למקום השני בתחרות וב-2019 ניצחה בתחרות.
ב-1961 ו-1963 הפסטיבל לא שודר בשל שביתה של רשות השידור בהולנד ולכן הבחירה באמן ובשיר נעשו באופן פנימי.
ב-1985, 1991, 1995 ו-2002 פסטיבל השירים הלאומי לא התקיים כי הולנד לא השתתפה בתחרות באותן שנים.
רודי קרל מנצח בפסטיבל השירים הלאומי 1960.
להקת "הספלברקרס" מנצחת בפסטיבל השירים הלאומי 1962.
קוני וינק מסיימת במקום השני בפסטיבל השירים הלאומי 1968.
רנה פרנק מסיים במקום השלישי בפסטיבל השירים הלאומי 1968.
לני קור מנצחת בפסטיבל השירים הלאומי 1969.
להקת "לבבות הנשמה" מנצחת בפסטיבל השירים הלאומי 1970.
טיץ'-אין מנצחים בפסטיבל השירים הלאומי 1975.
סנדרה רימר מנצחת בפסטיבל השירים הלאומי 1979.
ביל ואן דייק מנצח בפסטיבל השירים הלאומי 1982.
מריבל מנצחת בפסטיבל השירים הלאומי 1984.
היעדרויות

הולנד נעדרה מ-4 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים ופעם אחת הפסיקה את שידור התחרות:
היעדרויותיה הראשונות של הולנד מהתחרות התרחשו בתחרויות ב-1985 ו-1991. גמר התחרויות נערך ב-4 במאי באותן שנים, כאשר התקיים יום הזיכרון של הולנד לקורבנות מלחמת העולם השנייה והולנד נאלצה לפרוש מהתחרות, כי השתתפות בתחרות בידור כאשר מתקיים יום אבל נחשב לא ראוי. גם ישראל נאלצה להיעדר מהתחרות כאשר נקבעה לתאריך העברי של ימי הזיכרון השנתיים ב-1980, 1984 ו-1997.
היעדרותה האחרונות של הולנד התרחשו ב-1995 ו-2002, אך הפעם היה זה בשל מיקום נמוך בתחרות בשנה שקדמה לכל תחרות: מקום 23 ב-1994 ומקום 18 ב-2001. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, הולנד הייתה חלק מהמדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו להשתתף בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו להשתתף. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים מלהשתתף בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור המשתתפות בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל משנת 2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
הולנד השתתפה בתחרות ב-2000 שנערכה בסטוקהולם, אך בשעה 22:00 (שעון הולנד), ב-13 במאי 2000, רשות השידור בהולנד הפסיקה לשדר את התחרות בפתאומיות בשל אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה שהתרחש כמה שעות קודם לכן הגרם למותם של כעשרים ושלושה איש, לפציעתם של עשרות אנשים ולהחרבתם של דונמים רבים. מאוחר יותר, דובר רשות השידור בהולנד אמר כי מלבד חובתם להעביר דיווחים לצופים על המצב הנוכחי באנסחדה, רשות השידור הרגישה כי לא היה ראוי להמשיך עם שידורה של תוכנית בידור כאשר מתרחש במדינה אסון. בעת הצבעת המדינות, הנקודות שהוענקו למדינות על ידי הולנד נלקחו מתוך הצבעת חבר השופטים, שכן לא התקיימה הצבעת קהל לאחר הפסקת שידור התחרות. התחרות עצמה הוקלטה ושודרה ברשות השידור בהולנד בשלב מאוחר יותר.
אירוח האירוויזיון

| שנה | העיר המארחת | מקום התחרות | מנחים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1958 | הולנד הילברסום | האיגוד הכללי של רשת הרדיו | גמר: האני ליפס |
| 1970 | הולנד אמסטרדם | מרכז הקונגרסים | גמר: וילי דובה |
| 1976 | הולנד האג | בניין הקונגרסים של הפורום העולמי | גמר: קורי ברוקן |
| 1980 | הולנד האג | בניין הקונגרסים של הפורום העולמי | גמר: מרלוס פלויטסמה |
| 2021 | הולנד רוטרדם | אהוי רוטרדם | חצאי-גמר וגמר : שנטל יאנזן, אדסיליה רומבלי, יאן סמיט, ניקי דה יאחר |
מגישי הניקוד מטעם הולנד

| שנה | מגיש |
| --- | --- |
1998: קוני ואנדנבוס
1999: אדסיליה רומבלי
2000: מרליין
2001: מרליין
2002: הולנד לא השתתפה בתחרות
2003: מרליין
2004: אסתר הארט
2005: ננסי קולן
2006: 
2007: 
2008: אסתר הארט
2009: יולנטה סניידר-קבאו
2010: יולנטה סניידר-קבאו
2011: מנדי הויידטס
2012: ויויאן ואן דן אסם
גלריה

