stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל (אלברט)
המרכז לטניס בערד

טננבאום גדל בפילדלפיה, ארצות הברית, שם עשה תואר ראשון בניהול מרכזי פנאי וקהילה עם התמחות בתחום הספורט. ב-1978 עלה לישראל והתגורר במכון ווג'ס בערד, שבו למד עברית. מפגש מקרי עם חברו, הרולד לנדסברג, ממייסדי המרכז לטניס בישראל, עורר בו את הרעיון להקים מרכז טניס גם בערד, מתוך הבנה, כי יוכל לשלב בין אהבתו לטניס ובין הרצון ליצור שינוי חברתי אמיתי ולהקנות לילדים כלים וערכים שיעזרו להם לעצב את עתידם לטובה.
בדף ההסבר על זכייתו בפרס "יקיר הרשות" 2017, הוא מצוטט כך:
חשוב לי שבני הנוער יבינו, שהדבר החשוב בחיים אינו הניצחון או ההפסד, אלא המשחק עצמו. המאמצים של כל השחקנים יחד, בשיתוף פעולה, הם המביאים להישגים והם הזכייה הקבועה, לא הניצחון שמושג לפעמים. כן חשוב שידעו, כי האדם בוחר בדרכו בחיים ומגייס לעזרתו את הכוח הגדול ביותר בעולם – כוח הלב.
בשנת הגעתו לערד, היה בעיר מגרש טניס אחד, שם פגש כמה מחובבי המשחק, וביניהם גם אלי זיו, עורך העיתון המקומי "כידוד" ומאמן טניס בעצמו, שהתלהב מהרעיון וסייע לטננבאום בהגשמתו. בהמשך, הוא נפגש עם ראש המועצה בערד, אברהם (בייגה) שוחט, שפעל להקצאת שטח מתאים לבניית המרכז באזור הספורט העירוני, וכן עם איאן פרומן, מנכ"ל המרכז לטניס בישראל. בין השאר, הסכים לנהל את המקום החדש ללא תשלום בשנה הראשונה, ובלבד שיתחיל לפעול.
המרכז הוקם ב-1979. טננבאום, שניהל אותו במשך כשלושה עשורים, הפך את הטניס לספורט פופולרי בעיר: עד היום התאמנו ושיחקו במרכז אלפי ילדים. בין בוגריו המפורסמים: גילת ברזילי, אביחי צהלה ושירי זלוטיקמן, אשתו של אנדי רם. בקרב תושבי העיר דבק בטננבאום השם "מר טניס".
לאחר שפרש מניהול המרכז, הפך למורה בבתי ספר בערד וביישובי הסביבה, שבהם הוא מלמד תוכנית מיוחדת של לימודי בייסבול.
סופטבול

ב-1980, הקים טננבאום קבוצת סופטבול מקומית, שהשתתפה בליגת הסופטבול הישראלית, שהוקמה באותן שנים. הקבוצה שיחקה במשך כ-20 שנה, וב-1983, זכתה באליפות. ב-1985, זומן טננבאום לנבחרת ישראל בסופטבול, שהשתתפה במשחקי המכביה ה-12. הוא שיחק בתפקיד המוסר (פיצ'ר) והפגין רמה מקצועית גבוהה.
יקיר הרשות 2017

בדצמבר 2017, אחרי עשרות שנים של השקעה בספורט ובחינוך בערד, קיבל טננבאום את אות "יקיר הרשות – עולים ומגשימים" מטעם משרד החינוך. הפרס הוענק באותה השנה, כחלק מחגיגות 70 שנה לישראל, לאזרחים שעלו ארצה ותרמו משמעותית למען הקהילה.
הערות שוליים

↑  רשימת מקבלי אות יקיר הרשות - עולים ומגשימים 2017, באתר משרד החינוך, ‏19.12.2017
אל טננבאום מקבל את פרס יקיר הרשות, דצמבר 2017
אירן, נסיכת הסן

אירן, נסיכת הסן (Irene von Hessen-Darmstadt, נולדה בשם אירן לואיז מריה אנה; 11 ביולי 1866 - 11 בנובמבר 1953), הייתה בתם השלישית של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו הראשונה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה. היא נישאה לבן דודה היינריך, נסיך פרוסיה.
אחותה הצעירה, אלכסנדרה, נישאה לבן דודם השני ניקולאי, הפכה לקיסרית רוסיה האחרונה ונרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. אחותה הגדולה אליזבת, נישאה לסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונרצחה גם היא על ידי מהפכנים, יחד עם חברים אחרים של בית המלוכה הרוסי. אחותה הבכורה של אירן, ויקטוריה, נישאה לבן דודו של אביהן לודוויג, נסיך באטנברג והייתה לסבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
שנותיה הראשונות

