stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרברט לום
ביוגרפיה

לום נולד בשם הרברט צ'ארלס אנגלו קוחאצ'ביץ' זה שלודרפצ'רו בפראג למשפחה יהודית. למשפחתו של לום היה תואר אצולה בן מאות שנים.
הסרט הראשון שבו השתתף היה הסרט הצ'כי Žena pod křížem ("אישה מתחת לצלב" 1937) ולאחריו ב-Boží mlýny ("טחנות הרוח של אלהים" 1938). הופעותיו המוקדמות היו בעיקר בתפקידי עזר. בזמן הזה גם החליף את שם המשפחה שלו ל-"לום" (שמשמעותו "מכרה" בצ'כית) היות שזה היה השם הקצר ביותר אשר מצא בספר הטלפונים.
עקב כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, פולין והונגריה בשנים 1938–39, היגר לום לבריטניה בשנת 1939. הוא הופיע רבות בסרטים בריטיים לאורך שנות ה-40, בדרך כלל בתפקידי נבל, אם כי מאוחר יותר הופיע גם בקומדיות. למרות מוצאה היהודי של אמו, הוריו של לום שרדו ובהמשך הצטרפו אליו לאנגליה.
ב-1942 הופיע בסרט "מר פיט הצעיר" בתפקיד נפוליאון בונפרטה.
ב-1953 הופיע לום בתור מלך סיאם בהפקה המקורית של המחזמר המלך ואני של רוג'רס והמרשטיין בלונדון. הפתיחה נערכה בתיאטרון דרורי ליין ב-8 באוקטובר 1953 ונערכו 926 הצגות שלו. ניתן לשמוע את לום בהקלטה של המחזמר. כמה שנים מאוחר ב-1955 יותר הופיע לום יחד עם פיטר סלרס ואלק גינס בסרט The Ladykillers. ב-1957 הופע ביחד עם רוברט מיצ'ם, ג'ק למון וריטה הייוורת' בסרט Fire Down Below. בשנות ה-60 כיכב במספר סרטים ביניהם ספרטקוס (1960), אל סיד (1961) אי התעלומות (1961), בחזרה מן האפר (1965) וגמביט (1966). בהמשך לום כיכב בסדרת הטלוויזיה היחידה שלו The Human Jungle. בתקופה זאת שיחה בסרט אימה עם תקציב נמוך בשם Mark of the Devil אשר נודע בסצנות הגרפיות שלו של אלימות ועינויים. בתי קולנוע נהגו לחלק לצופים שקיות הקאה בכניסה לסרט. הוא המשיך להופיע במספר סרטי אימה, מביניהם ביצוע קולנועי לסיפור הקצר של אדגר אלן פו הרציחות ברחוב מורג.
ב-1980 שיחק בסרט "משחקי ריגול" לצידו של וולטר מתאו.
בשנת 1991 שיחק בסרט האימה האיטלקי "The Devil's Daughter".
ככל הנראה לום ידוע ביותר בעבור כך ששיחק את צ׳רלס דרייפוס, הממונה על אינספקטור קלוזו, בפנתר הוורוד של בלייק אדוארדס. לצד זה הוא הופיע בביצוע הקולנועי של עשרה כושים קטנים מאת אגאתה כריסטי.
במהלך חייו כתב לום שני ספרים. אחד אודות המחזאי האנגלי כרסיטופר מרלו (Enter a Spy: The Double Life of Christopher Marlowe, 1978), והשני אודות המהפכה הצרפתית (Dr Guillotine: The Eccentric Exploits of an Early Scientist, 1992).
לום נפטר בשנתו ב-27 בספטמבר 2012 בגיל 95.
הערות שוליים

