stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Path of Exile
משחקיות > דמויות ותכונות בסיסיות

במשחק יש 3 תכונות בסיסיות (stats) שמשפיעות על תכונות ויכולות אחרות בשחקן:
כוח (Strength) שמשפיע על מתקפות פיזיות. 2 נקודות כוח = 1 נקודת חיים, ו5 נקודות כוח = +1% נזק למתקפות פיזיות.
זריזות (Dexterity) שמשפיע על מתקפות מרוחקות ודיוק. נקודת זריזות = 2 נקודות דיוק, 5 נק' זריזות = +1% בהגנה.
אינטליגנציה (Intelligence) שמשפיע על כוח והגנה קסומים. 2 נק' אינטליגנציה = 1 נקודת מאנה, ו5 נק' אינטליגנציה = +1% מגן קסום.
גיבור המשחק נתון לבחירת המשחק מתוך 6 דמויות: Marauder (לוחם מבוסס כוח), Ranger (קשת מבוסס זריזות), Witch (מכשפה מבוססת אינטליגנציה), Duelist (דמות היברידית שמבוססת על כוח וזריזות), Templar (דמות היברידית שמבוססת על כוח ואינטליגנציה) ו Shadow (גם כן דמות היברידית שמבוססת על זריזות ואינטליגנציה).
משחקיות > מיומנויות

לשחקן יש 2 סוגי מיומנויות: מיומנויות סבילות (Passive skills) שאותן ניתן לפתח על ידי עץ מיומנויות ובו 1350 מיומנויות, שמתחיל כספציפי לכל דמות ודמות אך בפועל הוא אחיד כאשר המיומנויות של כל סוגי השחקנים נמצא על עץ אחד ולא על עצים נפרדים כמו משחקי תפקידים אחרים, ובאמצעות מיומנויות אלו ניתן לשפר את תכונות השחקן. המיומנויות הפעילות (Active skills) קיימות כחפצים (Gems) בצבעים שונים כאשר צבע אדום מציין מתקפות פיזיות, כחול קסמים, וירוק - מתקפות לטווח רחוק. בכל ציוד כגון נשק או שריון יש סוקטים בצבעים שונים שמשתנים מנפילה לנפילה ועליהם ניתן לשים את המתקפות. המיומנויות מוגבלות בדרישה לתכונה מסוימת (או תכונות), ניתן להשיג אותם על ידי הריגת מפלצות וביצוע משימות, ויש יכולת להעלות אותם רמות על ידי שימוש במיומנויות כדי לצבור נקודות ניסיון למיומנות. ככל שהרמה של המיומנות יותר חזקה, היכולות שלה משתפרות אם כי דרישות הסטאטים עולות.
משחקיות > מסחר

במשחק אין כסף, והמסחר מתבצע בשיטה של סחר חליפין כאשר ניתן להחליף חפצים עם דמויות בלי שחקן (NPC) שנמצאות בערים תמורת חפצים דוגמת מגילות וחלקי מגילות איתן ניתן לשפר או לשדרג חפצים, ולהפעיל חפצים נדירים (למשל Unidentified items, חפצים שנופלים ממפלצות ואי אפשר ללבוש אותם עד שמפעילים עליהם את המגילה, ועם הפעלתה מתווספות תכונות מיוחדות). ערך השחקן נקבע לפי חוזקו וחפצים נדירים מאוד שיש ברשותו.
משחקיות > ליגות

במשחק ישנה מערכת שחקן נגד שחקן (PVP) שמאפשרת לשחקנים להילחם אחד נגד השני ובה הם יכולים להילחם באזורים רנדומליים, יהיה מערכת דירוג, וחפצים ייחודיים שתוכלו לקבל מה-PVP. המשחק מציע מצבים שונים אלטרנטיביים בהם ניתן לשחק: Hardcore בהם שחקן שמת מוחזר לליגה המקורית שלו, Ironman בה אין אינטראקציה עם NPC והמאנה מתחדשת יותר לאט, Cut-throat בה שחקנים הורגים שחקנים אחרים כדי לגזול את חפציהם, Attrition בה שחקנים חלשים ומתקדמים לאט מחוסלים, וכן ליגה שמוצעת בתשלום וניתן לקבוע את חוקיה.
הערות שוליים

↑  http://www.pathofexile.com/about/
↑  PC Games, Wikis, Cheats, Walkthroughs, News, Reviews & Videos, IGN (באנגלית)
ג'ון בל האטצ'ר

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1861 קופרסטאון, ארצות הברית 
 פטירה:  3 ביולי 1904 (בגיל 42) פיטסבורג, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פלאונטולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית קברות הומווד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  קולג' גרינל  Sheffield Scientific School 
 תרומות עיקריות
 גילוי מאובני דינוזאורים
 
