stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוטי איוניר
קריירת משחק

איוניר גדל בקבוצות הילדים, הנערים והנוער של מכבי תל אביב. בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת בה שיחק במשך תשע שנים, למעט עונת 1986/1987 בה שיחק בקבוצת רודה ההולנדית. במהלך עונת 1987/1988 שב למכבי מהולנד ואף זכה עימה בגביעי מדינה. ב-1990 עבר למכבי נתניה, וממנה נדד לקבוצות נוספות, בהן בני יהודה, הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה, מכבי עירוני אשדוד, שמשון תל אביב והפועל צפרירים חולון.
איוניר זומן לראשונה לנבחרת ישראל ב-1986, ועד שנת 1992 ערך 18 הופעות וכבש שער אחד במדים הלאומיים. ב-2009 נבחר כחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירת אימון

בשנת 1997 החל בקריירת אימון. בשנתו הראשונה נחל הצלחה מסחררת בקבוצת בית"ר באר שבע, אותה העלה מהליגה השלישית, אז ליגה א' לליגה השנייה, אז הליגה הארצית.
לאחר מכן אימן את מכבי נתניה, הפועל באר שבע, הפועל כפר סבא והפועל רמת גן, ממנה פוטר חודש לפני סיום העונה. את העונה שלאחר מכן החל איוניר כמאמן הכח רמת גן אך עזב אותה בתחילת העונה לאחר שהוחלט להורידה לליגה השלישית בעקבות קשייה הכלכלים. בעונת 2003/2004 חתם איוניר בנצרת עילית, אותה העלה מהליגה השנייה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. בעונתה הראשונה בליגה הבכירה הפתיעה נצרת עילית כשסיימה במקום החמישי אך עונתו השלישית של איוניר בקבוצה לא הייתה מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-11 וירדה חזרה לליגה הלאומית.
ביולי 2006 מונה למאמן נבחרת נערים א' של ישראל, וביוני 2008 קודם לתפקיד מאמן הנבחרת הצעירה. כמאמן הנבחרת הצעירה הוביל אותה למשחקי הפלייאוף על העלייה לאליפות אירופה עד גיל 21, בהם הודחה הנבחרת במפגש כפול על ידי נבחרתה של איטליה. הוא המשיך לאמן את הנבחרת הצעירה גם במוקדמות יורו 2011 אך הוחלף לקראת סוף הקמפיין על ידי גיא לוזון. בשנת 2010 שימש כסקאוט של נבחרת ישראל הבוגרת וכן מאמן נבחרת נערים ב'.
ב-9 בינואר 2011 מונה למאמן מכבי תל אביב כאשר הקבוצה דורגה במקום השלישי בטבלה שבו גם סיימה את העונה. את עונת 2011/2012 פתחה הקבוצה בצורה טובה כשהעפילה לליגה האירופית וניצחה בארבעת משחקי הליגה הראשונים, אולם בהמשך העונה חלה ירידה ביכולת הקבוצה, ולאחר רצף הפסדים שדרדר אותה למקום התשיעי בטבלה בתום המחזור ה-14, פוטר מתפקידו ב-5 בדצמבר 2011.
ב-22 במאי 2013 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל באר שבע. לאחר שנה סיים את תפקידו במועדון, ובדצמבר 2014 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק. לקראת עונת 2016/2017 מונה למאמן עירוני קריית שמונה, אך לאחר שמונה מחזורים פוטר מתפקידו.
ב-25 במאי 2017 מונה למאמן הפועל תל אביב, לאחר שירדה לליגה הלאומית. הקבוצה פתחה את עונת 2017/2018 עם חמישה ניצחונות רצופים, אך לאחר מכן רשמה שלושה משחקים ללא ניצחון והודחה בחצי גמר גביע הטוטו, וב-26 באוקטובר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-2 בדצמבר 2017 מונה למאמן אולימפיה פראג מהליגה השנייה בצ'כיה. בתום העונה עזב את הקבוצה לאחר שהורדה לליגה השלישית עקב מצבה הכספי.
ב-6 בינואר 2019 מונה למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית. ביולי 2019 מונה למאמן הפועל אשקלון, שירדה בסוף העונה לליגה א' לאחר שהופחתו לקבוצה תשע נקודות.
ב-15 באוקטובר 2020 מונה למאמנה של הפועל אום אל-פחם, וב-26 בפברואר 2021 עזב את הקבוצה. ב-5 באפריל, חודש וחצי בלבד לאחר שהתפטר, שב לתפקיד המאמן באום אל פחם. ב-1 במרץ 2022 פוטר מתפקידו. ב-11 באוגוסט 2022 חזר לקדנציה שלישית באום אל-פאחם. ב-15 בספטמבר התפטר מאימון הקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2022 מונה כמנהל מקצועי של צעירי טייבה.
ב-31 בינואר 2023 מונה למאמנה של הפועל נוף הגליל. ב-22 בפברואר 2025 פוטר מאימון הקבוצה לאחר שישה הפסדים רצופים וכשהקבוצה במקום ה-14 בליגה.
חיים אישיים

