stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ה ז'ה גאבור
חייה האישיים > נישואים

גאבור נישאה תשע פעמים, והתגרשה שבע פעמים.
בשנת 1937 נישאה לדיפלומט טורקי. בספרה האוטוביוגרפי ציינה כי בהגיעה לטורקיה היא פגשה את מוסטפא כמאל אטאטורק, והשניים ניהלו מערכת יחסים רומנטית במשך מספר חודשים.
בשנת 1941 הגיעה גאבור לארצות הברית, והתגרשה מבעלה לאחר שפגשה את קונרד הילטון. השניים נישאו ב-10 באפריל 1942. הילטון גילה במהרה כי גאבור מבזבזת את כספיו, והעניק לה קיצבה חודשית קבועה. החלטה זו הביאה לסוף נישואיהם. גאבור התגרשה מהילטון בשנת 1947, זמן קצר לאחר שנולדה לה בתם, פרנצ'סקה, ונישאה לג'ורג' סנדרס, שחקן שפגשה ב-2 באפריל 1949.
היא החליטה לעבור לקריירת משחק, והחלה להופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בסרט "מולן רוז'" משנת 1951 קיבלה לראשונה תפקיד ראשי. במהלך נישואיה לסנדרס ניהלה גאבור, החל משנת 1952, מערכת יחסים רומנטית עם נער השעשועים פורפירי רובירוסה. בשנת 1954 התגרשה מסנדרס. סנדרס נשא לאישה בשנת 1970 את מאגדה, אחותה הבכורה של גאבור (השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן).
ב-5 בנובמבר 1962 התחתנה גאבור עם הרברט האנטר. השניים התגרשו ב-3 במרץ 1966. זמן קצר לאחר מכן, ב-9 במרץ 1966 נישאה גאבור לג'שואה קוסדן הבן. השניים התגרשו ב-24 באוגוסט 1976, זמן קצר לפני נישואיה למייקל אוהארה, ב-27 באוגוסט באותה שנה. השניים התגרשו בשנת 1983 בעקבות מערכת יחסים רומנטית שהייתה לגאבור עם שחקן הקולנוע המקסיקני פיליפה דה אלבה, לו נישאה ב-13 באפריל 1983. נישואי גאבור ודה אלבה נערכו בטרם התגרשה מבעלה הקודם אוהרה, ולכן נישואים אלה בוטלו על ידה.
ב-14 באוגוסט 1986 נישאה גאבור לפרדריך, נסיך אנהאלט, בנה המאומץ של מריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט (כלתו של הקיסר וילהלם השני), הצעיר ממנה ב-26 שנה.
חייה האישיים > ילדים

אף על פי שנישאה תשע פעמים, נולדה לה ילדה אחת בלבד: השחקנית פרנצ'סקה הילטון מנישואיה לקונרד הילטון. כמו כן אימצה יחד עם בעלה האחרון ילד משותף - מרקוס פון אנהאלט.
חייה האישיים > שלהי ימיה

ב-27 בנובמבר 2002 נפגעה גאבור בתאונת דרכים, ומאז הייתה מרותקת לכיסא גלגלים. ב-7 ביולי 2005 עברה שבץ. ב-18 בדצמבר 2016 נפטרה בגיל 99 לאחר התקף לב.
סרטים

Lovely to Look At,‏ 1952
We're Not Married,‏ 1952
מולן רוז',‏ 1952
The Million Dollar Nickel,‏ 1952
The Story of Three Loves,‏ 1953- סיפור שלוש אהבות
לילי, 1953
Love in a Hot Climate,‏ 1954
Death of a Scoundrel,‏ 1956
The Girl in the Kremlin,‏ 1957
The Man Who Wouldn't Talk,‏ 1958
Country Music Holiday,‏ 1958
Touch of Evil,‏ 1958
Queen of Outer Space,‏ 1958
For the First Time בפעם הראשונה
הרוזנת הכחולה, 1960
פפה, 1960
Boys' Night Out,‏ 1962
Drop Dead Darling,‏ 1966
Arrivederci, Baby!‎,‏ 1966
Up the Front,‏ 1972
Won Ton Ton, the Dog Who Saved Hollywood,‏ 1976
Every Girl Should Have One,‏ 1978
Frankenstein's Great Aunt Tillie,‏ 1984
Charlie Barnett's Terms of Enrollment,‏ 1986.
סרטים > סדרות טלוויזיה (מבחר)