הנסיכה אירן לואיז מריה אנה נולדה ב-11 ביולי 1866 וקיבלה את השם "אירן", מהמילה היוונית לשלום, משום שנולדה עם סיומה של מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה. אמה אליס גידלה את בנותיה בפשטות ודאגה שילמדו לבצע עבודות בית כגון אפיה, ניקיון וכדומה. הנסיכה אליס גם הדגישה בפני ילדיה את הצורך במתן לעניים ולקחה אותם לעיתים קרובות לבתי חולים ומוסדות צדקה.
חיי המשפחה קיבלו מכה קשה כאשר בשנת 1873 אחיה הצעיר פרידריך נפל מחלון ומת מדימום פנימי כתוצאה ממחלת ההמופיליה, מחלה ממנה סבלו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה. בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה למעט הבת אליזבת והאם אליס במחלת הדיפטריה. אליס טיפלה במשך ימים ארוכים במשפחתה החולה, אולם בבוקר ה-16 בנובמבר הנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה מהמחלה. לאחר ששאר בני המשפחה כבר החלימו מהמחלה אליס, שהייתה מותשת מהטיפול בהם, נדבקה אף היא ונפטרה ב-14 בדצמבר. לאחר מותה של אם המשפחה החליטה המלכה ויקטוריה לקחת חלק פעיל בגידולם של הילדים. הנסיכה אירן ואחיה בילו את חופשותיהם עם בבריטניה עם סבתם, ובזמן שחיו בגרמניה מטפלותיהם קיבלו הנחיות מהמלכה לגבי חינוכם.
נישואים ומשפחה

ב-24 במאי 1888 אירן נישאה לנסיך היינריך, ילדו השלישי של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה. אמו של היינריך הייתה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, בתה של המלכה ויקטוריה ודודתה של אירן. הנישואים התקבלו במורת רוח על ידי המלכה, שלא ידעה על היחסים בין בני הדודים עד שהחליטו להנשא. הנישואים היו מאושרים ולבני הזוג נולדו שלושה בנים:
ולדמאר (1889-1945) - כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה סבל ממחלת ההמופיליה ומת בשנת 1945 כתוצאה מאיבוד דם, לאור מחסור במנות דם בסופה של מלחמת העולם השנייה.
זיגיסמונד (1896-1978) - נישא לשרלוט, נסיכת סקסה-אלטנבורג. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה שירת בצבא הגרמני, עבר עם משפחתו לקוסטה ריקה.
היינריך (1900-1904) - מת בצעירותו ממחלת ההמופיליה.
הנסיכה נשארה קרובה לכל אחיה ואחיותיה, למרות מורת רוחה מכך ששתי אחיותיה, אליזבת ואלכסנדרה, עזבו את הכנסייה הלותרנית והמירו את דתם לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. כמו שני בניה של אירן, גם בנה של אלכסנדרה, הצארביץ' אלכסיי, היה חולה בהמופיליה, ואירן (שכבר שכלה בן אחד למחלה) ניחמה את אחותה בשנת 1912 לאחר שאלכסיי כמעט ומת מסיבוכי המחלה.
חייה המאוחרים

קשריה הקרובים של אירן עם אחיותיה נחתכו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ששמה את האחיות בשני צדדים יריבים. לאחר המלחמה גילתה אירן כי שתי אחיותיה, אלכסנדרה ואליזבת, נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים בעוד שאחיה, ארנסט לודוויג, הודח מתפקידו כדוכס הגדול של הסן. למרות ביטול המלוכה בגרמניה הורשו אירן והיינריך לשמור על אחוזתם, המלמרק, שבצפון גרמניה. הנסיך היינריך נפטר בשנת 1929 ובשנת 1945 מת בנם הבכור ולדמר כתוצאה מסיבוכים ממחלת ההמופיליה.
הנסיכה אירן נפטרה ב-11 בנובמבר 1953 באחוזתה, בגיל 87.
אירן אגאי

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1913 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 בספטמבר 1950 (בגיל 37) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 בן או בת זוג:  סטייב סקלי 
 
אירן אגאי בעמוד הראשון של עיתון דֵלִיבַּבּ בשנת 1934
אירן אגאי (בהונגרית: Ágay Irén; בודפשט, 23 בפברואר 1913 – לוס אנג'לס, 3 בספטמבר 1950) הייתה שחקנית יהודייה הונגרייה. רעייתו של הבמאי היהודי-הונגרי סטיב סקיי.
ביוגרפיה