האטצ'ר (טריצרטופס) - השלד ההיסטורי מ-1905 שנקרא על-שם ג'ון בל האטצ'ר.
ג'ון בל האטצ'ר (אנגלית: John Bell Hatcher; ‏11 באוקטובר 1861 - 3 ביולי 1904) היה פלאונטולוג וצייד מאובנים אמריקאי. האטצ'ר עבד עם עותניאל צ'ארלס מארש ויחד עמו גילה את הטריצרטופס ואת הטורוזאורוס. האטצ'ר נחשב לאחד מגדולי ציידי המאובנים של ארצות הברית במאה ה-19.
ביוגרפיה > קריירה מדעית

ג'ון בל האטצ'ר נולד בקופרסטאון, אילינוי. בגיל צעיר עזב יחד עם משפחתו ואביו החקלאי לקופר, איווה, שם התחנך. עניינו בפלאונטולוגיה החל כאשר עבד ככורה פחם כדי להרוויח כסף לקולג'. הוא נרשם ל"גרינל קולג'" בסתיו 1880 אך כעבור סמסטר אחד עבר לאוניברסיטת ייל. לפני שסיים בבית הספר המדעי שפילד של האוניברסיטה, בשנת 1884 הוא הראה אוסף מאובנים שאסף לג'ורג' ג'רביס בראש. בראש התרשם והציג את האטצ'ר בפני הפלאונטולוג הנודע עותניאל צ'ארלס מארש שקיבל את האטצ'ר בתור עוזרו. האטצ'ר עבד כעוזר למארש עד 1893 והצטיין בעבודת שדה ומציאת מאובנים במערב ארצות הברית. ב-1888 מצא זוג קרניים של טריצרטופס אך מארש זיהה אותן בטעות כקרני ביזון, רק ב-1889 כאשר נמצאה גולגולת שלמה הכריז מארש על המין החדש כ-Triceratops horridus. ב-1891 מצא האטצ'ר מאובני דינוזאור חדש שתוארו בידי מארש וקיבלו את השם טורוזאורוס.
למרות ההצלחות בסופו של דבר האטצ'ר לא היה מאושר באוניברסיטת ייל, במיוחד בגלל המדיניות של מארש לא להרשות לעוזרי מחקר לפרסם מאמרים משלהם. ב-1890 הוא ניהל משא ומתן עם הנרי פיירפילד אוסבורן על תפקיד אוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע אך המו"ם לא צלח. ב-1893 הוא החל התמחות בת שבע שנים באוניברסיטת פרינסטון כאוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות ועוזר מחקר בגאולוגיה. ב-1896 הוא יזם, ארגן והשיג מימון לשלוש משלחות מחקר לפטגוניה שבארגנטינה, כולל יזימת הרעיון של פרסום תוצאות המשלחות באמצעות מימון מג'יי פיירפונט מורגן. המשלחות תועדו בספר Princeton University Expeditions to Patagonia, 1896-1899. בגלל דמיון של הפלורה והפאונה בין פטגוניה ואוסטרליה האטצ'ר הסיק שבעבר הן היו מחוברות יבשתית.
ב-1900 נשכר האטצ'ר כאוצר של פלאונטולוגיה ואוסטאולוגיה במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא היה אחראי על מחקר והצגת דיפלודוקוס מהמין Diplodocus carnegii, שהאטצ'ר קרא על שם הפטרון שלו אנדרו קרנגי (1835–1919). המונוגרפיה שלו על הממצא פורסמה ב-1901 בשם Diplodocus Marsh: Its Osteology, Taxonomy, and Probable Habits, with a Restoration of the Skeleton.
האטצ'ר מת (1904) בפיטסבורג, פנסילבניה משפעת טיפוס בעת שעבד על השלמת המונוגרפיה על הצרטופסים (Ceratopsia) שהחל לכתוב עותניאל צ'ארלס מארש, שמת מספר שנים קודם לכן. את המונוגרפיה השלים לבסוף ריצ'רד סוואן לול ב-1907.
על שמו נקרא "האטצ'ר", השלד של הטריצרטופס במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (סמיתסוניאן) בוושינגטון הבירה, שנחנך ב-1905. על שמו נקרא מין של דיינוסוכוס - Deinosuchus hatcheri - שהיה מין ענק של תנינאי פרה-היסטורי שטרף דינוזאורים.
ביוגרפיה > המשפחה והקבר