"האי של גיליגן" בשנת 1965
"בוננזה" בשנת 1967
"באטמן" בשנת 1968
"ספינת האהבה" בשנת 1980
"עובדות החיים" בשנת 1981
"As the World Turns" בשנת 1981
"הנסיך המדליק מבל אייר" בשנת 1991.
הערות שוליים

↑  Gabler, Neal. "Toward a New Definition of Celebrity" (PDF). The Norman Lear Center.
↑  "Jewish-born Hollywood star Zsa Zsa Gabor dies at age 99". Jerusalem Post. Reuters. 19 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה);
"Obituary: Zsa Zsa Gabor". BBC News. BBC. 19 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Zsa Zsa Gabor honored at funeral mass". USA Today. Associated Press. 30 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449344005171  PLWABN: 9810655834605606  BIBSYS: 99068687  BNE: XX938649  BnF: cb13948652s (data)  GND: 140459472  ICCU: RAVV392609  ISNI: 0000 0001 2145 2637  LCCN: n84216417  LNB: 000335338  NKC: xx0168497  NLA: 35108585  NSK: 000318265  NTA: 240741552  SELIBR: 296265  SNAC: w6r22xmb  SUDOC: 067117139  Trove: 829135  VIAF: 100258285   WorldCat (עם VIAF): 100258285 
גאבור עם פורפירו רובירוסה, שנת 1954 לערך
גאבור בהופעתה בסרט "לילי" משנת 1953
חפץ חיים (ספר)

| --- | --- |

שער הספר "חפץ חיים" שיצא לאור בחיי המחבר, משנת 1873, ווילנא
 מידע כללי
 מאת:  רבי ישראל מאיר הכהן מראדין
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  הלכות לשון הרע ורכילות
 הסכמות:  הרב מרדכי קלאצקי, הרב ברוך מרדכי ליפשיץ, הרב משה אריה, הרב יוסף בן הרב רפאל, הרב בצלאל הכהן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  תרל"ג (1873)
 מהדורות נוספות
 מקורות לכתיבת הספר:  תלמוד בבלי, רמב"ם, ספר מצוות גדול, שערי תשובה, דיבוק חברים גדולי תורה
 קישורים חיצוניים
 היברובוקס:  מהדורת תשל"ה, מהדורת תשמ"ט,
רחוב בירושלים על שם הספר חפץ חיים.
חפץ חיים הוא החיבור הרבני הראשון המקיף את כל הלכות לשון הרע בהלכה. הספר חובר על ידי הרב ישראל מאיר הכהן מראדין, יצא לאור לראשונה בווילנה בשנת 1873 (תרל"ג) בעילום שם המחבר ובמהרה הפך לספר העיקרי על הלכות לשון הרע. על-שמו קיבל הרב את כינויו "החפץ חיים". המקור לשם החיבור הוא הפסוק ”מִי הָאִישׁ הֶחָפֵץ חַיִּים, אֹהֵב יָמִים לִרְאוֹת טוֹב. נְצֹר לְשׁוֹנְךָ מֵרָע, וּשְׂפָתֶיךָ מִדַּבֵּר מִרְמָה” (ספר תהילים, פרק ל"ד, פסוק י"ג).
החפץ חיים ויתר על זכויות היוצרים במשנה ברורה, והתיר לכל המעוניין להפיצם באופן זהה למקור בתנאי ש-4% מהספרים יתרמו לבית כנסת.
הסיבה לחיבור הספר

בתחילת הספר מובאות שלושים ואחת מצוות מהתורה הקשורות בלשון הרע. בנוסף לכך כותב החפץ חיים שחטא לשון הרע הוא הסיבה להתארכות הגלות והצרות. הטעם לכך שאיסור לשון הרע אינו ידוע בציבור למרות חשיבותו היא בגלל חוסר ידיעת ההלכות הרבות שבו. כדוגמה לפרטים שלא ידועים לרוב האנשים הוא מביא את האיסור לומר לשון הרע גם אם הוא נכון, או את ההלכה שאיסור לשון הרע חל גם על השומע. לפי החפץ חיים הסיבה לחוסר ידיעת הפרטים היא היעדרו של ספר הלכה שיסכם במקום אחד את כל ההלכות הקשורות בלשון הרע וברכילות.
שלושים ואחת המצוות