אירן אגאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של אדולף אגאי (1879-1959), מורה בבית ספר יסודי ושל מאריה שטיינר. היא נולדה כאמור בבודפשט, ברחוב פטרדי 30. הוריה נישאו ב-24 במרץ 1912 ברובע 6 בבודפשט. אירן עברה מספסל הלימודים ישר לבית הספר של התאחדות השחקנים ההונגרית הארצית. היא סיימה את לימודיה בשנת 1931.
בשנים 1931 עד 1935 הייתה אמנית בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. זכתה להצלחה בעיקר במחזות מודרניים וכן כגיבורה ראשית של סרטי קומדיות. בין היתר שיחקה עם פאל יאבור, אימרה ראדאי ודיולה קאבוש. היא הייתה גיבורה צעירה ואהובה בסרטים העליזים והקלילים של שנות ה-30 של המאה ה-20. קיבלה משימה תובענית יותר בסרט "שני האסירים", שם בנוסף לגיזי באיור גילמה דמות נשית מובילה נוספת בסיפור מלחמת העולם הראשונה של לאיוש זילאהי. ב-28 באוקטובר 1933 נישאה בבודפשט לאישטוואן (סטיב) סקיי, שהיה הבמאי של רוב סרטיה. בני הזוג היגרו לארצות הברית בשנת 1938. בשנת 1950, בצילומי סרט, התמוטטה ונפטרה כשלא הייתה אפילו בת 38. סיבת המוות הייתה יתר לחץ דם.
תפקידי במה

אלכסנדר דיומא (הבן):הגברת עם הקמליות....נישט
לאסלו בוש פקטה:הכסף הוא לא הכל....רוז'י
יוז'ף לנדיאל:אֶמי....אֶמי
שאנדור הוניאדי:ריץ, 1919....אילונה
קאופמן - פלבר:ארוחת ערב בשמונה....פאולה
ג'ורג' ברנרד שו:קיסר וקלאופטרה....קלאופטרה
פילמוגרפיה

דודה איזה (1933)
הכל למען האישה! (1934)
הרומן של אידה (1934)
עץ השיטה הסגול (1934)
פרח החיטה (1934)
אמי (1934)
הוד מלכותו רוקד ואלס (אוסטרי 1934)
Sanders of the River (אנגלית 1935)
הנמען לא ידוע (1935)
סנסציה (1936)
Hochzeitsreise zu 50% (1937)
ירח דבש בחצי מחיר (1936)
הצילו, ירשתי! (1937)
אתה תהיה בעלי (1938)
שני אסירים (1938)
סוזן המופלאה (1946)
אמזון קווסט (1949)
המייפל (1987)
לקריאה נוספת

אירן אגאי בלקסיקון הונגרי לאמנות הבמה.
ספריית שחקנים
הערות שוליים

↑  Születése bejegyezve a Budapest VII. kerületi anyakönyv 469/1913. folyószáma alatt - a 79. oldalon
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. állami házassági akv. 385/1912. folyószáma alatt
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. állami házassági akv. 1570/1933. folyószáma alatt.
אירן המואר

| --- | --- |

אירן המואר משמאל, לואי סקוטנר מימין, 1985
 לידה:  25 ביולי 1906 Saint-Gilles, בלגיה
 פטירה:  17 במאי 1994 (בגיל 87) Watermael-Boitsfort, בלגיה
 מדינה:  בלגיה
 מקום קבורה:  בית הקברות שרבק 
 עיסוק:  סופרת, ומשוררת
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תחום כתיבה:  פרוזה ושירה
 יצירות בולטות:  Corne de Brune, Ma vie avec Scut
 בן זוג:  לואי סקוטנר
 צאצאים:  אין
 חתימה:   
 
אירן המואר, Irène Hamoir ( 25 ביולי 1906 - 17 במאי 1994) הייתה סופרת ומשוררת בלגית, אישה וחברה מובילה בתנועה הסוריאליסטית הבלגית. שירתה פורסמה בשם העט "אירין", והיא הופיעה בתור "לורי" בכתבי בעלה, לואי סקוטנר, וביצירותיו של רנה מגריט.
ביוגרפיה

ילידת סן ז'יל ( Saint-Gilles ) בבלגיה למשפחה שעסקה בקרקס, עבדה אירן המואר כמזכירה. בגיל ההתבגרות, הצטרפה לחבורת הלוחמנית במשמרות הסוציאליסטים הצעירים. בשנת 1928 היא פגשה את הסוריאליסטים בבריסל (בהמשך תציג אותם בתיאור גס כחוליגנים ברומן "שדרות ז'קמיין" (Boulevard Jacqmain) מ-1953.
היא כתבה את השיר הראשון שלה, Métallique בשנת 1925. באותה תקופה הייתה מעורבת, לראשונה, בקבוצה הסוריאליסטית הבלגית המתפתחת שהתגבשה סביב אמנים כמו מגריט, מארק אמנס, לואי סקוטנר, מרסל מריין ו-פול נוז'. היא התחתנה עם לואי סקוטנר בשנת 1930.
שיריה וסיפוריה, שהיו פנטסטיים ביותר, נאספו לראשונה בשנת 1949 בכרך דק עם הדפס של 200 עותקים תחת השם הבדוי "אירין"; בשנת 1976, האוסף Corne de Brune הביא לידיעת הקוראים את תרומותיה לכתבי עת ולעבודות קולקטיביות, וכן את ההקדמות שכתבה לחבריה: אוסף זה איפשר להעריך טוב יותר את ההומור שלה. לאחר מותו של סקוטנר בשנת 1987, היא פרסמה את זיכרונותיה מחייהם המשותפים בשם Ma vie avec Scut.
היא נפטרה בעיירה ווטרמל-בויטספורט (Watermael-Boitsfort,) ליד בריסל בשנת 1994.
אירן המואר, שהייתה גם אספנית אומנות, יצרה את מורשת "אירן סקוטנר-המואר" למוזיאון המלכותי לאמנויות יפות בבלגיה ובו עבודותיהם הרבות של אמנים שונים שהיו ברשותה.
עבודות נבחרות > שירה