האטצ'ר התחתן עם אנה אייזקסון מנברסקה ב-10 באוקטובר 1887. לזוג נולדו 4 ילדים.
האטצ'ר טמון בבית הקברות הומווד בפיטסבורג. במשך 91 שנים קברו היה לא מסומן (אלמנתו וילדיו חזרו לאיווה אחרי מותו), אך ב-1995 פגישה שנתית של החברה לפלאונטולגיה של בעלי חוליות בפיטסבורג, מספר חברים רכשו מצבה עליה נחרט שמו וכן איור של טורוזאורוס.
קרב סן סימון

קרב סן סימון הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות במסגרת מבצע יבוסי, בין חטיבת הראל של הפלמ"ח וחטיבת עציוני של ההגנה לבין יחידות של היישוב הערבי על השליטה במנזר סן סימון, בשכונת קטמון שבירושלים.
רקע > שכונת קטמון

שכונת קטמון בדרום ירושלים הייתה עד מלחמת העצמאות שכונה ערבית מבוססת ובה אוכלוסייה נוצרית ניכרת. במהלך המלחמה היוותה השכונה טריז בלב ירושלים המערבית, שניתק את השכונות היהודיות בדרום העיר מן הרצף היהודי במערבה. חמור במיוחד היה מצבה של שכונת מקור חיים הנצורה. אחרי פיצוץ מלון סמירמיס, על ידי ההגנה ב-5 בינואר 1948 חוזקה השכונה בכוחות ג'יהאד אל מוקאדס של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ובאנשי צבא ההצלה. תגבורת נוספת זרמה אליה בעקבות פעולות הסחה שנערכו בה בתחילת מבצע יבוסי. בעקבות פינויו של מחנה אל עלמיין בדרך בית לחם על ידי הבריטים, התבססו בו כוחות ערבים והחלו לתקוף שכונות יהודיות באזור. חילופי אש נק"ל (נשק קל) וארטילריה בין השכונות החלו במהלך החודשים הראשונים של 1948.
רקע > מנזר סן סימון

מנזר סן סימון הוא מנזר אורתודוקסי יווני בשכונת קטמון. קטמון נשלטה מדרום מערב על ידי מנזר סן סימון, שניצב על גבעה בפאתיה הדרום מערביים. מגג המנזר ניתן היה גם לצלוף על השכונות היהודיות הקרובות. במתחם היו שלושה מבנים, בנויים אבן מוצקה - בית הפטריארך, אכסניה לצליינים, והמנזר עצמו שבראשו מגדל פעמונים.
הן לערבים והן ליהודים היה ברור שהשתלטות על המנזר, פירושה השתלטות על השכונה. המנזר היה על שטח מוגבה, מצפונו וממזרחו חורשת עצים דלילה, מדרומו שטח גלי ופתוח יחסית וממערבו שטח משובץ בטרסות ובגדרות אבנים.
רקע > הכוחות שהשתתפו בקרב

הכוח היהודי העיקרי שהשתתף בקרב היה פלוגות א' (בפיקוד אורי בן ארי) וג' (בפיקוד מוטקה בן פורת) מהגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) של חטיבת הראל בפיקוד יוסף טבנקין, כ-90 לוחמים בכל פלוגה, בנוסף על כוח הסחה בפיקודו של עוזי נרקיס. הגדוד עסק בלחימה רצופה החל ממבצע נחשון, והיה שחוק אחרי הקרבות המרים בקסטל ובנבי סמואל.
במהלך הלחימה תוגבר הגדוד ביחידות מן הגדוד החמישי של הפלמ"ח ומגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
מן הצד הערבי השתתפו בקרב אנשי מיליציית ג'יהאד אל מוקאדס של עבד אל קאדר אל חוסייני, רבים מהם מחברון; כמו כן שהו במקום מתנדבים עיראקיים מצבא ההצלה. על הכוחות פיקדו איברהים אבו דאיֵה מן הכפר צוריף וסגנו אבו עתא. אבו דַאיֵה זכה ליוקרה רבה עקב השתתפותו כמפקד בקרב בו הושמדה מחלקת הל"ה ליד צוריף, בתקיפת שיירת נבי דניאל ובקרבות הקסטל.
הערבים היו מצוידים בנשק קל ובשריוניות (חלקן משלל שיירת נבי דניאל).
הלגיון הערבי לא השתתף בקרב, מלבד מספר חיילים ששמרו על הקונסוליה העיראקית בשכונה.
מכל צד השתתפו בקרב כ-250 לוחמים (כ-120 מהם בתוך מתחם המנזר), עובדה שתרמה לחוסר ההכרעה הממושך בקרב.
מהלך הקרב > ניסיון הכיבוש הראשון