איוניר נשוי לעופרי ולהם שלוש בנות. אביו, אברהם איוניר, היה בעבר מנהל קבוצת מכבי תל אביב.
איוניר משמש פרשן ספורט בערוצי הטלוויזיה הישראליים, בין היתר בערוץ 2 לצידו של השדר יורם ארבל, ובהמשך גם בערוץ הספורט. בעונת 2014/2015 החל לשמש כפרשן הקבוע במשחק המרכזי של ליגת העל ובמשחקי נבחרת ישראל, ששודרו בערוץ 1, לצידו של השדר עמיחי שפיגלר, עד למינויו כמאמן עירוני קריית שמונה. כמו כן, שימש איווניר בתור פרשן במסגרת שידורי מונדיאל 2014, יורו 2016, יורו 2020, מונדיאל 2018 ומונדיאל 2022.
תארים כשחקן

גביע המדינה: 1987/1988
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
לקריאה נוספת

אשר גולדברג, דני דבורין, מכבי תל אביב - מאה שנים ראשונות, הוצאת מדיה, 2006, עמ' 208
הערות שוליים

↑  נדב צנציפר, פרסום ראשון: מוטי איוניר חתם בהפועל ת"א, באתר ynet, 25 במאי 2017
↑  מאור רחמני, ‏אולימפיה פראג הורדה ליגה, איוניר וגידיץ יעזבו, באתר ONE‏, 1 ביולי 2018
↑  נעמה טלמור‏, לאומית: מוטי איוניר יאמן את הפועל אשקלון, באתר וואלה, 12 ביולי 2019
↑  ליגה לאומית: בני סכנין עלתה לליגת העל, באתר וואלה, 29 ביוני 2020
↑  לאומית: מוטי איוניר מונה למאמן הפועל אום אל פאחם, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2020
↑  מוטי איוניר התפטר מאימון אום אל פאחם, באתר ONE‏, 26 בפברואר 2021
↑  בעקבות התוצאות האחרונות: מוטי איוניר נפרד מהפועל אום אל פאחם, באתר וואלה, 1 במרץ 2022
↑  רז זהבי, ‏"השת"פ עם עפולה נוגד את ערכי מכבי חיפה", באתר ערוץ הספורט, 21 באוגוסט 2022
↑  "בגלל האנטי של הקהל": מוטי איוניר התפטר מהפועל אום אל פאחם, באתר וואלה, 15 בספטמבר 2022
↑  צעירי טייבה הודיעה: מוטי איוניר מונה במקום יגאל אנטבי, באתר וואלה, 28 בספטמבר 2022
↑  מוטי איוניר מונה למאמן נוף הגליל: "יש חומר שחקנים טוב", באתר וואלה, 31 בינואר 2023
↑  אחרי הפסד שישי ברציפות: מוטי איוניר סיים את דרכו בנוף הגליל, באתר וואלה, 22 בפברואר 2025
↑  משה שיינמן, איוניר: "אני רוצה להקדיש ניצחון לאבא שלי", באתר ynet, 25 באוגוסט 2011
יחסי רוסיה–חמאס

משלחת הבכירים של חמאס ממוסקבה, בהנהגת אסמאעיל הנייה בדיון עם בכירים רוסיים. 2022
יחסי רוסיה–חמאס, ארגון הטרור האסלאמיסטי הפלסטיני השולט ברצועת עזה, הם ידידותיים. אף על פי שרוסיה נקטה עמדות נוקשות כנגד הטרור האיסלאמיסטי, רוסיה מעולם לא הגדירה את חמאס כארגון טרור כפי שעשו מדינות רבות.
היסטוריה > יחסים פוסט-סובייטיים מיידיים

לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, רוסיה שיפרה באופן דרמטי את היחסים עם ישראל. במהלך שנות ה-90 וה-2000, ממשלת רוסיה גינתה באופן קבוע את התקפות חמאס, כמו פיגועי האוטובוסים של באר שבע ב-2004, בהם נהרגו 17 בני אדם. עם זאת, רוסיה מעולם לא הגדירה את חמאס כארגון טרור כפי שעשתה עם הטליבאן. ב-2005, סגן שר החוץ הרוסי מיכאיל בוגדנוב אישר מחדש את עמדת רוסיה לפיה רוסיה אינה רואה בחמאס קבוצת טרור אלא כ"חלק בלתי נפרד מהחברה הפלסטינית".
היסטוריה > השתלטות חמאס על עזה