(in French) Œuvre poétique (1930–1945), [published under the pen name Irine]. Saint-Generou près Saint Julien de Voventes: Maître François, 1949.
(in French) Ithos, [published anonymously], ill. Claudine Jamagne. Leyden: 1971.
(in French) L'Orichalcienne. La Louvière: Daily Bul, 1972.
(in French) Corne de brune (1925–1976), ills René Magritte, Rachel Baes, Danielle, Jane Graverol & Claudine Jamagne. Brussels: Isy Brachot et Tom Gutt, 1976.
(in French) Le Comparse en fleurs et des aigrelettes. Paris: Éditions de l'Orycte, 1977.
עבודות נבחרות > פרוזה

(in French) La Cuve infernale. Brussels: Editions Lumière, 1944.
(in French) Boulevard Jacqmain. reprinted Brussels: Didier Devillez, 1996.
(in French) La Cuve infernale, Nouvelles, édition augmentée. Brussels: Editions Brassa, 1987.
(in French) Question à une tourterelle turque. Brussels: 1989.
(in French) Croquis de rue. Bassac: Plein Chant, 1992.
לקריאה נוספת

אירן המואר - novelist writer a poet
הערות שוליים

↑  Œuvre « Portrait d'Irène Hamoir » – Musées royaux des Beaux-Arts de Belgique, www.fine-arts-museum.be
↑  Durozoi, History of the Surrealist Movement, excerpt, press.uchicago.edu
↑  Louis Scutenaire & Irène Hamoir - Matteson Art, www.mattesonart.com
איליושין Il-18

איליושין Il-18 (ברוסית: Ил-18, קוד דיווח נאט"ו: Coot) היה מטוס נוסעים עם 4 מנועים לטווח בינוני מתוצרת ברית המועצות. למטוס דגמים אחדים בשם זה וכן דגם אלינט בשם Il-20M.
היסטוריית ייצור ושימוש

לקראת מחצית שנות ה-50 היה ברור שמטוסי נוסעים על בסיס מנועי בוכנה כבר לא עונים לדרישות ונדרש פיתוח מטוס נוסעים מתקדם. ב-25 במאי 1956 משרד תכנון איליושין קיבל הנחיית הממשלה על תחילת העבודות. ביוני 1957 ראשי הממשל בראשות ניקיטה חרושצ'וב ראו את המטוס החדש. הטיסה הראשונה התקיימה ב-4 ביולי 1957. הדגם היה מיועד ל-75 נוסעים, אך במהלך הייצור הסדרתי הותאם המטוס ל-89 נוסעים. ב-20 באפריל 1959 התקיימו טיסות סדירות ראשונות.
במרוצת השנים תוכננו דגמים שונים, כולל דגמים לצרכים צבאיים. המטוס היה תחרותי לעומת מטוסים של יצרנים אחרים ולכן היה ניתן למכור אותו גם לחברות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בסך הכל נמכרו כ-100 יחידות ל-17 חברות זרות. כלל הייצור התרכז במפעל ליד מוסקבה והייצור נמשך עד לשנת 1978. בתקופה זו נבנו 564 מטוסי נוסעים וכ-50 לצרכים אחרים, כולל צבאיים.
עד למחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה ה-Il-18 המטוס העיקרי לטיסות פנים ארציות. בתחילת שנות ה-80 הופסק השימוש במרבית המטוסים, אך אחרוני ה-Il-18 נותרו בשירות עד לשנת 2002. בסוף שנת 2010 שימש אחד המטוסים שנותרו כמטוס מטען בטיסות פנים ארציות. בנוסף לכך, משרתים כ-20 מטוסים מדגם זה בחיל האוויר הרוסי כמטוסי פיקוד.
דגמים