להקת "הספלברקרס" בלוקסמבורג (1962)
להקת "לבבות הנשמה" באמסטרדם (1970)
ססקיה וסרז' בדבלין (1971)
סנדרה רימר בהאג (1976)
מגי מקניל בהאג (1980)
אדסיליה רומבלי בהלסינקי (2007)
הינד בבלגרד (2008)
סיינקה באוסלו (2010)
אנוק במאלמה (2013)
‏The Common Linnets בקופנהגן (2014)
טרינטי אוסטרויש בווינה (2015)
דווה בוב בסטוקהולם (2016)
‏O'G3NE בקייב (2017)
ויילון בליסבון (2018)
דאנקן לורנס בתל אביב-יפו (2019)
ראו גם

בלגיה באירוויזיון
טורקיה באירוויזיון
ארמניה באירוויזיון
הערות שוליים

↑  ב-1960 בחרה הולנד שלא לארח את התחרות על אף ניצחונה ב-1959. הולנד, בדומה לישראל ב-1980, לא הייתה יכולה לעמוד בנטל הכלכלי של אירוח התחרות בשטחה לאחר שאירחה את התחרות ב-1958. לבסוף נערכה התחרות בלונדון, בריטניה, אחרי שבריטניה סיימה במקום השני בתחרות אחרי הולנד ב-1959.
↑  ב-1969 ניצחה הולנד בתחרות יחד עם צרפת, ספרד ובריטניה, ובהגרלה שנערכה נקבע כי הולנד תארח את התחרות ב-1970.
↑  בשנת 1980 הסכימה הולנד לארח את התחרות בשטחה על אף העובדה שלא זכתה בתחרות בשנה הקודמת. ישראל, שניצחה בתחרות אירוויזיון 1979 בפעם השנייה ברציפות, לא יכלה לעמוד בנטל הכלכלי של אירוח התחרות פעם נוספת, ולבסוף נעתרה הולנד לבקשה לאירוח התחרות בשטחה.
↑  ההימורים שוב קלעו: הולנד היא הזוכה בגמר אירוויזיון 2019, באתר גלובס, 19 במאי 2019
↑  נציגת הולנד פתחה את ערב התחרות הראשונה והפכה לנציגה הראשונה שהופיעה על במת התחרות.
↑  ג'ון קנדי אוקונר, op.cit., עמ '80
↑  UPDATE: Eight cities in the Netherlands offer to host Eurovision 2020, ESCXTRA.com, ‏2019-05-19 (באנגלית)
↑  מור לוי, ‏יבשת משתנה: המיעוטים הכי גדולים במדינות אירופה, באתר ‏מאקו‏, 5 באוגוסט 2017
↑  Dutch fireworks disaster באתר BBC,‏ 13 במאי 2000
↑  התוצאות המלאות של תחרות אירוויזיון 1956 אינן ידועות, ורק זהותה של המדינה המנצחת, שווייץ, ידועה. עם זאת, אתר האירוויזיון הרשמי מיקם את שאר השירים בתחרות באותה שנה במקום ה-2.
↑  Barclay, Simon (June 17, 2010). The Complete and Independent Guide to the Eurovision Song Contest 2010. Silverthorn Press. p. 24. ISBN 978-1-4457-8415-1.
↑  ב-1959, הייתה הפעם הראשונה בה המדינה המארחת סיימה את התחרות במקום האחרון.
↑  מילי סקוט מסורינאם, נציגת הולנד, הייתה האמנית כהת העור הראשונה אשר נשלחה לתחרות.
↑  הולנד היא המדינה השנייה, אחרי שוודיה, אשר ניצחה בתחרות עם שיר שלא בשפתה הרשמית.
↑  במהלכה של הצבעת המדינות נעשו מספר טעויות בשלב חלוקת הנקודות אשר תוקנו לאחר שידור התחרות. הן מגישי הניקוד של יוון והן של צרפת שכפלו מספר נקודות והעניקו את אותו מספר נקודות למספר מדינות. מבין חלוקת הניקוד של יוון נוכתה נקודה אחת מבריטניה, הולנד, אוסטריה ופינלנד, ומבין חלוקת הניקוד של צרפת נוכתה נקודה אחת מאוסטריה, גרמניה, איטליה, פורטוגל וישראל. התיקונים לא השפיעו על מיקומן הסופי של המדינות בתחרות.
↑  ב-1996 ספרד העניקה, במהלך שידור התחרות, 6 נקודות לפולין. לאחר שידור התחרות, נאמר כי הדובר הספרדי אמר "הולנד" במקום "דֶה נֵדֶּרְלַנְדּ" ומנחת התחרות הנורווגית אינגבילד ברין, הניחה כי הדובר אמר "פולין". הטעות תוקנה, הולנד קיבלה 6 נקודות יותר ועקפה את בריטניה שמוקמה במקום ה-8.
↑  ב-1998 ספרד העניקה, במהלך שידור התחרות, את מרב הנקודות לישראל ו-10 נקודות לנורווגיה. לאחר שידור התחרות, נודע כי מגיש הניקוד הספרדי העניק, שלא בצדק, את מרב הנקודות לישראל. הטעות תוקנה, גרמניה קיבלה את מרב הנקודות מספרד וגרמניה קיבלה 7 נקודות יותר מנורווגיה. לאחר תיקון הטעות, ישראל ונורווגיה קיבלו 2 נקודות פחות משצוין במהלך שידור התחרות, וקרואטיה, מלטה, פורטוגל, בריטניה, הולנד, בלגיה, אסטוניה וטורקיה קיבלו, כל אחת, נקודת אחת פחות משצוין במהלך שידור התחרות.
↑  הולנד עלתה לגמר התחרות, אולם הודחה מהתחרות מספר שעות טרם מופע הגמר, בשל תקרית אלימה בין יוסט קליין לאחת מחברות צוות ההפקה של התחרות: מאור הוימן, ‏נציג הולנד הודח מהאירוויזיון בעקבות תקיפת חברה בצוות ההפקה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 3170e3a0-a439-487e-83de-56c57693fdd6
קניון אשדוד