↑   Herbert Lom (Obituary), The Telegraph, 27 September 2012
↑  Brian Viner, Herbert Lom: The Odd Fellow, The Independent, ‏December 18th, 2004
↑  Stanely Green, Encyclopedia of the Musical Theatre, New York: Dodd, Mead & Company, rpt, 1976, עמ' 233
↑  MARK OF THE DEVIL (1970), E-Splatter
↑  Herbert Lom, Pink Panther star, dies aged 95, BBC News, ‏September 27th, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315372805171  PLWABN: 9810533859805606  BNE: XX1059246  BnF: cb14025039c (data)  GND: 129249483  ISNI: 0000 0001 0871 0398  LCCN: n79105061  NKC: pna2004259368  NTA: 073160997  SNAC: w64k37cw  SUDOC: 092242448  VIAF: 12504875   WorldCat (עם VIAF): 12504875 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בירדמן (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אלחנדרו גונסלס איניאריטו
 הופק בידי:  אלחנדרו גונסלס איניאריטו, ארנון מילצ'ן, ג'ון לשר, ג'יימס סקוטצ'דופל 
 תסריט:  אלחנדרו גונסלס איניאריטו, אלכסנדר דינלאריס, ניקולאס גיאקובון, ארמנדו בי 
 עריכה:  דאגלס קרייז   סטיבן מיריונה
 שחקנים ראשיים:  מייקל קיטון   אדוארד נורטון   אמה סטון  נעמי ווטס   זאק גאליפנאקיס
 מוזיקה:  אנתוניו סנצ'ז 
 צילום:  עמנואל לובצקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרצ'לייט פיקצ'רס, Worldview Entertainment 
 חברה מפיצה:  New Regency   Fox Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 14 בנובמבר 2014   ישראל 29 בינואר 2015
 משך הקרנה:  119 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, קומדיה שחורה, סרט דרמה, קומדיה טראגית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, ברודוויי 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 תקציב:  16.5 מיליון דולר
 הכנסות:  103.2 מיליון דולר
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (אלחנדרו גונסלס איניאריטו, ג'ון לשר, ג'יימס סקוטצ'דופל)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לס וגאס לסרט הטוב ביותר  פרס סטלייט לסרט הטוב ביותר  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (אלחנדרו גונסלס איניאריטו)  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (עמנואל לובצקי)  פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר  פרס איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס-פורט וורת' לסרט הטוב ביותר  פרס מעגל מבקרי הקולנוע של פלורידה לסרט הטוב ביותר  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (אלחנדרו גונסלס איניאריטו, ניקולאס גיאקובון, אלכסנדר דינלאריס, ארמנדו בי)  הפרס הבינלאומי לסרט הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בירדמן (באנגלית: Birdman, "איש ציפור") הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה שהופק, נכתב ובוים על ידי אלחנדרו גונסלס איניאריטו. בסרט משחקים מייקל קיטון, זאק גאליפנאקיס, אדוארד נורטון, אנדראה רייסבורו, איימי ראיין, אמה סטון, נעמי ווטס, לינדזי דאנקן ומריט וובר. הסרט עוקב אחר ריגן תומאסון, שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בעבר בסרט גיבורי על בשם "בירדמן", המנסה להעלות מחזה של ריימונד קארבר בברודוויי.
שמו המלא של הסרט הוא "Birdman or (The Unexpected Virtue of Ignorance)", ובתרגום לעברית: "בירדמן או (היתרון הלא צפוי של הבורות)". הסרט נערך כך שייראה כאילו שצולם בשוט אחד (בדומה לסגנונם של סרטים כמו "החבל" או "1917"). הסרט צולם בעיר ניו יורק במהלך שנת 2013, עם תקציב של 16.5 מיליון דולר, והופק על ידי אולפני הקולנוע "New Regency" ו-"Fox Searchlight Pictures".
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים של ונציה ה-71 באוגוסט 2014. הפצתו המצומצמת החלה ב-17 באוקטובר 2014, והחל מ-14 בנובמבר באותה שנה החלה הפצתו המורחבת. נכון ל-24 בפברואר 2015 גרף הסרט כ-76 מיליון דולר ברחבי העולם. הוא זכה לביקורות מהללות ונחשב אחד הסרטים הטובים ביותר לשנת 2014. בטקס פרסי אוסקר ה-87 הסרט זכה בארבעה פרסים: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
עלילה

