פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה
נושאי הספר > פוסט - מודרניזם וזכויות אדם

מקינון מתארת את השפעותיה של התנועה הפמיניסטית, החל משנות השבעים של המאה העשרים, על המציאות החברתית והיצירה של תודעה חדשה, כזו אשר חשפה את תפקידי הכוח הגבריים, וחשפה מציאות חברתית נשית שקודם לכן התעלמו ממנה. לדעתה של מקינון:
"התנועה הפכה במהירות לתנועה עולמית, מכיון שנשים בכל מקום זיהו אי שיויון בין המינים בניסיון חייהן ונוכחו לדעת שהוא המונע מהן לחיות חיים מלאים... הייתה זו מציאות שבאמצעות התודעה הקולקטיבית הזמינה דרך חדשה על הידוע."
בספרה Toward a Feminist Theory of the state משנת  1989 מנסה מקינון לנסח את הידע החדש שנוצר עקב המהפכה הפמיניסטית והביא לשינוי בתאוריות הקיימות. מקינון שואפת להביא לשינוי בבית המשפט בארצות הברית, כזה שיחשוף את עמדת האי שיויון בחברה ואת עמדת הכוח הגברית בה. בפרק זה מציגה מקינון כיצד יישום התאוריה אותה כתבה בספר זה הביא לשינוי: ראשית, בהכרה משפטית בהטרדה מינית כאפליה על בסיס מין, ומכאן בסיס לעילה לתביעה משפטית. שנית, הכרה באלימות כלפי נשים כמעשה של אפליה על בסיס מין, ושלישית, הגשת הצעת חוק אשר רואה בפורנוגרפיה סוג של אפליה מינית. לפי מקינון:
"אפילו דוגמאות בודדות אלה של יישום התאוריה הזאת מוכיחות שמתחוללת תמורה."
"התברר, שמהרגע שהמציאות שהנשים חיות חולצה מן המסתור, וחדלה להיות סמויה מן העין באופן מחפיר כל כך, ניתן בדרך כלל לתעד אותה בדרכים אחרות, והתברר, שעם מעט מאמץ אוהד כמעט שאין מי שאיננו מבין אותה. נשים שינו את המציאות של היעדר כוח לצורה של כוח: אמינות."
מקינון בפרק זה מוחה על כך שהזרם האיפסטמי בפוסטמודרניזם של המאה העשרים ואחת, מנסה לדחוק הצידה את העשייה התאורטית הענפה של התנועה הפמיניסטית, והיא מראה זאת תוך התמקדות בשלושה נושאים בהם עוסק הפמיניזם והפוסטמודרניזם:
נשים, שיטה ומציאות.
בתחום הנשים, לדעתה של מקינון:
"הביקורת שמותח הפוסטמודרניזם על הפמיניזם מניחה ככל הנראה ש"הנשים" בתיאוריה הפמיניסטית כולן זהות, הומוגניות, יחידה אחידה."
חשוב למקינון להדגיש כי לפי התאוריה הפמיניסטית הנשים הן:
"דבר קונקרטי, הן אינן דבר מופשט. הן אינן מין ומגדר, אלא מסומנות, מוגדרות ונשלטות על ידי מין ומגדר... אנחנו הבאנו את בקורת החברה כמבנה חברתי לעומק חדש בכך שהראינו, כיצד אפילו מיניות, הנחשבת לרוב בעיני אחרים לביולוגית, היא סוגיה חברתית המתווה גבולות של כוח."
מקינון חולקת על התפישה הפוסטמודרניסטית המערערת על הקיום ה"נשי" ורואה בפמיניזם כגזעני, ככזה שלא רואה את השוני. לדבריה:
"הפמיניזם המכיר במשותף לנשים למרות רבגוניותן, הוא זה שדוחה את הדעה ש"אישה" היא קטגוריה קדם חברתית, דהיינו נקבעת באופן ביולוגי, ואת התפיסה של הנשים זהות. פמיניזם ומהותנות אינם יכולים לדור בכפיפה אחת."
מקינון טוענת כי הפוסטמודרניזם הוא בעל שיטה, מתודה, כזו המאמינה כי הכל נמצא בראשנו, גם המציאות החברתית ותרגומה. בהתאם לכך מקינון מאמינה כי:
"הפוסטמודרניסטים יודעים שקיימת שליטה, אך אינם אומרים לנו כיצד, היכן ומדוע."
מקינון תוקפת את העמדה הפוסטמודרניסטית המאמינה שהכל פתוח לפרשנות (כולל העובדות), וטוענת כי גישה זו תביא למוות של התאוריה הפמיניסטית.
"כן, החברה עשויה במידה רבה ממודעותם של בני האדם ליחסים חברתיים. אין פירוש הדבר שהמודעות של כל אחד יוצרת את המציאות החברתית באופן שווה. כל עוד המציאות החברתית היא תוצר של אי שיויון, והפוסטמודרניסטים מסרבים להתמודד עם האי שיויון החברתי באופן מתודולוגי, ימשיך הפוסטמודרניזם לאמץ את העמדות המתודולוגיות של הכוח הגברי, והפוליטיקה של תנועת הנשים של שנות ה-70 תמות, בתיאוריה."
מקינון תוהה האם קיים קשר בין עלייתה של התאוריה הפוסטמודרנית, המערערת על האנושי, הסמכותי הקיים בחברה, לבין עלייתן של הנשים בחברה והכרה בזכויותיהן. לטענתה של מקינון, הגישה הפוסטמודרנית משמרת תפיסות קדם מודרניות ומנותקת מהמציאות כפי שהיא בחיי היומיום. כמו כן, היא משקפת "אליטה אקדמית" שיכולה להביא לפגיעה בזכויות אדם בעתיד.