התעלה הגדולה (סין)
היסטוריה

הרעיון ליצירת נתיב מים רציף לאורך סין עלה בסוף תקופת האביב והסתיו (770 לפנה"ס – 476 לפנה"ס), בתקופת שושלת ג'ואו, כשהמלך פֿוּ צָ'אי מממלכת ווּ תכנן מסע כיבוש של ממלכות שמצפון למדינתו. הוא הורה לחפור תעלה המכונה "האן גואו" כדרך להוביל את חייליו. חפירת התעלה החלה בסמוך ליאנגג'ואו שבמחוז ג'יאנגסו ולתוכה הוטו מימי הנהר יאנגצה. על סמך פסקה באחד מספריו של קונפוציוס מניחים כי חלק זה של התעלה נבנה סביב שנת 486 לפנה"ס. זהו החלק הקדום ביותר של התעלה והוא חיבר את נהר היאנגצה עם הנהר חואי. חלק זה של התעלה שופץ והורחב במאה השלישית לספירה.
כשסין עברה מתזונה המבוססת על חיטה ודוחן, אותם גידלו באזורי הצפון, לתזונה המבוססת על אורז אותו גידלו בדרום סין, החליטו קיסרי שושלת סווי (581 – 618) להאריך את התעלה ולקשר בין אזורי החקלאות הפוריים שבדרום עם בירות הקיסרות שבצפון. בשנת 604 עלה לשלטון יאנג די, הקיסר האחרון בשושלת. בשנת 605 הורה יאנג די להרחיב את רשת התעלות הקיימת על מנת לחבר בין שתי הבירות של השושלת צ'אנג-אן ולְווֹיָאנְג עם האנגג'ואו מדרום וג'וג'ו  באזור בייג'ינג של ימינו. המיזם לבניית התעלה הגדולה ארך שש שנים וגבה קורבנות רבים. כמחצית מ-6 מיליון האנשים שגויסו לבנות את התעלה מתו במהלך העבודה מרעב ומתשישות. המחיר היקר שנדרש לבניית התעלה היה בין הגורמים למרידות כנגד השלטון ובסופו של דבר לנפילת שושלת סווי.
התעלה החדשה חיברה בין כל התעלות שכבר היו קיימות לאורך הנתיב וקישרה חמש מערכות נהרות: הנהר האי, הנהר הצהוב, נהר הְווָאי, נהר צ'יינטאנג והיאנגצה. החלק הדרומי, בין היאנגצה והאנגג'ואו היה קרוי "גְ'יָאנְג נָאן הֶה" (江南河). החלק המרכזי השתרע מיאנגג'ואו ללווויאנג, וניתן לחלקו לשני קטעים, הקטע הדרומי שבין נהר היאנגצה לנהר חואי היה קרוי שאן יאנג דוּ (山阳渎) ורובו היה מבוסס על התעלה הקדומה. הקטע השני היה קרוי טונג ג'י צ'ו(通济渠) וחיבר את הנהר הצהוב עם הנהר הוואי. החלק הצפוני של התעלה, יונג ג'י צ'וּ(永济渠), חיבר בין בייג'ינג ללוויאנג, בחלק זה נעשה שימוש לצורך הובלת חיילים לגוֹגוּריוֹ-סְווֵי, ניסיון כושל של קיסר סין להשתלט על קוריאה. האורך הכולל של התעלה בתקופה זו עלה על אלפיים קילומטרים.
לאחר מרד אָן שְׁה בתקופת שושלת טאנג (618-907) נפגעה כלכלת צפון סין אנושות ולא התאוששה בשל מלחמות והצפות בלתי פוסקות של הנהר הצהוב. התעלה הגדולה הייתה נתיב המים העיקרי להובלת דגנים מהדלתה של היאנגצה לצפון סין. העיר קאיפנג, נמל עיקרי בנתיב זה, צמחה בהדרגה ואחר־כך הפכה לבירת שושלת סונג (960 – 1279).
בירת סין הועברה לבייג'ינג במהלך שושלת יואן (1206 – 1368). בשל כך לא היה עוד צורך שהתעלה הגדולה תזרום מערבה לקאיפנג וללוויאנג. נתיב התעלה קוצר דרך מחוז שאנדונג בשנים 1280 עד 1283. אורך התעלה הצטמצם ב-700 קילומטרים ל-1,800 ק"מ. נתיב זה של התעלה נשאר פחות או יותר קבוע עד ימינו.
התעלה כולה נבנתה מחדש בין השנים 1411 ו-1415 בתקופת שושלת מינג על ידי הקיסר השלישי, יונגלה.
בשנת 1855 שינה הנהר הצהוב את נתיבו בעקבות הצפה לנתיב העובר בשאנדונג וקטע את נתיב התעלה הגדולה. הקושי לחצות את הנהר הצהוב, פיתוח התעבורה הימית, ופתיחת מסילת הברזל גִ'ינפּוּ (מטיינג'ין לפּוּקוֹאוּ, נאנג'ינג) ומסילת בייג'ינג-האנקואו, הביאו כולם לכך שהחלק הצפוני והחלק הדרומי של התעלה נשארו מנותקים מאז. עקב כך הצטמצמה משמעותית חשיבותה של התעלה. קטעים רבים לא תוחזקו וקטעים מסוימים נסתמו לחלוטין בבוץ. החוקר האנגלי מארק אלווין טוען כי מרד הבוקסרים, שהתרחש בסוף המאה ה-19 וכוון כנגד המעצמות האימפריאליות והטכנולוגיה שהביאו עמן, קשור ישירות לירידה במעמדה של התעלה. אוכלוסיית המובטלים, החיילים המשוחררים, ופליטי ההצפות של הנהר הצהוב שהתרכזו סביב התעלה היוו את הגרעין הקשה של המרד, והם התקוממו כנגד הטכנולוגיה של ספינות הקיטור ומסילות הברזל שנישלה אותם מפרנסתם.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 הצורך בפיתוח כלכלי הוביל את השלטונות בשנת 1958 להורות על עבודת שיקום נרחבת של התעלה הגדולה במטרה לאפשר שיט של ספינות בהדחק של עד 600 טון. קטעים בתעלה נחפרו, יושרו, והורחבו. לתעלה נוסף קטע חדש באורך 60 קילומטרים והותקנו בה סכרים מודרניים. כיום ניתן לשוט בקטע הדרומי שבין ג'ינינג להאנגג'ואו. בקטע המרכזי נעשה שימוש כדרך להטות את מימי היאנגצה לצורכי חקלאות ובכך לקבל יבול אורז פעמיים בשנה.
בשנת 2003 החליטה הממשלה המרכזית להשקיע כ-93 מיליארד דולר בקטע העמוס ביותר של התעלה בן 404 הקילומטרים במחוז ג'יאנגסו. במסגרת התוכנית יוחלפו 20 סכרים לאורך התעלה.