ריגן תומאסון הוא שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בסדרת סרטי גיבורי על בשם "בירדמן" לפני כ-20 שנה. ריגן סובל מהפרעה נפשית המתבטאת בכך שהוא שומע את קול דמותו של בירדמן, המבקר אותו על הלך חייו הנוכחי. ריגן גם חושב שהוא בעל יכולות על-טבעיות כדוגמת טלקינזיס. ריגן מנסה להחיות את הקריירה הדועכת שלו באמצעות כתיבה, בימוי ומשחק במחזה שהוא מעלה בברודוויי, על פי ספרו הקצר של ריימונד קארבר, "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה". חברו של ריגן, ג'ייק, מפיק את ההצגה. בהצגה ובהפקתה משתתפים גם לורה, חברתו של ריגן; לסלי, שחקנית חדשה בתחום התיאטרון; וסאם, בתו של ריגן שנגמלה מסמים וכעת משמשת כעוזרת הפקה בהצגה.
במהלך החזרות להצגה, חלק מהתפאורה נופל על ראשו של אחד השחקנים הראשיים, ראלף. ריגן וג'ייק מסכימים שהוא שחקן גרוע, וריגן טוען שהוא זה שגרם לתפאורה ליפול. בעזרת לסלי, ריגן מוצא שחקן מחליף בשם מייק שיינר, בן זוגה של לסלי. מייק הוא שחקן מתודי מוכשר האהוב על המבקרים, והבאתו להפקה גורמת להתעניינות ולהצלחה כלכלית בהצגה. לצד זאת, מייק ניחן בנרקיסיזם ובקפריזות המקשות על ריגן בניהול ההפקה. הצגות ההרצה הראשונות לא מצליחות; מייק שובר את התפאורה עקב שכרות והוא אף מנסה לאנוס את לסלי במהלך ההצגה. ריגן רוצה לפטר את מייק, אך ג'ייק משכנע אותו להשאיר אותו. מצבו הנפשי של ריגן ממשיך להידרדר כשהוא מוצא את בתו סאם מעשנת מריחואנה, וכתוצאה מוויכוח שהתפתח ביניהם היא מבהירה לו שפועלו לא חשוב, ושאף אחד כבר לא מתייחס אליו.
במהלך הצגת ההרצה האחרונה לפני הבכורה של המחזה, רואה ריגן את סאם ואת מייק מפלרטטים, למורת רוחו. כשהוא יוצא להירגע בחוץ, הדלת ננעלת על חלוקו והוא לא יכול לשוב ולהיכנס פנימה. ריגן נאלץ לרוץ ברחבי כיכר טיימס עם תחתונים בלבד כדי לחזור להצגה. בעקבות המאורע, שצולם על ידי חובבים, הפופולריות של ריגן ברשת האינטרנט עולה.
מאוחר יותר, הוא פוגש באקראי את מבקרת התיאטרון הנחשבת, גברת דיקינסון. השניים משוחחים ודיקינסון אומרת לו שהיא שונאת אנשים כמוהו, כלומר ידוענים הוליוודים שמנסים להיות שחקנים רציניים. בנוסף, היא מעירה לו שטיב ההצגה של ריגן לא משנה ושבכל מקרה היא תכתוב ביקורת שלילית למחרת הצגת הבכורה, שתקבור את ההצגה. מצב רוחו של ריגן נפול, והוא משתכר ונרדם ברחוב. כשהוא מתעורר בבוקר הוא מדמיין שבירדמן מדבר איתו, ומאוחר יותר הוא מדמיין שהוא עף ברחבי ניו יורק.
בהצגת הבכורה, ריגן משתמש באקדח אמיתי לסצנה שבה הגיבור הראשי הורג את עצמו, וכתוצאה מכך הוא מאבד את אפו. הקהל מבצע קימת כבוד עבורו מלבד גברת דיקינסון שעוזבת את האולם בהפגנתיות. בבית החולים, ג'ייק מספר לריגן שגברת דיקינסון כתבה על ההצגה ביקורת נלהבת, והגדירה את משחקו של ריגן כ"סופר-ריאליזם". בעת ביקורה של סאם בבית החולים, ריגן נפטר מבירדמן ולאחר מכן הוא מביט דרך חלון. בסצנה נראה ריגן כאילו הוא קופץ מהחלון. כשסאם חוזרת לחדר היא מביטה באימה דרך החלון לרחוב, ולאחר מכן היא מעלה את מבטה לשמיים ומחייכת.
צוות שחקנים

מייקל קיטון - ריגן תומאסון, שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בסרט גיבורי על בשם "בירדמן", וכעת מעוניין לנסות את מזלו בתיאטרון.
אדוארד נורטון - מייק שיינר, שחקן ברודוויי מצליח וטוטאלי, ובן זוגה של לסלי.
אמה סטון - סאם תומאסון, בתו המתבגרת של ריגן, משמשת כעוזרת שלו. בעבר נטלה סמים.
נעמי ווטס - לסלי, שחקנית וחברתו של מייק.
זאק גאליפנאקיס - ג'ייק, עורך דינו, אמרגנו וחברו הטוב ביותר של ריגן.
אנדראה רייסבורו - לורה, שחקנית בהצגה, וחברתו של ריגן.
איימי ראיין - סילביה תומאסון, אשתו לשעבר של ריגן ואמה של סאם.
לינדזי דאנקן - גברת דיקינסון, מבקרת תיאטרון קרה וקשוחה.
מריט וובר - אנני, עוזרת הפקה בתיאטרון.
הפקה > פיתוח