מתוך שלושים ואחת מצוות שהרב מונה בספר, 17 מצוות הן מצוות לא תעשה, כלומר דברים שאסור לעשותם, ו-14 מצוות עשה, כלומר דברים שאדם חייב לעשותם. מתוך שלושים ואחת מצוות אלו, על שמונה מצוות לפחות אדם עובר בכל לשון הרע, והשאר תלויות במקרה של לשון הרע. בנוסף לשלושים ואחת מצוות אלו מציין הרב 4 ארורין המוזכרים בפרשת כי תבוא, שהעובר עליהם מקבל נידוי: על מספר לשון הרע נאמר "אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר" (ספר דברים, פרק כ"ז, פסוק כ"ד), כי לדבר על אדם לשון הרע בלי לספר לו זאת הרי זה כהכאה בסתר, על המספר והשומע נאמר "אָרוּר מַשְׁגֶּה עִוֵּר בַּדָּרֶךְ" (שם, שם, י"ח) כי הם מטעים את האדם עליו הם מדברים, על אדם המדבר לשון הרע באופן קבוע כך שהוא נוהג בכך כאילו זה היתר נאמר "אָרוּר אֲשֶׁר לֹא-יָקִים אֶת-דִּבְרֵי הַתּוֹרָה-הַזֹּאת, לַעֲשׂוֹת אוֹתָם" (שם, שם, כ"ו), ועל אדם שאומר לשון הרע על הוריו נאמר "אָרוּר מַקְלֶה אָבִיו וְאִמּוֹ" (שם, שם, ט"ז).
בית המקדש השני חרב בגלל שנאת חינם. הביטוי המעשי של שנאה זו הוא אמירת/קבלת לשון הרע על סוגיו (הוצאת שם רע/לשון הרע/רכילות), כך מסביר החפץ חיים. החפץ חיים עושה חישוב שאת העונש על שנאת החינם שבגללה חרב בית המקדש כבר קיבלנו, וכרגע בית המקדש לא נבנה רק מכיוון שעדיין יש שנאת חינם, כלומר, מכיוון שעדיין לא הפסקנו לדבר לשון הרע.
המקורות לכתיבת הספר

לכתיבת הספר נעזר הרב בתורה, בתלמוד הבבלי, ובפוסקים הראשונים ובעיקר ממשנה תורה לרמב"ם, ספר מצוות גדול לרבי משה מקוצי ושערי תשובה לרבנו יונה, וכן בדבוק חברים גדולי תורה. המקורות מפורטים במדור מיוחד בשם 'באר מים חיים'. עבודתו של מחבר חפץ חיים דמתה מבחינה זו לעבודתו של רבי יוסף קארו, אף הוא אסף מדברי הראשונים, דן בהם וגיבש את מסקנותיו בצורת סעיפים ממצים וקצרים יחסית.
מבנה הספר

הסכמות
הקדמה
פתיחה להלכות לשון הרע ורכילות
הלכות איסורי לשון הרע
הלכות איסורי רכילות
"ציורים" - שלושה תיאורים (מילוליים) של תרחישים נפוצים, בהם יש להגדיר את המותר והאסור לומר.
העתק תשובות מפוסקים קדמונים בעניין איסור לשון הרע.
גדולי ישראל על הספר

האדמו"ר אברהם מרדכי אלתר מגור, בעל ה"אמרי אמת", כתב לחסידיו לפני עלייתו ארצה: "כי היות שתכפו עלינו צרות רבות מבית ומחוץ, וחכמינו ז"ל בראייתם העמוקה הורונו שהסיבות לגלות זו הנם מלשון הרע ושנאת חינם, על כן הנני מציע שכולכם תלמדו ספר חפץ חיים וספר שמירת הלשון".
רבי חיים חזקיהו מדיני, בעל ה"שדי חמד", רבה של חברון, כתב בספרו: "נדפס ספר נחמד חפץ חיים לרב גדול בדורנו יצ"ו, הוא בנוי ומשוכלל על הלכות לשון הרע ורכילות אשר אסף הרב המחבר כל מאמרי חז"ל ודברי הפוסקים המדברים בעניינים אלו... אשרי שיאחז בו ולא ירפנו להגות בו תמיד, וכולי האי ואולי נוכל לכוף יצרנו הרע בעזרתו יתברך שמו" (מערכת הל' כלל ס"ג).
הרב צבי יהודה הכהן קוק הדגיש בפני תלמידיו את חשיבות לימוד הלכות שמירת הלשון, והקפיד לקיים סדר לימוד בספר חפץ חיים בישיבת מרכז הרב.
הערות שוליים