תכנון ההתקפה, בהשתתפות יצחק שדה, מח"ט הראל יצחק רבין, מג"ד הפורצים יוסף טבנקין והקמב"ץ אליהו סלע (רעננה) היה חפוז, ללא נוהל קרב.
ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה בליל 27 באפריל 1948. אנשי הגדוד הרביעי של הפלמ"ח יצאו בגשם שוטף משכונת נווה שאנן, דרך עמק המצלבה, לכיוון קטמון. כוח בפיקוד עוזי נרקיס ביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין (לא רחוק ממשכן הנשיא כיום). הכוח בפיקוד מוטקה בן-פורת יצא רגלית ונע לעבר המנזר אך התעכב בדרכו והגיע באיחור. כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש מקלעים חזקה גם מעמדות שלא זוהו קודם. מלאי פצצות המרגמה, התחמושת הארטילרית שיועדה למבצע, נגמר בניסיון לפגוע בעמדות ההגנה הערביות. בגלל האיחור והאש החזקה הסיג המג"ד יוסף טבנקין את כוחותיו.
לכישלון הפעולה נודעה השפעה מורלית שלילית על תושבי העיר היהודים.
מהלך הקרב > הפריצה למנזר

ההתקפה השנייה נערכה ב-29 באפריל 1948.
עם ערב הוסעו הכוחות לנווה שאנן ומשם צעדו לעבר מנזר סן סימון. בשעה 20:00 בערב, קצת לפני עמדת ההיערכות, התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות שהחישו את ההסתערות על קטמון. הכוח של המ"מ איציק אשכנזי, בחיפוי מרגמות, חיסל את עמדת המקלע הכבד שנחשפה בניסיון הכיבוש הראשון. במקביל החלו הפלוגות של בן פורת ואורי בן ארי לטהר את הבתים המערביים של השכונה. רימון יד הצית חביות דלק באחד הבתים, והאש שפרצה האירה את הכוחות וחשפה אותם לאש של אנשי צבא ההצלה העיראקיים ששהו בבתים בצמוד למנזר, וחלשו על דרכי הגישה אליו באש מקלעים ומרגמות. פלוגת בן פורת הסתערה על המנזר ראשונה. לשער פרצה חוליה מפלוגתו של אורי בן ארי ובפיקודו האישי. בשעה 2:10 פלוגה א' (אורי בן ארי) כבשה את המנזר. המנזר היה ריק מלוחמים, ותוך כדי טיהורו נהרגו בשגגה שתי נזירות ששהו בו. כיבוש המנזר הסתיים בשעה 2:30 והכוחות התארגנו בשלושת המבנים להגנה. במשך שעתיים הייתה הפוגה באש, ואז החלו הערבים בהתקפת נגד.
כשעלה הבוקר התברר שכוח הפלמ"ח במנזר מכותר על ידי כוחות ערביים, חלקם במבנים הקיצוניים בקטמון וחלקם מחופרים בבוסתנים מדרום וממערב למנזר. הם התקיפו את המנזר בלי הרף (נספרו כשבעה גלים) מטווחים קצרים, תוך שהם יורים אש נק"ל אל המעברים שבין המבנים במתחם ופצצות מרגמה אל גג המנזר. בהמשך הובאו גם מספר שריוניות אל המתחם. ההתקפות הערביות נהדפו בעיקר בעזרת רימונים שהשליכו אנשי הפלמ"ח מהגג ומהחלונות. נחישות הערבים והאומץ שגילו הפתיעו את מפקדי הכוח הפורץ.
עד הבוקר היו לכוח הפורץ 6 הרוגים ו-30 פצועים שרוכזו בתוך המנזר וטופלו על ידי החובשים במקום.
במהלך הלחימה היו גילויי גבורה רבים בקרב הכוח המבוצר. סמל המחלקה רפאל איתן, שנפצע קשה מכדור בראשו, המשיך להילחם מבעד לחלון כשהוא עומד על כיסא שעמד על גבי שולחן. המ"מ דוד אלעזר יצא מספר פעמים בראש קבוצות לוחמים אל חצר המנזר ואל הגג כדי להדוף התקפות ערביות. המ"מ מוטי אפרתי שפיקד על אחד המבנים המבודדים במתחם רץ תחת אש, הניח והפעיל מטען נפץ על שריונית ערבית חמושה בתותח שחדרה אליו.
בלילה הבא התגברה ההתקפה אך נהדפה שוב. למגינים היו כבר נפגעים רבים – 10 הרוגים וכ-80 פצועים (כמחצית מהלוחמים) – והתחמושת הלכה ואזלה.
מהלך הקרב > הכנות לנסיגה ולהריגת הפצועים