במאי הסרט בידרמן, אלחנדרו גונסלס איניאריטו, יצר במקור רעיון לקומדיה בצילום בודד המתרחשת בתיאטרון. לאחר מכן, הרעיון הותאם להתמקד בסחרור הרגשי של ריגן, מתוך רצון של הבמאי לשנות גישה לאחר יצירת דרמות קודמות, כמו Biutiful (אנ'). איניאריטו בחר בצילום מתמשך כדי להמחיש ש"אנחנו חיים את חיינו ללא עריכה" ולחבר את הקהל לחוויית הגיבור.
את הרעיון הוא הציג לתסריטאים ניקולס ג'יאקובון, ארמנדו בו, ולמחזאי אלכסנדר דינלריס ג'וניור, שעבדו עמו בעבר. בתחילה, הרעיון נדחה וסומן כ"לא אפשרי", ואף אנשי מקצוע בכירים המליצו לו לוותר עליו. איניאריטו עצמו הודה שהטכניקה מסוכנת ועלולה להסיח את הדעת, אך בסופו של דבר, הצוות החליט להמשיך ולממש את החזון.
החוויות האישיות והמקצועיות של ארבעת הכותבים היו גורם משמעותי בכתיבת התסריט של בידרמן. חשיפתו של אלכסנדר דינלריס לברודוויי עיצבה את תיאורי החזרות והאירועים מאחורי הקלעים, אף שהגזים בהם. ניסיונו בכתיבת סצנות דיאלוג ארוכות סייע בעיצוב סצנות המשחק הארוכות של הסרט.
איניאריטו עצמו שאב השראה מחוויותיו האישיות, שאותן תיאר כמשקפות את נושאי הסרט. הוא ראה את הסרט כ"מבט צוחק על עצמו" שהוצג בצורה קומית כדי להימנע מתחושת עיסוק מוגזם בעצמו.
נוסף על כך, הסיפור הקצר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה" של ריימונד קארבר, אותו ריגן מעבד למחזה בסרט, השפיע על התסריט. איניאריטו ראה חשיבות בקישור הנושאים של קארבר לאלו של ריגן, ואף התמודד עם חשש שלא יקבל את הזכויות לשימוש בסיפור. עם זאת, אלמנתו של קארבר, טס גלאגר, אהבה את התסריט והתירה את העיבוד, ואף אמרה שקרבר עצמו היה צוחק על הסרט.
חלקים מסוימים בסרט, כמו הפריים הראשון עם ריגן, נשארו נאמנים לתפיסה הראשונית, בעוד אחרים עברו שינויים רבים. לדוגמה, סצנת ההשתלטות של האלטר אגו בירדמן תוכננה במקור להתרחש לאחר שריגן ייחשף לביקורות שליליות ויהרוס את חדר ההלבשה שלו, ובגרסה אחרת, ריגן ניסה להטביע את עצמו בסנטרל פארק ועף כדי להציל את עצמו.
גם סיום הסרט עבר שינוי משמעותי ונכתב מחדש במהלך הצילומים. הסוף המקורי כלל את ג'וני דפ בחדר ההלבשה של ריגן עם פוסטר של שודדי הקאריביים. הפוסטר היה פונה אל דפ בקולו של ג'ק ספארו ושואל באופן סאטירי על "הלופ האינסופי" של התעשייה. איניאריטו התייחס לסיום הזה כ"כל כך מביך" ובחר לכתוב אותו מחדש, בהשראת חלום. הסוף החדש, המעורפל יותר, הועדף על פני הגרסה הסאטירית ונחשב מתאים יותר לטון הסרט.
כתיבת התסריט התקדמה בזכות שיתוף פעולה אינטנסיבי של ארבעת הכותבים, שעבדו ממקומות שונים בעולם: איניאריטו בלוס אנג'לס, ג'יאקובון ובו בבואנוס איירס, ודינלריס בניו יורק. התסריט נכתב בעיקר באמצעות שיחות סקייפ ומיילים, דבר שסיבך את התהליך אך גם הניב רעיונות יצירתיים, במיוחד במהלך פגישות ליליות.
בחירת סגנון הצילום המתמשך ("one-shot") השפיעה רבות על הכתיבה, מאחר שההחלטות שנעשות בדרך כלל בחדר העריכה נדרשו להתקבל מראש. כל סצנה נכתבה מתוך מחשבה על סגנון זה, והכותבים נאלצו להיות בטוחים לחלוטין בתוצאה הסופית.
התהליך ארך כשנה וחצי, ודינלריס אף תיאר אותו כאתגר "אידיוטי" בשל המורכבות והקשיים הרבים. למרות הספקות במהלך ההפקה, התוצאה הסופית הצדיקה את המאמץ והגישה הייחודית.
הפקה > מוזיקה ופסקול

הפסקול של בירדמן נוצר בעיקר על ידי מערכת התופים של אנטוניו סאנצ'ס, שהלחין קטעים המורכבים אך ורק מהופעות סולו שלו. בנוסף, הופיעו קטעי מוזיקה קלאסית מאת מלחינים כמו מאהלר, צ'ייקובסקי, רחמנינוב וראוול, שנבחרו מכיוון שמלודיותיהם שיקפו את עולמו של הסרט. איניאריטו, שהאמין כי המוזיקה הקלאסית מייצגת את עולם המחזה, לא התייחס לבחירה הזו כחשובה במיוחד, אך הוא ציין את תרומתה לאווירה הדרמטית.
הפסקול כלל גם יצירות ג'אז מאת ויקטור הרננדס סטומפהאוזר וג'ואן ולנט, שהיו חלק מהמוזיקה המקורית של סאנצ'ס. הבחירה בתופים כמרכיב העיקרי נועדה לעזור בבניית הקצב הפנימי של הסרט, ובמיוחד בקומדיה, בה הקצב חשוב במיוחד. סאנצ'ס יצר את המוזיקה על פי אלתור, כאשר איניאריטו העניק לו חופש יצירתי, והם הקליטו כ-70 הדגמות לשם הכוונת הקצב והסצנות.
הפסקול יצא כ-CD ב-2014 וכ-LP ב-2015. למרות שזכה לשבחים, הפסקול לא נכלל ברשימה הארוכה של מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה המקורית הטובה ביותר, בשל נוכחות המוזיקה הקלאסית הרבה בסרט, דבר שהקשה על ועדת האוסקר להחשיב אותו כ"פסקול מקורי". סאנצ'ז ונציגים מהפקה פנו לוועדת האוסקר, אך בסופו של דבר, ההחלטה לא שונתה.
ניתוח ונושאים