↑  פרופ' נחום רקובר, זכות היוצרים במקורות היהודיים תנאיו של החפץ חיים למדפיסי המשנה ברורה והספר "חפץ חיים", 102. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"א-1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517369405171  LCCN: nr92004938   WorldCat (עם LCCN): nr92-004938
חוק זכות ההצבעה (1965)

| --- | --- |
סמל ארצות הברית
 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית
 גוף מחוקק:  89th United States Congress 
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ומנהיגי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, מרטין לותר קינג ורוזה פארקס במעמד חתימת החוק.
חוק זכות ההצבעה (באנגלית: Voting Rights Act) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-6 באוגוסט 1965. מטרת החוק הייתה לתת כלים לאכיפת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שכבר עיגן חוקתית את איסור האפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי ב-1870. מנגנון האכיפה המרכזי שנתן החוק לשלטון הפדרלי היה הליך ה-preclearance, שחייב את המדינות שביקשו לערוך שינוי בחוקי ההצבעה (מדינות דרום ארצות הברית) לקבל אישור מפורש לכך ממחלקה ייעודית לזכויות אזרח של משרד המשפטים של ארצות הברית. החוק היה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד ההפרדה הגזעית ברחבי ארצות הברית בין אזרחים לבנים לבין אזרחים אפרו-אמריקאים.
הרקע לחקיקת החוק

למרות חקיקת התיקון ה-15 וקבלת מדינות הקונפדרציה חזרה לברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית על יסוד אשרורו, תיקנו מדינות בדרום ארצות הברית תקנות שמנעו למעשה קיום בחירות חופשיות ללא אפליה ומנעו בכך מאזרחיהן האפרו-אמריקאים לממש את זכות הבחירה. בין התקנות שתוקנו על ידי מדינות הדרום, היו למשל מילוי טפסים שונים (שחייבו ידיעת קרוא וכתוב), תשלום מס גולגולת על ראש המשפחה המצביע (כלומר ריבוי ילדים במשפחה הביא להגדלת המס), והוכחת בעלות על שטח או רכוש. תקנות כגון אלה גרמו להפחתת מספר המצביעים מבין העבדים המשוחררים וצאצאיהם, ובהמשך להפחתת מצביעים מבין אוכלוסיות המיעוטים.
החקיקה הפדרלית נעה תמיד על הקו הדק שבין אכיפת החוקה לשמירה על זכויות המדינות בארצות הברית, נשיאים מן המפלגה הרפובליקנית, שתמכו היסטורית במתן שוויון זכויות נרתעו מתגובה אלימה וקיצונית של הלבנים במדינות הדרום (כפי שקרה בתקופת השיקום). נשיאים חברי המפלגה הדמוקרטית הסתמכו על רוב מצביעים דרומיים בקונגרס וידיהם, גם אם רצו ליזום חקיקה בכיוון זה, היו כבולות פוליטית בקרב מפלגתם-שלהם.
תהליך החקיקה

את החקיקה הוביל תחילה נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, לאחר תקופה של גאות בדרישות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והתחזקות כוחה בציבור, ששיאה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. לאחר רצח קנדי המשיך במשימה יורשו, לינדון ג'ונסון.
החוק הוצג על ידי הנשיא ג'ונסון בנאומו ב-17 במרץ 1965, עבר בסנאט ב-26 במאי, למחרת סיומה של צעדת מחאה בת ארבעה ימים בהנהגת מרטין לותר קינג ו-25,000 צועדים מסלמה (Selma) למונטגומרי, ואושר על ידי בית הנבחרים ב-2 באוגוסט.
בשנת 2013, בפסיקת מחוז שלבי נגד הולדר (אנ'), ביטל בית המשפט העליון בארצות הברית את סעיף 4 בחוק, שהיה אחד הסעיפים החשובים בו, מאחר שהגדיר אילו מדינות זקוקות לאישור פדרלי כדי לערוך שינוי בחוקי ההצבעה שלהן. ומאז נערכו באותן מדינות שורה של שינויים בחוק, שהיו עשויים לפגוע בעיקר ביכולתם של מיעוטים להגיע לקלפי ולהצביע. בית המשפט לא ביטל את סעיף 5, אך הוא הפך לסעיף שאינו בר אכיפה.
בשנת 2021, בפסיקת הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית(אנ'), בית המשפט העליון פירש מחדש את סעיף 2 של חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, והחליש אותו באופן משמעותי. פסק הדין פירש את לשון "מכלול הנסיבות" של סעיף 2 כך שהוא אינו אוסר בדרך כלל על כללי הצבעה שיש להם השפעה שונה על הקבוצות שעליהן ביקש להגן, לרבות כלל שנחסם על פי סעיף 5 לפני כן. בית המשפט השבית את הסעיף הזה במחוז שלבי נגד הולדר. בפרט, הפסיקה קבעה שחששות מהונאת בחירות יכולים להצדיק כללים כאלה, גם ללא ראיות לכך שהונאות כזו התרחשה בעבר או שהכלל החדש יהפוך את הבחירות לבטוחות יותר.
הערות שוליים