לאור המצב הקשה, מספר הפצועים הגדול ומצב התחמושת והאספקה, נשקלה אפשרות נסיגה. ללוחמים היה ברור שלא יוכלו לשאת את כל הפצועים אל מחוץ למנזר תחת אש, ותחת הרושם הקשה של הנסיגה בנבי סמואל, היה ברור שהפצועים יירצחו באכזריות אם יפלו בשבי. נקבע בהגרלה ששני מפקדים יישארו עם הפצועים ויפוצצו את המנזר על יושביו בבוא העת, ונעשו לכך הכנות.
בינתיים, נעשו במפקדת החטיבה ניסיונות להחיש תגבורת לנצורים. שתי מחלקות של הגדוד החמישי של הפלמ"ח בפיקוד עובד מיכאלי הצטיידו בנשק, תחמושת וציוד רפואי. הכוח נע בהסתר והגיח בעורף הכוח הערבי. בקרב קשה שהתפתח נהרגו 4 לוחמים ורבים נפצעו (ביניהם עובד שנפצע בפניו), אך 16 לוחמים הצליחו לחבור למגינים שבתוך המנזר.
יצחק רבין מפקד החטיבה, שהגיע למפקדת הגדוד הרביעי, ניסה להשהות את פקודת הנסיגה באומרו שאחרי הכישלון בנבי סמואל והנסיגה משועפאט, תבוסה בסן סימון תהייה מכת מוות לקרב על ירושלים, אך לא הצליחו ליצור איתם קשר.
מהלך הקרב > הכרעת הקרב

במקביל, הכוח הערבי, אשר ספג עוד ועוד נפגעים מאש הכוח היהודי המבוצר היטב במבנה החסון ומן הקרב עם התגבורת מן הגדוד החמישי, היה במצב של הידרדרות ודמורליזציה.
לעבר קטמון הוחשה תגבורת ערבית מכיוון חברון, ושיירה ערבית יצאה מירושלים להביא לוחמים נוספים ממנה. שתי השיירות נחסמו ונפגעו על ידי מארב של אנשי גוש עציון בחירבת סאוויר ובמנזר הרוסי, ולא הגיעו ליעדן.
על סף מתן הוראת נסיגה, החלה רשת ההאזנה של מודיעין ההגנה (הש"י) לקלוט תקשורת בין אנשי קטמון למפקדתם בעיר העתיקה. מקטמון הודיעו כי מפקדם, אבו דאיה, הסתלק בתואנה שהוא יוצא להביא תגבורת וכי הם מבקשים תגבורת ערבית ואת התערבות הצבא הבריטי כי לא יוכלו להחזיק מעמד. המידע הועבר לידיעת המגינים בשעה 14:00. במקביל נצפתה נסיגה של לוחמים ערבים מן השכונה ודווחה לכוח במנזר. טבנקין ביטל את ההכנות לנסיגה, והורה לתפוס מחדש עמדות ולהגביר את האש עד שהכוח הערבי ייסוג כולו. האש הערבית נחלשה בהדרגה, עד שפסקה.
בשעה 17:00, עדיין תחת אש ובאור יום, נכנסה פלוגה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני של החי"ש למנזר והחליפה את אנשי הפלמ"ח (מלבד כיתה בפיקוד דוד אלעזר שנשארה לחפיפה) שנלחמו בשטח המנזר במשך 18 שעות רצופות.
טורי התגבורת שהוחשו לקטמון גרמו לכוח הערבי לסגת מחשש שינותק. החלה גם בריחה של שארית האוכלוסייה האזרחית והלחץ מהמנזר הוסר. הפצועים פונו באלונקות דרך שכונת רחביה, כשהנושאים אותם שרים ומכל הבתים נשמעות קריאות עידוד. תושבי ירושלים ששמעו על הקרב הגיעו במאות לבית החולים כדי להודות לפצועים ולעודד אותם.
השיא היה בליל חמישי, 29 באפריל 1948. האדמה התמוטטה תחת רגלינו, והבית כמעט נפל על ראשינו. עד אשר הפציע השחר, והנה, איברהים אבו דאיה, אשר בא משדה הקרב, כמה צעדים מביתנו, פרוע ומאובק, חולצתו קרועה מרסיסי הקרב, מי שהיה רואה אותו לא היה מכירו, והוא אמר: רוב אנשי נהרגו...
תוצאות הקרב וחשיבותו