הבמאי הדגיש את כוונתו לשמר את העמימות בסרט, באומרו: "בסוף הסרט, ניתן לפרש אותו בכמה דרכים כמו שיש מושבים בתיאטרון". ביקורות רבות עסקו בהיבטים שונים של תורת הקולנוע, כולל ז'אנר הסרט, אי בהירות מכוונת ובלתי פתורה של העלילה, והקשר המורכב בין חייו האישיים של ריגן לחייו המקצועיים כשחקן. הסרט הוגדר כתערובת של ז'אנרים, בהם קומדיב שחורה, עיסוק בבריאות הנפש, ריאליזם קסום, פרודיה אפלה, ריאליזם פסיכולוגי, דרמה משפחתית כושלת וריאליזם תיאטרלי. איניאריטו שמר על סגנונו המוכר עם קווי עלילה מרובים שנשארו בלתי פתורים בכוונה. בנוסף, הביקורות קשרו את הסרט לנושא משבר אמצע החיים המאוחר של שחקן המחפש סגירה ופתרון בחייו האישיים והמקצועיים.
הנושאים של יחסי אב-בת, כפי שמתוארים במערכת היחסים בין ריגאן וסמנתה, נחשבו לחלקים "הקשים" והחשובים ביותר עבור הכותבים השותפים, דינלריס וג'יאקובון, בשל חוויות דומות שחוו בתוך משפחותיהם. כאשר נשאלו על משמעות הסוף המעורפל, עליו הבמאי נמנע מלהגיב, ציינו הכותבים כי כל סוף קומי נשלל לחלוטין. הם הוסיפו שהרהורים על סיום הסרט התמקדו פחות בריגן או בדמותו של בירדמן, ויותר בדמויות ששרדו, במיוחד בתו סמנתה.
טראוויס לקוטר מ-First Things ציין את המתח שבין הטירוף של ריגאן לבין האפשרות של כוחות-על אמיתיים, וטען כי אלה מייצגים עבור ריגאן את "גרעין הגאונות שלו", אך גם את המקור לחרדתו. לקוטר סיכם כי הסרט מעודד את הצופה לשקול את ה"קסם היומיומי" שאנו נוטים להתעלם ממנו.
ברברה שוויצרהוף ומתיו פייקוביץ' ראו את הסרט כביקורת סאטירית על הריאליזם התיאטרלי המודרני, כאשר פייקוביץ' השווה אותו לסרטו של פליני שמונה וחצי (1963), אותו תיאר כסרט אינטימי על מאבקו של אמן. פייקוביץ' הדגיש את השאפתנות והחדשנות של איניאריטו, שהתבטאו בטכניקת צילום מרשימה של "טייק אחד," כשהמצלמה נעה בין המסדרונות, הבמה ורחובות ניו יורק.
ריצ'רד ברודי השווה את הסרט ל-Opening Night (1977) (אנ') של ג'ון קאסאווטס, תוך הדגשת הסגנון הטבעי והמודרני של המשחק. קארין ג'יימס מהוול סטריט ג'ורנל השוותה את הסיפור לדון קישוט, בהקבלה בין אמונתו של ריגאן שהוא גיבור-על לבין אמונתו של דון קישוט שהוא אביר. השוואה זו הודגשה גם על ידי חוקרים מתחום הספרות.
שחרור וקבלה

בירדמן נבחר כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-71 של ונציה יחד עם סרטו החדש של מוחסן מחמלבאף. שחרור מוגבל החל בארבעה בתי קולנוע בצפון אמריקה ב-17 באוקטובר 2014, ואחריו שחרור ארצי ב-857 בתי קולנוע ב-14 בנובמבר 2014.
שחרור וקבלה > הכנסות