ערך זה עוסק במרכז קניות ברובע א'. אם התכוונתם למרכז קניות ברובע ה' שנסגר ב-2023, ראו .
| --- | --- |

חזית הקניון במבט מרחוב הטיילת, ספטמבר 2024
 מידע כללי
 סוג:  מרכז קניות 
 כתובת:  רחוב הטיילת פינת מקס נורדאו
 מיקום:  רובע א',  אשדוד
 מדינה:  ישראל ישראל
 
 קואורדינטות:  31°48′37″N 34°38′26″E﻿ / ﻿31.81035940407°N 34.640681893474°E﻿ / 31.81035940407; 34.640681893474
  (למפת אשדוד מוגדלת) קניון אשדוד(למפת אשדוד רגילה) קניון אשדוד(למפת השפלה רגילה) קניון אשדוד(למפת השפלה מוגדלת) קניון אשדוד
 
קניון אשדוד הוא קניון ברובע א' באשדוד, שנפתח ב-1995, והיה הקניון השני בעיר הקניון נסגר ב-2005, והיה נטוש יותר מ-11 שנים, עד שהחברה "אלד פלאנט" החלה חידוש מבנה הקניון לשעבר ב-2016. לזמן האמת עוברים עבודות במבנה, אבל כבר עובדות שם חברות כמו OpenValley, ויקטורי, W-gym, בלו אייס ארנה ואחרים. הוא שוכן ברחוב הטיילת פינת מקס נורדאו, בסמוך לגן אלישבע.
היסטוריה

הקניון נפתח ב-1995 על ידי משפחת קחטן. היו בו עשרות חנויות שהתפרשו על שתי קומות, בהן בין היתר חנויות של בגדים, ספרים, נעליים, סופרמרקט, אולם אירועים, מסעדות ופעילויות ואירועים ללא תשלום לכל המשפחה. אבל כבר ב-2005 הקניון נסגר, עקב חובות שנמדדו בעשרות מיליוני שקלים. מבנה הקניון עמד נטוש ועזוב עד 2013, כאשר חברה בשם "אלד פלאנט" קנתה אותו.
ראשית, לבעלים החדשים של המבנה היה רעיון לבנות בית אבות נוסף בקניון. אבל עד מהרה, לאחר שחשבו וחישבו את כל היתרונות והחסרונות, הם שינו את החלטתם לתוכנית עסקית רווחית יותר. בתמיכת העירייה אמור להופיע בקניון החדש המשוחזר בקומה התחתונה של המבנה בית קפה עם מסעדות וכן מרכז בילוי לנוער עם מספר פאבים. בקומות העליונות של הקניון, שוכנת חברת "OpenValley" המפעילה חלל עבודה משותף לחברות הזנק ולעצמאים, וחממה טכנולוגית.
אירועים

ב-27 באוקטובר 2008, תושב העיר בשנות ה-20, נהרג לאחר שנפל מגג המבנה. הוא נפצע באורח אנוש, וטופל בידי מגן דוד אדום. בדרך למרכז הרפואי קפלן ברחובות מת מפצעיו.
גלריה

חזית המבנה טרם החידוש, 2011
מתחם ההחלקה על הקרח "Blue Ice Arena", 2024
חלל ריק, פנים המבנה, 2024
מתחם "OpenValley", 2024