בקרב על קטמון היו לגדוד הרביעי ולגדוד החמישי אבידות רבות: 21 הרוגים (מתוכם 18 במנזר וסביבותיו) ו-83 פצועים, גם גדוד מוריה סבל מהרוג ומספר פצועים. מתוך 120 הלוחמים שכבשו את המנזר, יצאו רק 20 בכוחות עצמם.
הכוחות הערביים ספגו אף הם אבידות קשות - אחת ההערכות עומדת על 34 הרוגים וכחמישים פצועים.
כיבוש קטמון היה הצלחה בודדת במבצע יבוסי. הוא ניתק את השכונות הערביות בדרום העיר מן האזורים שבשליטה ערבית - המושבה הגרמנית, בקעה, המושבה היוונית, תחנת-הרכבת ואבו טור. המפלה בקטמון הניעה את תושביהן לנטוש את בתיהם ולפנות את העיר. השכונות הדרומיות היהודיות - מקור חיים, ותלפיות, כמו גם קיבוץ רמת רחל, חוברו לרצף היהודי.
בריחת תושבי קטמון (שהנשים והילדים ביניהם פונו כבר קודם לכן עקב ההפגזות של ההגנה) פתחה פתח לביזה של אוצרות השכונה העשירה על ידי תושבי ירושלים היהודים ויחידות צבאיות.
בקרב השתתפו רבים ממפקדי צה"ל העתידיים, וביניהם רפאל איתן (שנפצע בו) כסמל מחלקה, דוד אלעזר כמ"מ, אורי בן ארי כמ"פ ומוטקה בן-פורת. כמו כן נטלו בו חלק אליהו סלע, יורם קניוק, ובני מרשק שנפצע גם הוא. רבים מן המשתתפים תיארו את הקרב כקשה בחייהם.
בנאומו הקצרצר בטקס מנויו לרמטכ"ל הגדיר רפאל איתן את הקרב הזה כקרב שהכריע את עתידה של ירושלים "לחזור ולהיות בירת עם ישראל לנצח".
הקרב נלמד כקרב מופת ממורשת הקרב של צה"ל, ורבים זוכרים ממנו את האמירה של בני מרשק בצטטו את יצחק שדה שציטט אמירה מהצבא האדום: ”זכרו, כשיורד גשם - נרטב גם האויב. מנצח מי שמחזיק מעמד רגע אחד נוסף.” בוגרי הקרב, ובהם דוד אלעזר, חזרו על האמירה במהלך קרבות צה"ל.
משתתפי הקרב קיבלו לאות את מדליית קטמון. אך לאחר הענקת האות נמנע צה"ל מלהכיר בו וענידתו הופסקה.
בפינת גן המנזר מוצבים אנדרטה ל-18 חללי הקרב ולוח נחושת המספר את סיפור הקרב.
הקרב על מנזר סן סימון משמש כרקע לספר "יונה ונער" של מאיר שלו, וכן מסופר עליו בספר "תש"ח" של יורם קניוק.
לקריאה נוספת

אלון קדיש, משה ארנוולד: קרבות יבוסי, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, הוצאת שוקן, 1972
ירושלים בתש"ח (בעריכת מרדכי נאור), הוצאת יד בן צבי 1983
צביקה דרור, הראל – הקרב על ירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
אורי בן ארי, אחרי!, הוצאת מעריב, 1994
רפאל איתן, סיפורו של חייל, ספרית מעריב, 1985
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, הוצאת מערכות, 1986
אריה חשביה הקרב על סן סימון: קרב מופת שהכריע גורל ירושלים,הוצאת מלוא, 1979
ח'ליל א-סכאכיני, כזה אני, רבותי! הוצאת כתר, ירושלים, 1990
דוד שאלתיאל, ירושלים תש"ח. משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1981
דב יוסף, קריה נאמנה, מצור ירושלים 1948. הוצאת שוקן, 1960
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, הוצאת דביר, 2002
יורם קניוק, תש"ח, הוצאת משכל (ידיעות ספרים) - 2010
אלון קדיש, משה ארנולד, קרבות יבוסי הוצאת משרד הביטחון, 2008
מאיר פינקל, הפקת לקחים ברמה הטקטית במלחמת העצמאות - חלון לשני דפוסי ארגון צבאי, בתוך: מלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 113–150
הערות שוליים

↑  יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, הוצאת מערכות, 1986
↑   יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב 1948, הוצאת דביר, 2004, עמ' 173
↑  ”לא הרחק מכאן, לפני שלושים שנה, נקבע בקרב כבד עתידה של ירושלים - לחזור ולהיות בירת עם ישראל לנצח. הייתה לי הזכות לקחת חלק באותו קרב וכבוד גדול היום במקום הזה, לקבל את כהונת הרמטכ"ל.”
מעון הפטריארך עם סימני ירי מקרב סן סימון
לוחמי הפלמ"ח תוקפים את מנזר סן סימון, אפריל 1948 (שחזור הקרב)
שחזור הטלת רימונים מגג המנזר
אנדרטת זיכרון בגן המנזר, לנופלים בקרב סן סימון
אתר זיכרון בגן סן סימון
אוניברסיטת צ'ילה