הסרט בירדמן הכניס 42.3 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-60.9 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, עם סך כולל של 103.2 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של כ-17 מיליון דולר.
בפתיחה המצומצמת שלו בארבעה בתי קולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס בסוף השבוע של 17 באוקטובר 2014, הסרט הרוויח 424,397 דולר, עם ממוצע של 106,099 דולר לכל אולם, מה שמיקם אותו במקום ה-18 ברשימת הפתיחות הרווחיות בכל הזמנים. בסוף השבוע השני, הסרט התרחב ל-50 בתי קולנוע והרוויח 1.38 מיליון דולר, עם ממוצע של 27,593 דולר לאולם. כשהתרחב ל-857 בתי קולנוע בפריסה ארצית ב-14 בנובמבר 2014, הכניס 2.47 מיליון דולר בסוף השבוע, עם ממוצע של 2,884 דולר לאולם ודירוג במקום ה-10.
במקסיקו, הסרט נפתח ב-13 בנובמבר 2014 והכניס 628,915 דולר בסוף השבוע הראשון. בממלכה המאוחדת, הוא נפתח ב-2 בינואר 2015 עם הכנסות של 2.34 מיליון דולר. בנוסף, בירדמן הכניס 7.6 מיליון דולר בבריטניה, 3.97 מיליון דולר באוסטרליה, ו-1.97 מיליון דולר באיטליה.
שחרור וקבלה > תגובה ביקורתית

הסרט בירדמן זכה לשבחים רבים על כתיבתו, בימויו, משחקו ועבודת הצילום הייחודית. באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בדירוג אישור של 91% (על סמך 351 ביקורות) ובציון ממוצע של 8.5/10, עם קונצנזוס המבקרים המתאר אותו כ"חלון ראווה טכני שאפתני" עם ביצועים יוצאי דופן של מייקל קיטון ואדוארד נורטון. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון משוקלל של 87 מתוך 100, המסמן "הערכה אוניברסלית". קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לו ציון "A−". בשנת 2015, הוא נבחר כאחד מ-50 הסרטים המובילים של העשור על ידי הגרדיאן.
מבקרים כמו מרגרט פומרנץ ודייוויד סטראטון שיבחו את הכתיבה, הבימוי והצילום, עם תיאורים כמו "ממש מרגש" ו"עשוי יפה". גם מנולה דרגיס מהניו יורק טיימס השוותה את הדמות הראשית לאיקרוס, בעוד ריצ'רד קולקר השווה את הסרט לסרט החבל של היצ'קוק ולתיבה רוסית של סוקורוב, וציין את האשליה של צילום מתמשך אחד כמרכזית. המבקרת ברברה שוויצרהוף ציינה שהסרט מזמין צפיות חוזרות, בזכות התיאור הווירטואוזי של "הזרם הקודח של התודעה" של הדמות הראשית.
ביצועיו של מייקל קיטון זכו להכרה כ"קאמבק של המאה" על ידי פיטר דברה מ-Variety, שהגדיר את הסרט כ"סאטירה שואוביז מודעת לעצמה". רובי קולין מהדיילי טלגרף וריצ'רד רופר העניקו לסרט ציונים גבוהים במיוחד, עם שבחים לעבודתו של עמנואל לובצקי כמנהל הצילום.
עם זאת, היו גם ביקורות מסויגות. ריצ'רד ברודי מהניו יורקר כינה את הסרט "גודרדיאני" והשווה אותו ליצירותיו של ז'אן-לוק גודאר, אך טען שהוא לא מגיע לאותה רמת שליטה קולנועית. בביקורת נוספת, אנתוני ליין דחה את הרעיון שמבקרי קולנוע פועלים מתוך רצון להרוס יצירות.
פרסים ומועמדויות

עוד לפני פרסי האוסקר זכה הסרט בפרס גילדת המפיקים, בפרס איגוד הבמאים, ובמספר פרסים נוספים.
בטקס פרסי אוסקר ה-87 הסרט היה מועמד לתשעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (עבור מייקל קיטון), שחקן המשנה הטוב ביותר (עבור אדוארד נורטון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עבור אמה סטון), הצילום הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר.
קיטון קיבל את פרס גלובוס הזהב הראשון שלו, זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסרט - מחזמר או קומדיה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72. הסרט גם זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
הסרט צבר את מירב המועמדויות בטקס ביחד עם "מלון גרנד בודפשט". בנוסף, שני הסרטים זכו במירב הפרסים - ארבעה כל אחד. בירדמן זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר. בירדמן הוא סרט הקומדיה הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר מאז "שייקספיר מאוהב" (1998).
המחזות האחרונים של שייקספיר

דמותה של מירנדה, מתוך "הסערה". ציור מאת ג'ון ויליאם ווטרהאוס.
המחזות האחרונים של שייקספיר. כינוי לקבוצת המחזות "פריקלס", "סימבלין", "אגדת חורף" ו-"הסערה", הנבדלים משמעותית ממחזותיו הקודמים באווירתם הפחות דרמטית ובסגנונם הרומנטי, ובקרבתם הנושאית והסגנונית זה לזה. במאה השנים האחרונות מחזות אלו זכו לתשומת לב מיוחדת של המבקרים המודרניים, ויש המחשיבים אותם לפסגת יצירתו של שייקספיר.
המחזות האחרונים