Il-18A - גרסה מקורית ל-89 נוסעים.
Il-18B - דגם משופר עם מנוע חדש בעל אמינות גבוה יותר
Il-18V - דגם משופר עם חלוקת חלל הנוסעים ל-3 חלקים.
Il-18E - דגם משופר ל-110 נוסעים.
Il-18D - דגם עם מנוע משופר, מתאים לטיסות לטווח ארוך.
Il-18SALON - דגם מותאם להעברת משלחות ממשלתיות.
Il-20M - דגם אלינט של Il-18. מוכר גם בשם Il-18D-36.
איזה מין שוויון

| --- | --- |

 בימוי:  נייג'ל קול
 הופק בידי:  סטפן וילי, אליזבת קרלסן
 תסריט:  ויליאם אייבורי
 עריכה:  מייקל פארקר
 שחקנים ראשיים:  סאלי הוקינס,  בוב הוסקינס,   מירנדה ריצ'רדסון,  רוזמונד פייק,  ג'רלדין ג'יימס,  דניאל מייס,  רופרט גרייבס
 מוזיקה:  דויד ארנוולד
 צילום:  ג'ון דה בורמן
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  BBC Films, Sony Pictures Classics, UK Film Council, HanWay Films, סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  paramount pictures uk
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 באוקטובר 2010
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 תקציב:  5,000,000€
 הכנסות:  12,395,087$
 הכנסות באתר מוג'ו:   madeindagenham
 www.madeindagenham.co.uk
 דף הסרט ב־IMDb
 
איזה מין שוויון (באנגלית: Made in Dagenham או We Want Sex Equality) הוא סרט קולנוע אנגלי משנת 2010 העוסק במאבקן של תופרות ריפודים לרכב במפעל פורד באנגליה בשנת 1968 להשוואת תנאי שכרן לשכר הגברים המועסקים באותה עבודה.
עלילת הסרט

הסרט "איזה מין שוויון" סרטו של הבמאי הבריטי נייג'ל קול (Nigel Cole), עוסק במאבקן של פועלות שעבדו במתפרה במפעל לייצור מכוניות כתופרות כיסוי מושבי מכוניות. המפעל של החברה האמריקאית "פורד", בדגנהאם לונדון. בשנת 1968 החליטו 187 מהנשים שעבדו במתפרת מפעל המכוניות, לשבות להשוואת שכרן לשכרם של הפועלים הגברים העוסקים באותה עבודה, לאחר שמעמדן במפעל שונה "לעובדות בלתי מקצועיות", רק בשל היותן נשים. למרות שמלאכתן חייבה מיומנות לא מבוטלת, לא פחות מכל גבר העובד במפעל.
בראש המאבק עמדה ריטה אוגריידי, אותה משחקת סאלי הוקינס. אוגריידי, פועלת צעירה במפעל, נשואה ואם לשני ילדים, הפכה לרוח החיה מאחורי מאבק הנשים על שוויון זכויות העסקתן. אוגריידי מעולם לא ראתה את עצמה כמנהיגת פועלים, אך תפסה פיקוד על עמיתותיה לאחר שחברתה קוני (ג'רלדין ג'יימס) נאלצה לפרוש מהתפקיד (מאחר שעליה לטפל בבעלה הלום הקרב). לדידה של אוגריידי, אין כל סיבה שגברים ישתכרו יותר מנשים. אוגריידי הביעה עמדתה אף שהייתה שונה מדעתו של נציג האיגוד המקצועי ונלחמה עבור מטרתה.
ריטה אוגריידי זכתה לתמיכת אחד מנציגי איגוד הפועלים במפעל, אלברט פסינגהם (בוב הוסקינס), שהזדהה עם מאבקן של הפועלות מכיוון שהוא עצמו היה בן לאם חד הורית. הפועלות פתחו במאבק להשגת שכר שווה שכלל תחילה משא ומתן עם בכירי המפעל, אך כשהמאבק נכשל, הכריזו על שביתה ששיתקה את המפעל שהיה מקור פרנסתם העיקרי של תושבי דאגנהאם. מאבקן של השובתות הדהד גם בבית הנבחרים, בעזרתה של ברברה קאסל (מירנדה ריצ'רדסון), שרת התעסוקה. קאסל ניסתה תחילה לשכנען, עקב לחצו של ראש הממשלה הרולד וילסון (ג'ון סייסון), לוותר ולהתגמש. בהמשך נסחפה אחר נחישותן של העובדות וגיבתה אותן, חרף האיומים מצד בעלי מפעל פורד, כי יוציאו את מפעליהם המספקים מקומות עבודה רבים באנגליה, מחוץ לגבולות המדינה.
הסרט מציג ברגישות סכסוכים ורגעי משבר שנוצרו בשל קשיי השביתה במשפחותיהן של הפועלות השובתות, במאבקן לתמיכה ושכנוע גם של איגודי הפועלים אשר לתפיסתם דרישת התופרות לא הייתה קבילה, מאחר שלא הגיוני כי שכר הנשים ישתווה לשכר הגברים. עובדי המפעל מצאו עצמם ללא פרנסה, מאחר ששביתת התופרות ניתקה חוליה בשרשרת ייצור המכוניות עד כדי השבתה מלאה של שאר מרכזי הייצור.
חרף המצבים הדרמטיים אליהם נקלעו גיבורי העלילה, הסרט משדר אופטימיות. האפרוריות של לונדון מצטלמת נהדר מול התפאורה והחיות הצבעונית של הנשים ולבושן אולי כרמז לחיוניותן של הנשים במרקם החברתי. מאבקן של התופרות במפעל פורד בבריטניה שינה את פני ההיסטוריה, הוכתר בהצלחה והיווה פריצת דרך בקידום זכויותיהן של כלל העובדות באנגליה. מאבקן הביא לחקיקת חוק שכר שווה בבריטניה בשנת 1970.
צוות השחקנים

