איליין שוולטר
תרומתה למחקר

שוולטר ידועה במחקריה החלוציים בנושאי ספרות פמיניסטית שעסקו בספרות ויקטוריאנית מהמאה ה-19. היא מנתחת באופן פרובוקטיבי את הדיכוי של נשים בהיסטוריה בספרות הפסיכיאטריה. העבודה החדשנית שלה בתחום עוסקת בטירוף ובהיסטריה בספרות במיוחד בכתיבה של נשים ובתיאור של דמויות נשיות.
במהלך פרסום מחקריה החלה לבסס לעצמה שוולטר מוניטין כחוקרת ספרות פמיניסטית. בעבודותיה היא מנסה להנכיח את קיומה של מסורת נשים בספרות כדי לאתגר את ההגמוניה של הקאנון הספרותי הנשלט על ידי גברים. שוולטר פרצה דרך כשכתבה על מסורת הכתיבה הנשית באנגליה כשהיא למעשה טוענת שהכתיבה הזו היא תוצר של תת-תרבות נשית של ערכים, חוויות והתנהגויות שבאו לידי ביטוי בכתיבה הנשית הפורה באנגליה בסוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-19.
שוולטר תוארה במילון הביוגרפי הספרותי כאחת ממייסדות הביקורת הפמיניסטית בספרות ואחת מהחשובות והמשפיעות ביותר בתחום זה. היא טבעה את המושג "גינוקריטיציזם" (אנ') בחקר הספרות ונודעה במחקריה וברעיונותיה על נשים כסופרות ועל נשים כקוראות.
היצירות הידועות שלה הן:
(1979) "Toward a Feminist Poetics, Women’s Writing and Writing About Women
(1830-1930) The Female malady: Women, Madness, and English culture
(1990) Sexual Anarchy: gender and Culture at the Fin de Siècle
Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Media
בספרה "לקראת פואטיקה פמיניסטית" שוולאטר משרטטת את האבולוציה ההתפתחותית של הכתיבה הנשית על פי שלוש תקופות:
Feminine – השלב הנשי (1840–1890) שבו נשים כתבו במאמץ רב את ההישגים האינטלקטואליים של התרבות הגברית והפנימו את הנחותיה לגבי טבעה של האישה. סיום התקופה נקבע על פי מותה של ג'ורג' אליוט.
Femnist – השלב הפמיניסטי (1880–1920) התאפיין בכתיבה של נשים שמחו על הסטנדרטים והערכים הגבריים ובכלל זה עולה גם דרישה לאוטונומיה. שלב זה הסתיים עם קבלת זכות הבחירה לנשים באמריקה.
Female – תהליך של גילוי עצמי. נשים בשלב זה דוחות דיכוי ומחאה, שהן שתי צורות של תלות, ופונות במקום זאת לחקור את החוויה הנשית כמקור לאומנות אוטונומית דרך צורות וטכניקות של כתיבה ספרותית.
בין השנים 1975–1981 שוולטר פרסמה שלושה מאמרים בכתבי עת אקדמאיים שהפכו להיות הבסיס של ההשקפה הביקורתית הספרותית שלה והפכו לעקרונות מרכזיים של ביקורת ספרות פמיניסטית אמריקנית. שוולאטר פרסמה שלוש מסות וריכזה אותן בספר שנקרא: A Literature of their own.
המסה הראשונה פורסמה בשנת (1975) "Literary criticism" בוחנת גישות שונות בביקורת הפמיניסטית ומתבססת על הביקורת של המודל Anti female – מודל שמבוסס על קריאה מסורתית וספרות קאנונית. במסה זו שוולאטר בוחנת כותבות משניות שמוצגות כתת-תרבות מבחינה רעיונית היסטורית היא מציגה שתי גישות פמיניסטיות שבוחנות את הנחות הבסיס המסורתיות בקריאה של קאנונים ספרותיים, ובחינה מחדש של כותבות סופרות שנחשבו ככותבות שוליות ולמעשה דחיקתן לשוליים ביטאה את הרעיון שקיימת תת-תרבות נשית היסטורית שנדחקה לקרן זווית.
במסה השנייה (1979) "Toward A Femnist Poetics" שפורסמה במקור באנתולוגיה של מרי יעקובוס, הציגה שוולאטר את המושג גינוקריטיציזם – דרך ביקורת פמיניסטית על הספר "ראש העיר קסטרברידג'"  של תומאס הרדי.
המסה השלישית (1981) "Feminist Criticism in the Wilderness" התייחסה לתאוריה על הנשים שפותחה באוניברסיטת אוקספורד על ידי שירלי ואדווין ארדנר שטענו שנשים הן קבוצה מושתקת על יד הקבוצה הגברית השלטת ותופעה זו באה לידי ביטוי בכתיבה הספרותית. במסה זו טוענת שוולאטר שהכתיבה הנשית טומנת בחובה שיח כפול שמביע תמיד את המורשת החברתית ספרותית ותרבותית של המושתק ושל החבר בקבוצה הדומיננטית.
שוולטר בוחנת את הספרות מנקודת מבט תרבותית נשית ולא מתוך נקודת מבט אנדרוצנטרית. שוולאטר מנסה לחלץ את הכתיבה הנשית מהמקום השולי אליו נדחקה, כפי שנשים נדחקו בתחומים אחרים, או המשיכו חשיבה ומסורת גברית. שוולאטר טוענת שמבקרות פמיניסטיות חייבות להשתמש בניתוחים תרבותיים כדרכים להבין מה כותבות נשים, ולא להכתיב את מה שהן צריכות לכתוב. שוולטר לא תומכת בהפרדה של הכתיבה הנשית מהכתיבה הגברית. היא טוענת שהגישה הנכונה היא התמקדות בטיפוח נקודת מבט תרבותית נשית חדשה של מסורת פמיניסטית בתוך המסורת והתרבות הגברית. שוולטר טוענת שככל שייחשפו מסורות כתיבה נשיות שהסתתרו תחת הכתיבה הגברית המסורתית, ניתן יהיה לגלות תרשים חברתי חדש של המצב התרבותי של הנשים.