המחזות האחרונים הם מעין אביב מאוחר, או סתיו מוקדם, של שייקספיר. לאחר הפסימיות הקשה של "המלך ליר" ו-"טימון איש אתונה" מגיעה תפיסת-עולם אופטימית וחיננית. עולם חדש מתגלה למשורר, כזה המזכיר את הליריות של מחזותיו המוקדמים, אולם עם כובד-ראש ומלאכת אמנות של אמן בשיא יצירתו. כתב גאורג ברנדס: "אחרי ובמשך משבר אלים של תיעוב כלפי האנושות, שייקספיר השלים בהדרגה עם החיים על ידי איזו אצילות נפש צעירה ונשית, ועל ידי כל השירה הסובבת אותה והבאה בעקבותיה... לאיזה דמויות המקום החשוב ביותר באסיף המפואר של המשורר, אם לא לדמויות הצעירות והנשיות של מרינה, אימוג'ן, פרדיטה, מירנדה. הבריות הנערתיות והנטושות האלו אבודות ושוב נמצאות, סובלות עוולות חמורות, ובשום מקרה לא מוערכות כראוי; אך קסמן, טהרתן, ואצילות-טבען מנצחים את הכל".
להלן כרונולוגיה של המחזות האחרונים לפי צ'יימברס:
"פריקלס, נסיך צור" (1608-9)
"סימבלין" (1609-1610)
"אגדת חורף" (1610-1611)
"הסערה" (1611-1612)
למרות הקשר הברור בין "פריקלס" לבין "הסערה", יש המשמיטים מהרשימה את "פריקלס" כי נכתב חלקית על ידי שייקספיר ואינו באותה איכות בה כתובים שאר המחזות. יש המוסיפים לקבוצה הזו גם את המחזות "הנרי השמיני" ו-"שני שארים אצילים" שחוברו על ידי פלטשר ושייקספיר בשנים 1612–1614, אלא שהמחזות הללו שונים בהרבה מאפיינים מהמחזות הקודמים.
הגדרת המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה

בהוצאה הראשונה (1623) של מחזות שקספיר, מחזותיו חולקו לקומדיות, היסטוריות, וטרגדיות. אלא שכבר שייקספיר תיאר (בפי פולוניוס במחזה "המלט") את סוגי המחזות כך: "הטובים בשחקני העולם הם לטרגדיה, קומדיה, היסטוריה, פסטורלה, פסטורלה קומית, פסטורלה היסטורית, היסטוריה טרגית, פסטורלה טרגי-קומי-היסטורית, ולכל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה שאין לו סיג". פרדריק בועז כינה את שלושת המחזות "סוף טוב הכל טוב", "מידה כנגד מידה", "טרוילוס וקרסידה", בשם "מחזות בעייתיים", כי בנושאם ובמזגם אי-אפשר לכנותם קומדיות או טרגדיות. כעבור שנים ספורות, דאודן שם לב לייחודם של המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה ביצירה השייקספירית, וכינה אותם "רומנסות" (בדומה להגדרה "כל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה אין לו סיג"). אשלי תורנדייק ציין שהשם "רומסנות" מציין לא רק את ההבדל בין מחזות אלו למחזותיו הקודמים של שייקספיר, אלא את דמיונם לרומנסות שחיברו באותה תקופה בומון ופלטשר, עמיתיו של שייקספיר. ההבחנה של דאודן הביאה לעניין רב של המבקרים המודרניים (ראלי, מקהייל, טיליארד, וילסון נייט, טרברסי, נורתרופ פריי, ואחרים) במחזות האחרונים.
ייחודם של המחזות האחרונים של שייקספיר