↑   העליון בארה"ב ביטל הגנה על מיעוטים בחוק זכויות ההצבעה, באתר הארץ, 25 ביוני 2013
↑   טלי קרופקין, בארה"ב כולם שווים בקלפי, אבל לא בדרך אליו, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2016
↑  Details on Shelby County v. Holder: In Plain English, SCOTUSblog, ‏2013-06-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  https://www.supremecourt.gov/opinions/20pdf/19-1257_g204.pdf
↑  In Voting Rights Case, Supreme Court Upholds Arizona Restrictions : NPR, web.archive.org, ‏2021-12-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601724105171  GND: 4769728-3  LCCN: n94051078  NARA: 10648505  VIAF: 178305288   WorldCat (עם VIAF): 178305288
זמאן שאה דוראני

זמאן שאה דוראני (בפשטו/פרסית/אורדו/ערבית: زماں شاہ درانی; 1770 – 13 בספטמבר 1845) היה האמיר (נסיך) הריבון של האימפריה הדוראנית בין השנים 1793–1801. זמאן היה בנו של טימור שאה דוראני ונכדו של אחמד שאה דוראני. במהלך שלטונו של זמאן שאה נחלשה ההשפעה הדוראנית בחבל פנג'אב לנוכח עלייתה של האימפריה הסיקית והגבולות הדוראנים בתוך תת-היבשת ההודית נסוגו מנהר אינדוס לעבר ח'ייבר פח'טונח'ווה ובלוצ'יסטן.
ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על צעירותו של זמאן שאה דוראני, הוא היה החמישי מבניו של טימור שאה דוראני ונולד בשנת 1770. בצעירותו חונך במוסדות השלטון ובהנהגת חיל הפרשים של הצבא הדוראני.
ביוגרפיה > אמיר דוראני

לאחר מותו של אבי זמאן; טימור שאה דוראני, בשנת 1793, תפס בנו החמישי, זמאן, את כס המלוכה בעזרת תמיכתו של האציל פיינדה חאן מחצר המלוכה, שהיה צ'יף שבט ברקזאי. זמאן פנה אז לקראת מדיניות אגרסיבית במלחמות על השטחים הדוראנים בתת-היבשת ההודית במטרה לחזור על מעלליו וניצחונותיו הצבאיים של סבו, אחמד שאה דוראני. התערבות אפגנית אפשרית זאת בתת-היבשת עוררה חשש בפי מפקדי חברת הודו המזרחית הבריטית (חברה בת של האימפריה הבריטית), אשר גרמו לפתח עלי שאה קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית בממלכת פרס, להפעיל לחץ על השליט האפגני ולהסיט את תשומת ליבו מתת היבשת.
בשנת 1798 הביסו הסיקים, תחת פיקודו של המהראג'ה רנג'יט סינג, את הכוחות הדוראנים של זמאן שאה במערכה על גורל עמק האינדוס. במסגרת ויתורי השטחים ניתנה העיר לאהור לידי הסיקים ואלו הפכו אותה לבירתם. עם לאהור אבד כל חבל פנג'אב מידי השליטה הדוראנית. חבל זה, שהיה העשיר ביותר בכל האימפריה הדוראנית, הביא לרוב הכנסות המדינה ובחוסרו היא החלה להתפרק. מנהיגי האצולה השבטית החלו למרוד בשלטונו של זמאן שאה ותמכו בטענת אחיו הבוגרים לכס הדוראני. בתגובה זמאן הורה על הוצאה להורג של מספר מנהיגי אצולה, בהם ראש שבט ברקאזי, שבנו דוסת מוחמד ח'אן, נשבע לנקום בזמאן ושושלתו על כך.
השאה הפרסי הלך צעד קדימה בכך שעזר למחמוד, מושל הראת ואחיו הבוגר של זמאן, בניסיון להדיח את אחיו הצעיר. מפרס הועברו למוחמד כוחות אדם וכסף ופתח עלי עודד אותו להתקדם לעבר קנדהאר, אותה זמאן הפך לבירה במקום קאבול. מחמוד, בסיוע הווזיר שלו, פתח' חאן ברקאזי, בנו הבכור של הצ'יף פיינדה ח'אן, ועם תמיכתו של פתח' עלי שאה קאג'אר, כבש את קנדהאר והתקדם לעבר קאבול ברכס הינדו-כוש. זמאן היה באותה העת במערכה צבאית בתת-היבשת ההודית ועם הגעת הבשורה על מרד אחיו הוא מיהר לחזור לאפגניסטן. כוח צבאו העייף של זמאן הובס במהרה על ידי תומכיו הרבים של מחמוד, זמאן עוור ונכלא בשנת 1800 בעוד אחיו ירש אותו.
ביוגרפיה > לאחר ההדחה