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  Una universidad cuyo norte sea Chile y las necesidades de su pueblo 
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1842 – הווה (כ־182 שנים)
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Rosa Devés 
 סגל:  3,675
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  40,000
 סטודנטים לתואר ראשון:  31,457
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  9,037
 מיקום
 מיקום:  סנטיאגו דה צ'ילה, מטרופולין סנטיאגו, צ'ילה
 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 קואורדינטות:  33°26′40″S 70°39′03″W﻿ / ﻿33.444548888889°S 70.650953888889°W﻿ / -33.444548888889; -70.650953888889
 www.uchile.cl
 he
 
אוניברסיטת צ'ילה (בספרדית: Universidad de Chile) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה אשר נוסדה בנובמבר 1842. האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים באמריקה הלטינית. חמשת הקמפוסים שלה כוללים יותר מ־3.1 קמ"ר של בנייני מחקר, מרכזי בריאות, מוזיאונים, תיאטראות, מצפה כוכבים ותשתיות ספורט. במוסד למעלה מ־40,000 סטודנטים, הלומדים בלמעלה מ־69 תוכניות שונות לתואר ראשון, 116 תוכניות לתואר שני, ו־36 תוכניות לדוקטורט. כיום האוניברסיטה ישנן 19 פקולטות. אוניברסיטת צ'ילה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט.
מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות רבים מנשיאי צ'ילה וחתני פרס נובל גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה. מבין הפרופסורים הידועים שלימדו באוניברסיטה ניתן למנות את תומאס ברתל, קלאודיו נאראנחו, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ואיגנסיו מטה בלנקו.
היסטוריה

בשנת 1841 הגה שר החינוך הצ'יליאני מנואל מונט (שנבחר לאחר מכן לנשיא צ'ילה) רעיון להקים תאגיד אקדמי למען "קידום ופיתוח מדעים ומדעי הרוח". הרעיון קרם עור וגידים והחוק להקמת האוניברסיטה התקבל ב־19 בנובמבר 1842. האוניברסיטה נפתחה רשמית ב־17 בספטמבר 1843. בתקופה זו, האוניברסיטה כללה חמש פקולטות: מדעי הרוח והפילוסופיה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, משפטים ומדעי המדינה, רפואה ותאולוגיה. בשנת 1887 החלו ללמוד במוסד גם נשים, ובכך הפכה להיות האוניברסיטה הראשונה בצ'ילה המקבלת לשורותיה נשים והראשונה לקבל אותן לסגל האקדמי.
עד שנת 1931 מספר הפקולטות עלה לשש: מדעי הפילוסופיה והחינוך, מדעי המשפט והחברה, ביולוגיה ומדעי הרפואה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, אגרונומיה, וטרינריה ואמנויות. המוסד תרם גם להיווצרות האליטות האינטלקטואליות ומנהיגיה של המדינה. מרבית נשיאי צ'ילה למדו במוסד, כמו גם אישים בולטים בפוליטיקה, העסקים והתרבות.
בשנת 1973, לאחר ההפיכה הצבאית והתחלת השלטון של אוגוסטו פינושה, האוניברסיטה הוכפפה למשטר הצבאי. השינוי המשמעותי השני הגיע ב־3 בינואר 1981, כאשר צו נוסף הורה לשנות את מבנה האוניברסיטה על מנת לרסן את העולם האקדמי שלכאורה התנגד למשטר הצבאי.
דירוגים בין־לאומיים

דירוג שנגחאי - מקום 401–500 (2022)
Times Higher Education: מקום 1001–1200 (2023)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 159= (2024)
מנהלת החלל

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  פברואר 2024 – הווה (כ־363 ימים)
 מקים היחידה:  סא"ל נ'
 מלחמות:  מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 ייעוד:  היערכות למערכות הרחוקות מגבולות מדינת ישראל
 ציוד עיקרי:  לוויינים
 פיקוד
 יחידת אם:   להק ראש המטה
 דרגת המפקד:    סגן-אלוף
 מפקד נוכחי:  נ'
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
 
מנהלת החלל היא יחידה בהקמה בצה"ל שאחראית על תחום החלל ומשויכת לזרוע האוויר והחלל. בראש היחידה עומד קצין בדרגת סגן אלוף ומפקדה הראשון והנוכחי הוא סא"ל נ'. היחידה הוקמה בפברואר 2024, כהיערכות למערכות גם בזירות הרחוקות מגבול ישראל.
החלל יכול להישמע רחוק, אבל הוא רק כ-100 קילומטר מפה, שזה כמו שעה נסיעה בכביש 6, אנחנו הרי משתמשים במימד הזה כל הזמן מבלי לשים לב. אפילו בפעילות שגרתית, כמו ניווט בטלפון הנייד.
מבנה היחידה