סאלי הוקינס – ריטה אוגריידי
בוב הוסקינס – אלברט פסינגהם
מירנדה ריצ'רדסון – ברברה קאסל
ג'רלדין ג'יימס – קוני ריזמונד
רוזמונד פייק – ליסה הופקינס
אנדראה רייסבורו – ברנדה
ג'יימי וינסטון – סנדרה
דניאל מייס – אדי אוגריידי
ריצ'רד שיף - רוברט טולי
אנדרו לינקולן – מר קלארק
רופרט גרייבס – פיטר הופקינס
ג'וזף מול - גורדון
רובי קיי – גרהם או'גריידי
קנת קרנהאם – מונטי טיילור
ג'ון סשנס – ראש הממשלה הרולד וילסון
רוג'ר לויד-פק – ג'ורג'
הסיפור האמיתי מאחורי הסרט

במזרח לונדון, בעיר דגנהאם, במפעל פורד, הועסקו 187 נשים שעבדו כתופרות כיסוי מושבים לרכב.
בשנת 1967 הונהגה שיטת דירוג חדשה לפיה נקבעו ארבע מדרגות שכר לעובדי הייצור:
זכר-מיומן.
זכר-חצי מיומן.
זכר-בלתי מקצועי.
נקבה.
לנשים שעבדו בתעשיית המכוניות שולמה משכורת בדירוג: ב' (B), משכורת זו שולמה לעובדים בלתי מקצועיים. הן החליטו לצאת למאבק בדרישה להעלות דירוג שכרן לדרגה ג' (C), בטענה שעבודתן דורשת מיומנות רבה, זריזות ודיוק. דרישות התופרות במאבקן הייתה לעלות בדרוג שכרן ולא דרישה ל"שכר שווה".
16 נשים בלבד דורגו בדרגת שכר ג' (C) במפעל פורד באנגליה. שביתתן הציבה אותן בפני איום מצד בעלי החברה שראו בחומרה רבה את שביתתן וההפסד הכספי שנגרם לחברה כתוצאה ממנה. החברה שלחה מכתבי אזהרה לשובתות, והזהירה אותן כי הן מפרות את חוזה העסקתן, אך הפועלות הצביעו פה אחד להמשיך בשביתתן עד שדרישותיהן יענו.
ב-7 יוני 1968 הצטרפו למאבקן עמיתותיהן במפעל פורד בהלווד (Halewood).ובכך הכפילו השובתות את מספרן. שביתתן גרמה להשבתת המפעל כולו מאחר שלא היו כיסויים להרכבה ברכבים. בשלהי חודש יוני 1968 מפעל פורד איבד סכום של כמיליון פאונד מהכנסות ממכירות מדי יום.
מאבקן הגיע עד לשולחנה של ברברה קאסל, שרת העבודה והרווחה, בממשלתו של הרולד וילסון שהתגייסה למציאת פתרון בסכסוך. קאסל נפגשה עם מנהיגות השובתות ומבקשת מהן קודם כל לשוב לעבודה ולסמוך עליה כי ימצא פתרון.
בסופו של דבר תוצאת השביתה הייתה העלאת שכרן של הפועלות ל-92% משכר הגברים המיומנים למחצה (עדיין 8% פחות משכר הגברים). מאבקן לא נחל הצלחה מלאה אך דרבן נשים לנהוג כמותן ולהיאבק על זכויותיהן. נוסדו איגודים מקצועיים לנשים והחל מסע הסברה לשוויון זכויות לנשים.
ב-18 מאי 1969 נערכה הפגנה בהשתתפות 1000 איש לדרישת שכר שווה לנשים.
ב-1970 חוקק "חוק שכר שווה 1970" (Equal Pay Act 1970) בו נקבע כי נשים וגברים צריכים לקבל שכר שווה תמורת "עבודה שווה". ב-1973 עם הצטרפותה של בריטניה לאיחוד האירופי החוק הפך להיות כפוף לסעיפים: 119–1957 באמנת רומא בהם נקבע כי נשים וגברים יזכו לשכר שווה עבור עבודה שווה. ב-29 דצמבר 1975 נכנס החוק לתוקף וכלל בתוכו גם תנאים סוציאליים נוספים כגון: תשלום עבור חגים, זכויות פנסיה, הטבות חברה ובונוסים.
רעיון לסרט