בשנת 1803 הופל מחמוד מהכס ואת מקומו החליף אחיו, שאה שוג'אע דוראני. שוג'אע שחרר את זמאן ווידע שיהיה צמוד אליו צוות מטפלים עקב נכותו. בשנת 1809 מחמוד השיב לעצמו את הכתר מידי שוג'אע אך זמאן הצליח לברוח לאימפריה הסיקית, שם ניתנה לו חסות בידי יריבו לשעבר, רנג'יט סינג. זמאן שאה נפטר ב-13 בספטמבר 1845 בהודו הבריטית. הוא נקבר במזאר, פנג'אב.
ראו גם

האימפריה הדוראנית
טימור שאה דוראני
אחמד שאה דוראני
הערות שוליים

↑  פארוק חוסיין, אפגניסטן בתקופת האימפריות, עמוד 362, 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122754247  LCCN: no2002055456  VIAF: 3362445   WorldCat (עם VIAF): 3362445
טיבוע ספינת הדיג אורית

סירת הדיג אורית שטובעה מול חוף סיני, בטילי סטיקס על ידי המצרים. לצידוק הטבעתה הגדירו אותה המצרים כספינת ביון.
אורית הייתה ספינת דיג ישראלית שטובעה ב-13 במאי 1970 במהלך האירועים בזירה הימית במלחמת ההתשה בטילי "סטיקס", על ידי חיל הים המצרי. שניים מאנשי צוותה נהרגו ושניים ניצלו והגיעו בשחיה לחוף.
"אורית" הייתה ספינת מכמורת עשויה עץ, אורכה 20 מטרים ומשקלה 75 טון.
הספינה, ועליה צוות של ארבעה אנשים, בראשות רב-חובל אדם ישר, עסקה בדיג באזור ימת ברדוויל. ב-13 במאי 1970, סמוך לשעה 22:30 שעון ישראל (שעה 2330 שעון מצרים, עקב קיום שעון קיץ במצרים), בעת ש"אורית" הייתה במרחק של כ-20 ק"מ מהחוף, ירתה ספינת טילים מצרית מדגם אוסה על "אורית" ארבעה טילים מדגם "סטיקס". שניים מהטילים פגעו בקרבתה והספינה התפרקה. רב החובל, אדם ישר, נהרג במקום. המכונאי סגל אקרמן נפצע ומת למחרת. שני הימאים הנותרים, עודד קופלניק ובועז יצחקי, שחו במשך יותר מיממה עד שהגיעו לחוף.
באותו לילה אח"י סער בפיקודו של אברהם בכר ביצעה סיור ביטחון שוטף "מקסיקו" בצפון סיני מצפון לאל עריש, גילתה בסביבות 21:00, (שעה 22:00 שעון קיץ מצרים), מכ"ם של ספינת טילים מצרית ממערב לה ודיווחה זאת למפקדת חיל הים. אח"י חיפה בפיקוד יעקב אלון, שביצעה הפלגת ניסוי אמל"ח עם רפא"ל באזור חיפה, האזינה לתקשורת הת"ג וגילתה אף היא את מכ"ם האוסה המצרית, וזאת במרחק מעל 160 מייל. הספינות החליפו מידע ביניהן והמסקנה הייתה שהאויב נמצא מזרחית לפורט סעיד ובטווח כ 60 מייל מאח"י סער, הרבה מעבר לטווח המקסימלי של טיל הסטיקס שהוא 25 מייל.
בסמוך לשעה 22:30 גילתה "סער" אף את מכ"ם טיל "סטיקס" לזמן קצר בלבד. הספינה ביצעה פעולות מאולתרות בהתגוננות נגד טיל ("נט"ל) וירי הטעיה של שתי רקטות מוץ ליצירת הד מכ"ם. בדיעבד הסתבר שהמרחק המשוער בינה לבין האוסה המצרית באותו זמן היה כ-53 עד 58 מייל.
קודם לטיבוע "אורית" הניח חיל הים הישראלי שטילי ים-ים הסובייטיים תוכננו נגד אניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות, אך טיבוע "אורית" בירי טילי "סטיקס" הוכיח שהטיל אפקטיבי גם נגד ספינות קטנות. עקב כך גובש מענה טקטי רחב של אמצעים להתגוננות ספינות חיל הים הישראלי מפני טילים ובהם לוחמה אלקטרונית, פיזור מוץ ותמרוני התחמקות שהוכחו כיעילים במלחמת יום הכיפורים.
חיפוש שני הנעדרים באזור טיבוע "אורית" - לאחר האירוע הובאו לאזור צוללים של יחידה 707 ושל שייטת 13 כדי לחלץ את הגופות של שני הנעדרים. גופת נעדר אחד נמצאה בתוך הספינה הטבועה והשנייה נסחפה לחוף. לצורכי המודיעין הימי חיפשו הצוללים את שרידי טילי הסטיקס שטיבעו את "אורית", אולם לא היה נתון מדויק על מקום הנפילה וחרף ביצוע סריקות ארוכות לא נמצא דבר.
אתר הטיבוע המשוער: 31°20′30″N 33°02′30″E﻿ / ﻿31.34167°N 33.04167°E﻿ / 31.34167; 33.04167.
ישראל הגיבה על התקיפה ב"מבצע קשת אווירי".
זהבה שמואלי