למחזות האחרונים מספר מאפיינים משותפים:
שני מישורים: אחד העוסק במבוגרים ואחד העוסק בצעירים.
יחסים מורכבים בין אב ובתו האבודה (פריקלס ומרינה, סימבלין ואימוג'ן, לאונטס ופרדיטה) או בין אב ובתו באי אבוד (פרוספרו ומירנדה)
גלות של הבת (מרינה, אימוג'ן, פרדיטה, מירנדה) המצליחה לשמור על מידותיה הטובות
שידוך בין צעיר וצעירה הרחוקים זה מזה במוצאם או אף במקומם
המחזות מתחילים כטרגדיה של עוול הנעשה לגיבור הראשי (פריקלס, אימוג'ן, פרוספרו) או הנעשה על ידי הגיבור הראשי (לאונטס), אולם נמשכים כרומנסה המסתיימת בתיקון העוול על ידי תשובה, חרטה, פיוס או סליחה, ובסוף טוב
סצנות פסטורליות במקומות הרחוקים מהיישוב העירוני (ים ב-"פריקלס", הרי וולס ב-"סימבלין", שדות בוהמיה ב-"אגדת חורף", אי מסתורי ב-"הסערה")
אלמנטים פנטסטיים, אווירה של אגדה טרגית-קומית
סגנון מאולתר
מקום מרכזי למוזיקה ולשירה
עיסוק ביחס בין חיצוני ופנימי, אמנות וטבע, דמיון ואמת.
כתב אדוארד דאודן: "מהתשוקה הטרגית המסתיימת בשיא של "טימון איש אתונה", פתאום אנו עוברים ליופי ובהירות; ממחזות העוסקים בניתוק אלים של הקשרים האנושיים, לקבוצה של מחזות העוסקים בהידוק הקשרים האנושיים, באיחוד מחדש של קרובים נפרדים, בסליחה של אויבים, בכפרה על עוול - לא על ידי מוות, אלא על ידי תשובה, פיוס בין איש ואשתו, בין ילד ואביו, בין חבר וחבר". ג'ון מקהייל כתב: "אפשר לומר כך: ברומנסות שקספיר כותב לא לקיים את חוקי האמנות (הדרמטית), אלא לשביעות-רצונו; והחיים והמעשים שברומנסות אינם החיים המתוחים המרוכזים האידיאלים של טרגדיה או קומדיה, אלא החיים לאמתו של דבר". (הגדרה לכאורה פרדוקסלית). כתב הנרי באקלי צ'רלטון: "המחזות האלו מגלים את מלאכת היצירה של יד אמן ושל שכל אמן. ברוחם מסמנים את ההשגה של השקפה בהירה על החיים וביטחון בטוב התכליתי; ובאמנותם תפיסה שלמה של כח יצירתי ואדישות מתנגדת לטכניקה שמרנית. נושאם עוולות מרות ולאחר מכן תשובה, פיוס וסליחה: בסיפורים שוכנות טרגדיה ואידיליה, אולם סופם טוב".
לקריאה נוספת

אגדת החֹרף; עברית בידי שלום צבי דוידוביץ, ירושלים : ספרי תרשיש, תש"ה. (בשנת תשי"ד יצאה בשם: "מעשית החֹרף")
הסערה, תרגם מאנגלית אפרים א. ליסצקי, (ניו יורק : עגן על יד ההסתדרות העברית באמריקה, 1941)
הערות שוליים

↑  גיאורג ברנדס, ויליאם שקספיר, לימוד ביקורתי, לונדון, 1905
↑  אי. קיי. צ'יימברס, ויליאם שקספיר: לימוד של עובדות ובעיות, אוקספורד, 1930
↑  וילים שקספיר, המלט, נסיך דנמרק (עברית אברהם שלונסקי), תל-אביב, תש"ח
↑  פרדריק בועז, שקספיר וקודמיו, לונדון, 1896
↑  אדוארד דאודן, שקספיר שכלו ואמנותו, ניו-יורק ולונדון, 1875
↑  אשלי תורנדייק, השפעת בומון ופלטשר על שקספיר, אמריקה, 1901
↑  אדוארד דאודן, שקספיר, לונדון, 1877
↑  ג'ון מקהייל, הרצאות על שירה, לונדון, 1914
↑  ויליאם שייקספיר, אגדת חורף, בעריכת צ'רלטון, אוניברסיטת מנצ'סטר, 1915
מקסים גרינבלט

מקסים גרינבלט (נולד ב-16 בינואר 2001 בתל אביב-יפו שבישראל) הוא שחקן בדמינטון ישראלי. הוא פעמיים אלוף ישראל בבדמינטון לבוגרים בקטגוריית זוגות מעורבים (2021, יחד עם דנה דנילנקו, ו-2022, יחד עם אנה קירילובה) ופעמיים סגן אלוף ישראל בבדמינטון לבוגרים בקטגוריית זוגות גברים (2021 ו-2022, יחד עם מאי בר נצר).
נכון למאי 2022, הוא מדורג במקום הראשון בישראל בקטגוריית יחידים גברים.
ביוגרפיה > קריירת נוער

במהלך קריירת הנוער שלו זכה גרינבלט במדליות רבות בסבב העולמי לנוער, ביניהן מדליות זהב באליפות קפריסין הפתוחה לנוער 2016, אליפות זאגרב הפתוחה לנוער 2017 ואליפות קפריסין הפתוחה לנוער 2017 בקטגוריית זוגות מעורבים.
בשנת 2017 זכה בתואר אלוף ישראל לנוער עד גיל 17 בקטגוריות יחידים וזוגות מעורבים עד גיל 17.
בשנת 2018, במהלך אליפות אוקראינה הפתוחה לנוער, נקלע גרינבלט לתקרית פוליטית, כאשר צמד שחקנים סעודים, מוואט אל-חמדי ונוואף אל-חמדי, סירבו לשחק נגדו ונגד שותפו האוקראיני איוואן מדינסקי בשלב שמינית הגמר בשל היותו של גרינבלט ישראלי. בשל פרישת הסעודים, העפילו גרינבלט ושותפו ישירות לשלב רבע הגמר של הטורניר.