את הרעיון לסרט שאב המפיק סטיבן וולי מתוכנית רדיו ששמע. התוכנית נקראה:"פגישה מחודשת" (The Reunion), תוכנית המזמנת אליה קבוצת אנשים שהייתה מעורבת באירוע משמעותי בעבר. בתוכנית המדוברת התארחו נשים שתארו את השביתה ב-1968 במפעל "פורד".
סטיבן וולי הוקסם מסיפורן המרתק. בעיקר תפסה את וולי התמימות והא- פוליטיות של הנשים שנאבקו להשגת תנאים הוגנים. הגיון פשוט ללא כל תאוות בצע. וולי הסביר כי קולותיהן של הנשים בתוכנית הזכירו לו את דודותיו ממעמד הפועלים בצפון לונדון, שעזרו לגדלו.
לגיבוש הרעיון לסרט נסע עם אליזבת קרלסן, שותפתו להפקה לפגוש את הנשים בדגנהאם.
צוות הצילום בחר לצלם סרט עלילתי ולא דוקומנטרי או פוליטי. דמותה ריטה, מנהיגת המאבק, והמשתתפות האחרות היא דמות מורכבת כלומר: שילוב של מספר נשים שהשתתפו במאבק ולא אישה מסוימת אחת.
סאלי הופקינס מספרת: "כדי לשחק את ריטה הייתי צריכה לשים את עצמי בתוך ומבעד לדרך החשיבה שלהן. זה גרם לי להבין כמה אנחנו, כנשים היום, ברות מזל. לנשים היום יש כל כך הרבה הזדמנויות ואפשרויות שלנשים 'מהסרט' בכלל לא היו" .
רוזמונד פייק, המשחקת את ליסה, אשתו של בעל המפעל, חושבת אף היא שמדובר בסיפור מלא עוצמה אשר ללא ספק מושך ומפעיל את מיתרי הלב של כל מי שצופה בו.
סטיבן וולי סיפר כי לפסטיבל הסרטים ברומא לקחו שתיים מהנשים שהיו בשנות השמונים לחייהן. נשים אלו לא עזבו את בריטניה בעבר. לאחר הקרנת הסרט כשהוזמנו לעלות לבמה התרגשו מאוד ממחיאות כפיים סוערות של הקהל. מחיאות כפיים שקבלו לאחר ארבעים ושתיים שנה.
שם הסרט

בישראל הסרט הופץ תחת השם: "איזה מין שוויון". בבריטניה הופץ הסרט בשם: "Made in Dagenham". בגרמניה, איטליה וצרפת נקרא הסרט "We Want Sex", חלק מכרזה בה משתמשות הפועלות במאבקן, בה דרשו הנשים השובתות "שכר שווה" (sex equality) אך המילה "שווה" (Equality) הוסתרה בכרזה, ובברזיל נקרא הסרט:"מהפכה בדגנהאם".
פסקול הסרט

"(There's) Always Something There to Remind Me" - סנדי שואו
"Get Ready"- The Temptations
"Israelites" - דזמונד דקר
"It's a Man's Man's Man's World" - ג'יימס בראון
"Days" - הקינקס
"Can I Get a Witness" - דאסטי ספרינגפילד
"All or Nothing " - הפנים הקטנות
"The Boat That I Row" - לולו
"It's Getting Better" - קאס אליוט
"A Groovy Kind of Love" - The Mindbenders
"Wooly Bully" - Sam The Sham & The Pharaohs
"Sunday Will Never Be The Same" - Spanky and Our Gang
"Green Tambourine" - Lemon Pipers
"Paper Sun" - Traffic
"Friday on My Mind" - The Easybeats
"With a Girl Like You" - - הטרוגס
"You Can Get It If You Really Want" - דזמונד דקר
"Made In Dagenham" - סנדי שואו
שיר הנושא "Made In Dagenham" נכתב על ידי דייוויד ארנולד ובילי בראג (Billy Bragg) במיוחד עבור הסרט.
לקריאה נוספת