זהבה שמואלי (נולדה ב-19 במאי 1955) היא אתלטית עבר ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים. אלופת המכביה העשירית (1977). ייצגה את ישראל באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984) ואף זכתה לכבוד לשאת את דגל המדינה בטקס הפתיחה ובאליפות העולם הראשונה באתלטיקה (הלסינקי 1983).
ביוגרפיה

שמואלי נולדה בשם זהבה שלום ברחובות וגדלה במושב בית עזרא, בת להורים יוצאי עיראק. אחותה הצעירה ממנה ב-4 שנים, מזל שלום, אף היא אתלטית מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל. המאמן איליה בר זאב, גילה את שמואלי בהיותה בת 13, בחוג אתלטיקה שנערך בבאר טוביה. היא התאמנה בקבוצת "איילות". בגיל 16 וחצי פרשה מתחרויות.
ביוגרפיה > 1977

אחותה מזל שלום, שכנעה אותה לחזור להתאמן וזאת לאחר ששמואלי כבר הייתה נשואה ואם לשניים והתגוררה ברמת השרון.
במרוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך במרץ 1977 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 7:27.6 דקות, לפני אחותה מזל שלום (7:40.0 דקות) ומרסל מרסיי (7:55.9 דקות).
ביוגרפיה > 1977 > אלופת המכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה העשירית ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר כשקבעה תוצאה של 4:34.96 דקות, לפני ענת מאירי (4:35.42 דקות) ורחל הלה (4:38.90 דקות), שתיהן מישראל.
באליפות ישראל במירוץ כביש, למרחק של 7 ק"מ שנערכה במושב ערוגות בתחילת דצמבר היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 28:04.3 דקות, לפני מזל שלום (29:33.5 דקות).
ב-31 בדצמבר היא זכתה במדליית זהב במרתון טבריה, המרתון הראשון שנערך בישראל, בתוצאה של 3:02.58 שעות (50 התוצאות הטובות בעולם לנשים), מקום 20 כללי ומקום תשיעי מבין הישראלים ובכך הייתה לאתלטית הישראלית הראשונה שמסיימת ריצה זו.
ביוגרפיה > 1978

במירוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך באפריל 1978 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 6:58.7 דקות, לפני פזית פביאן (7:17.5 דקות) ורחל הלה (7:21.2 דקות).
ביוגרפיה > 1979

בתחרות האתלטיקה במסגרת כינוס הפועל ה-11 שנערכה ברמת גן בתחילת מאי 1979 זכתה שמואלי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:30.3 דקות, אחרי ענת מאירי (4:29.5 דקות) ולפני רחל הלה (4:38.0 דקות). מדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:38.3 דקות, אחרי מאירי שקבעה שיא בינלאומי חדש של 9:35.6 דקות ומרי סטיוארט (9.35.8 דקות), אלופת משחקי חבר העמים הבריטי בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה > 1980