היחידה כפופה ללהק ראש המטה ובראשה עומד קצין בדרגת סא"ל. היחידה מחולקת לשני מדורים: מדור פרויקטים לווייניים ומדור שיתופי פעולה בין חיל האוויר למערכת הביטחונית. בין תפקידיה, היחידה אחראית להגברת המודעות לחשיבותו של תחום החלל במערכת הביטחון, ולהשפעתו על שאר היחידות בשטח.
מפקדי היחידה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| נ' | פברואר 2024-מכהן | מפקד החטיבה הראשון, ומפקדה במהלך מלחמת חרבות ברזל |
ראו גם

חיל חלל
לוחמת חלל
מנהלת תוכנית החלל
הערות שוליים

1 2   יובל טור שלום, "מנהלת החלל" הראשונה בצה"ל שוגרה לדרך, באתר צה"ל, 18 במרץ 2024
Filthy Dog

"Filthy Dog" (בעברית: "כלב מטונף") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר ההולנדי יוסט קליין. הוא יצא לאור באופן עצמי ב-3 באוקטובר 2024, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. השיר נכתב על ידי קליין, רובן ואן דר אנט, תאון דה קרואיט, שגם הפיקו אותו מוזיקלית.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-6.8 מיליון השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 באוקטובר 2024. נכון לינואר 2025 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.49 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הולנד | סינגל טיפ | 10 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 3 באוקטובר 2024 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית | הוצאה עצמית |  |
הערות שוליים

↑  Filthy Dog, ספוטיפיי
↑   Joost - Filthy Dog (Official Video), סרטון  באתר יוטיוב
↑  "Dutch Single Tip 12/10/2024" (בהולנדית). MegaCharts. נבדק ב-12 באוקטובר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Filthy Dog
פארק היורה: המשחק

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  15 בנובמבר 2011 
 סוגה:  משחק הרפתקאות גרפי
 פיתוח:  Telltale Games
 הוצאה לאור:  15 בנובמבר 2011
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית, צרפתית, גרמנית 
 הפצה:  Telltale Games
 סדרה:  Jurassic Park 
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Telltale Tool 
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 דירוג:  ESRB: T
 פלטפורמות:  iOS ,Windows, Xbox 360, PlayStation 3, Wii, Mac
 דרישות מערכת
 מעבד:  1.8 ג'יגה הרץ
 זיכרון:  2GB
 
 אתר רשמי
 
פארק היורה: המשחק (באנגלית: Jurassic Park: The Game) הוא משחק הרפתקאות משנת 2012 המבוסס על הסרט פארק היורה.
עלילת המשחק מתרחשת לאחר אירועי הסרט, כאשר ג'ון המונד עזב את איסלה נובלר יחד עם שאר הדמויות. במשחק מסופר על הווטרינר הראשי של הפארק ד"ר ג'רי הרדינג, (מופיע בסרט הראשון בסצנת הדינוזאור החולה בדמותו של ג'רי מולן המשמש גם כמפיק הסרט ואביה של שרה הרדינג מהסרט "העולם האבוד"), ובתו ג'ס הרדינג, אשר מנסים לרדת מהאי כאשר הם פוגשים בנימה, ילידת האי אשר נשלחה למשימה להחזרת הפחית עם העוברים הגנובים, אותם איבד דניס נדרי בסרט הראשון.
משחקיות

במשחק לשחקן יש אפשרות להשתמש בעכבר המחשב או בבקר שליטה כדי להתקדם במפה ולתקשר עם חפצים. המשחק מתמקד באפשרות של ביצוע בחירות המשפיעות על עלילת המשחק מאשר על חקירה חופשית. אמנם, ניתן לחקור את אזור המשחק בצורה מוגבלת ולתקשר עם החפצים השונים במפה. בחלק מקטעי המשחק נעשה שימוש במכניקת "Quick Time" בהם על השחקן ללחוץ על רצף מקשים מסוים במהירות על מנת לעבור לחלק הבא במשחק. בנוסף, סוף המשחק ניתן לשינוי וישנה בחירה בין שני סופים אפשריים.
עלילה

המשחק ממשיך מהנקודה שבה הסרט הראשון הסתיים כאשר האמונד, ד"ר גרנט, ד"ר סאטלר, ד"ר מלקולם, טים ולקס עוזבים את פארק היורה וחוזרים ליבשת.