Tzannatos, Zafiris. "Women and labor market changes in the global economy: Growth helps in equalities hurt and public policy matters." World Development27.3 (1999): 551-569.
Galetto, Manuela. "Militant Years: Car workers’ struggles in Britain in the 60s and 70s, by Alan Thornett." Labor History 53.1 (2012): 162-163.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, הסרט "איזה מין שוויון" מתאר בצורה ישירה וחוייכת את מאבק התופרות בבריטניה, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2010
↑  טלי רוזין, מה זה בכלל פמיניזם? זמורה ביתן, 2000, עמ' 226–227
↑  Rowbotham, Sheila. "Cleaners’ Organizing in Britain from the 1970s: A Personal Account." Antipode 38.3 (2006): 608-625.
↑  Cohen, Sheila. "Equal pay–or what? Economics, politics and the 1968 Ford sewing machinists’ strike." Labor History 53.1 (2012): 51-68.
↑  Cohen, Sheila. "The 1968–1974 labour upsurge in Britain and America: a critical history, and a look at what might have been." Labor History 49.4 (2008): 395-416.
↑  Gilbert, Kay. "The role of job evaluation in determining equal value in tribunals: Tool, weapon or cloaking device?" Employee Relations 27.1 (2005): 7-19.
↑  Made in Dagenham – Director Nigel Cole on his attraction for strong women
↑  Sally Hawkins speaks out on female empowerment באתר העיתון אקסמינר
↑  The Real-Life Women Behind "Made in Dagenham" באתר CBS
↑  כתבה על פסקול הסרט
סאלי הוקינס
אלברטו גרשונוב

| --- | --- |

אלברטו גרשונוב
 לידה:  1 בינואר 1883 פרוסקורוב, רוסיה
 פטירה:  2 במרץ 1950 (בגיל 67) בואנוס איירס, ארגנטינה
 מדינה:  ארגנטינה 
 לאום:  ארגנטינה ארגנטינה
 עיסוק:  עיתונאי וסופר
 מעסיק:  "לה נאסיון"
 שפות היצירה:  ספרדית
 יצירות בולטות:  The Jewish Gauchos 
 תקופת הפעילות:  1908–1950 (כ־42 שנים)
 בת זוג:  תרזה כהן
 מספר צאצאים:  3
 
אלברטו גרשונוב (גרשונוף) (באנגלית: Alberto Gerchunoff;‏ 1 בינואר 1883 – 2 במרץ 1950) היה עיתונאי וסופר יהודי שגדל במושבה החקלאית היהודית מוזסוויל ופעל בארגנטינה. התפרסם בעקבות ספרו "גאוצ'וס יהודים" שתיאר את חיי היהודים במושבות הברון הירש בארגנטינה.
רקע

במהלך המאה ה-19 החלה הגירה משמעותית של יהודים אל מחוץ מאירופה מתוך רצון להימלט מאנטישמיות, פוגרומים ועוני. בתמיכת הברון הירש ובסיועה של יק"א הופנו רבים מהמהגרים למושבות חקלאיות שהוקמו בארגנטינה. מושבות אלו אוכלסו ברובן על ידי יהודים וכללו מבני ציבור רבים לשירות התושבים היהודים. המושבה החקלאית הראשונה שהוקמה הייתה מוזסוויל שבשיא תהילתה חיו בה כ-12,000 יהודים.
ביוגרפיה > נעורים

גרשונוב נולד ב-1883 בעיר פרוסקורוב שברוסיה הצארית (כיום חמלניצקי באוקראינה) לגרשום גרשונוב ולאנה לבית קורנפלד, אח לסופיה, ססילה וברנרדו. ב-1889 היגרה המשפחה לארגנטינה והתיישבה בעיירה מוזסוויל (כ-600 ק"מ מצפון מזרח לבואנוס איירס).
ב-12 בפברואר 1891 נרצח אביו של גרשונוב על ידי גאוצ'ו ובעקבות האירוע עברה המשפחה למושבה אחרת בשם ראג'יל (Rajil) שבמחוז אנטרה ריוס.
ביוגרפיה > עיתונאי וסופר

ב-1895 הגיע גרשונוב לבואנוס איירס וב-1908 התקבל לעבודה, כעיתונאי, בעיתון "לה נאסיון" (אנ') והיה הנשיא הראשון של איגוד הכתבים הארגנטינאיים (Argentine Writers' Association).
בנוסף לעבודתו בעיתון כתב גרשונוב מספר ספרים שהידוע בהם היה הספר "גאוצ'וס יהודים" (Los Gauchos Judíos) (אנ'). בספר זה, שפורסם ב-1910, מתאר גרשונוב את חיי היהודים במושבות החקלאיות תוך שהוא משלב פרטים אוטוביוגרפים על ילדותו. ב-1975 הופק בארגנטינה סרט שהתבסס על הספר ונקרא בשם דומה (אנ'). במקביל לפעילותו הספרותית היה גרשונוב פעיל במפלגה המתקדמת-דמוקרטית.
רוב חייו תמך גרשונוב בהשתלבות היהודים בארגנטינה ואף בהתבוללות. עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון שינה את דעותיו והחל לתמוך בציונות וב-1947 אף הביע תמיכה בהקמת מדינת ישראל. ב-1948 נסע בשליחות הסוכנות היהודית למדינות דרום אמריקה.
תקופה מסוימת היה גרשונוב מעורב עם וילהלם רייך בפרויקט האורגון שלו מתוך רצון לשמר מורשת תרבות יהודית. בסופו של דבר קיבץ גרשונוב את החומרים שאסף לספר שפורסם ב-1948 בשם "Héroes de los Intersticios"