באליפות ישראל בריצת 3000 מטר שנערכה במאי 1980 זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 9:45.5 דקות, לפני מזל שלום (10:37.7 דקות). באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של
4:29.5 דקות, לפני שולה אבישיד (4:41.2 דקות) ומזל שלום (4:42.4 דקות).
בתחרות שנערכה בתל אביב ביולי 1980 קבעה שמואלי בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:52.4 דקות, שיפור לשיא של פזית פביאן (4:56.8 דקות).
ביוגרפיה > 1981

ב-4 בינואר 1981 זכתה שמואלי במדליית זהב במרתון טבריה בשיא ישראלי חדש של 2:52.45 שעות, שיפור של יותר מ-10 דקות לשיאה.
במירוץ הקפת התבור (4000 מטר) שנערך באפריל אותה שנה זכתה שמואלי במדליית זהב בתוצאה של 15:00.4 דקות, לפני ורוניק ביאה מצרפת (15:04.9 דקות) ורחל הלה (15:58.8 דקות).
בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכתה שמואלי בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.18 דקות, אחרי ענת מאירי 2:09.66 דקות, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.59 דקות, אחרי מאירי שקבעה שיא מכביה חדש של 4:26.81 דקות.
במרתון ניו יורק שנערך באותה שנה קבעה שמואלי שיא ישראלי חדש של 2:49:52 שעות.
ביוגרפיה > 1982

בשנת 1982 קבעה שמואלי במרתון בוסטון שיא ישראלי חדש של 2:44:00 שעות.
ביוגרפיה > 1983

במרתון לונדון שנערך באפריל 1983 סיימה שמואלי במקום 13 בשיא ישראלי חדש של 2:40:29 שעות.
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכתה שמואלי במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:53.54 דקות, אחרי בת פארמר מארצות הברית (9:25.21 דקות) ולפני מזל שלום (10:18.52 דקות).
ביוגרפיה > 1983 > אליפות עולם

באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיימה שמואלי במקום 36 בריצת מרתון בתוצאה של 2:49:07 שעות.
ביוגרפיה > 1984

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה שמואלי לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא סיימה במקום 30 בריצת מרתון בתוצאה של 2:42:27 שעות. במהלך ריצת המרתון היא קבעה שיא ישראלי חדש בחצי מרתון בתוצאה של 1:17:01 שעות.
בשנת 1984 קיבלה שמואלי ממרכז הפועל את העיטור "לאיש כפועלו".
ביוגרפיה > 1987

בתחרות שנערכה בהכטל, בלגיה באוגוסט 1987 סיימה שמואלי במקום שישי בריצת 5000 מטר בשיא ישראלי חדש של 16:37.7 דקות.
ביוגרפיה > 1988

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1988 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:54.2 דקות.
ביוגרפיה > 1989

בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1989 קבעה שמואלי בריצת 10000 מטר שיא ישראלי חדש של 34:44.87 דקות.
ביוגרפיה > 1989 > המכביה ה-13

בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר אחרי עדנה לנקרי מישראל (4:28.15 דקות) ולפני נורה קולאס מארצות הברית.
ביוגרפיה > 1990

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:11.63 דקות.
ביוגרפיה > 1991

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:07.53 דקות.
חייה האישיים

שמואלי נשואה ואם ל-3. בשנת 1995 היא הקימה את מועדון רצי רמת השרון בו חברים ספורטאים מהבכירים בארץ לצד חובבי ריצה מהשורה. ביוני 2000 היא שכלה את בנה אייל שנפטר מדום לב, ולזכרו מתקיים מדי שנה "מרוץ אייל" ברמת השרון.
שיאים אישיים

ריצת 1500 מטר: 4:22.1 דקות (1980)
ריצת 3000 מטר: 9:24.4 דקות (1979)
ריצת 5000 מטר: 16:37.7 דקות (1987) שיא ישראל בעבר
ריצת 10000 מטר: 34:44.87 דקות (1989) שיא ישראל בעבר
חצי מרתון: 1:17:01 שעות (1984) שיא ישראל בעבר (תוך כדי ריצת המרתון באולימפיאדת לוס אנג'לס)
ריצת מרתון: 2.40:29 שעות (1983) שיא ישראל בעבר