היחסים בין רוסיה לבין ארגון הטרור חמאס התחממו מיד לאחר הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-26 בינואר 2006. במסיבת העיתונאים השנתית שלו ב-31 בינואר, לאחר ניצחונו של חמאס, הדגיש נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי רוסיה מעולם לא כינתה את חמאס כקבוצת טרור, והוסיף כי רוסיה לא "מאשרת ותומכת בכל מה שחמאס עושה". פוטין היה בין מנהיגי העולם הראשונים שבירך את ארגון הטרור על ניצחונו בבחירות.
מאז 2006 נערכו פגישות קבועות בין הלשכה המדינית של חמאס לבכירי משרד החוץ הרוסי. ח'אלד משעל, המנהיג הפוליטי של חמאס דאז, התארח בביקור רשמי במוסקבה במרץ 2006. בשנה שלאחר מכן, ב-2007, אירח פוטין את משעל במוסקבה. משעל שיבח את פוטין על "אומץ הלב והגבריות שלו". בשנת 2020, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב נפגש עם משעל.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל, התקרבה רוסיה לחמאס ונהייתה עוינת יותר את ישראל, אף על פי ששמרה על יחסים עם שני הצדדים והציגה עצמה כמתווך.
לאחר מתקפת הטרור של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר, פוטין גינה את ישראל בעקבות ההסגר הישראלי על עזה והשווה אותו למצור הנאצי על לנינגרד, אמנם במקביל גם שלח את תנחומיו למשפחות הנרצחים הישראלים ואמר שלישראל יש זכות להגן על עצמה, ותיאר את התקפת חמאס כ"חסרת תקדים באכזריותה". הוא גם גינה את ההפצצות הישראליות שלאחר מכן על עזה וקרא לפתרון שתי המדינות לפתרון הסכסוך. דיפלומטים רוסים של האו"ם גינו מאוחר יותר הן את התקפת חמאס על ישראל והן את ההפגזה הישראלית על שכונות אזרחיות בעזה. עם זאת, רוסיה הצביעה נגד החלטה המגנה את חמאס בעצרת הכללית של האו"ם.
לפי הניו יורק טיימס, רוסיה השתמשה בתקשורת הממלכתית שלה ובפלטפורמות הרשתות החברתיות המובילות כדי לתמוך בחמאס ולהכפיש את ישראל ובת בריתה העיקרית, ארצות הברית. פוטין אמר כי המלחמה מראה "דוגמה ברורה לכישלון מדיניות ארצות הברית במזרח התיכון". ב-14 באוקטובר הודה חמאס לפוטין על "עמדתו בנוגע לתוקפנות הציונית המתמשכת נגד עמנו".
ב-26 באוקטובר אירחה מוסקבה משלחת מדינית בכירה של חמאס, בראשות מוסא אבו מרזוק, צעד אשר ספג גינוי מצד ישראל כ"צעד ראוי לגינוי שנותן תמיכה בטרור ולגיטימציה למעשים הנוראים של מחבלי חמאס".
במשבר בני הערובה של המלחמה, שחרר חמאס אזרחים כפולים רוסים-ישראלים שנחטפו. חמאס תיאר את הפעולות הללו כמחווה של הערכה לתמיכתה של רוסיה בעניין הפלסטיני.
בדצמבר 2023 אמר שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, כי מטרותיה של רוסיה ל"פירוז" ו"דנציזיפיקציה" באוקראינה דומות למטרות המוצהרות של ישראל להביס את חמאס ולהקצנה בעזה.
ראו גם

יחסי ישראל–רוסיה
יחסי חזבאללה-רוסיה
יחסי הרשות הפלסטינית–רוסיה
תמיכת איראן בחמאס
תמיכת קטר בחמאס
תמיכת טורקיה בחמאס
פולה הוקינס

פולה פיקֶס הוקינס (באנגלית: Paula Fickes Hawkins‏; 24 בינואר 1927 – 4 בדצמבר 2009) הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה בשנים 1981–1987. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לסנאט האמריקאי מפלורידה, והחמישית שייצגה מדינה כלשהי מדרום ארצות הברית.
ביוגרפיה

הוקינס הייתה הבכורה מבין שלושת ילדיהם שנולדו לפול ולאונה פיקֶס בבירת יוטה, סולט לייק סיטי. ב-1934 עברה המשפחה לאטלנטה שבג'ורג'יה, שם אביה לימד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה. הוריה נפרדו כאשר למדה בתיכון, והאם לאונה שבה עם ילדיה חזרה ליוטה. הוקינס סיימה לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון בריצ'מונד שביוטה ב-1944, ואז נרשמה לאוניברסיטת המדינה של יוטה. פולה התקבלה לעבודה כמזכירה של מנהל אתלטי ושם פגשה את בעלה לעתיד. ב-5 בספטמבר 1947 נישאה פולה פיקס לוולטר יוג'ין הוקינס והזוג עבר להתגורר באטלנטה. יוג'ין סיים לימודי תואר בהנדסת חשמל ובסופו של דבר פתח עסק משלו. לזוג נולדו שלושה ילדים בטרם עברו ב-1955 לווינטר פארק שבמערב פלורידה, שם הפכה פולה לפעילה קהילתית ומתנדבת במפלגה הרפובליקנית.
הוקינס החלה את הקריירה הציבורית שלה באמצעות השקת מסע בחירות כתומכת בהגנת הצרכן. ב-1972 נהפכה לאישה הראשונה שנבחרה למשרה ציבורית בפלורידה, עם זכייתה במושב בוועדת השירותים הציבוריים של פלורידה. ב-1974 התמודדה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה, אך הפסידה את המועמדות לאיש העסקים ג'ק אקרד, שהפסיד בבחירות הכלליות לריצ'רד סטון הדמוקרטי. מאוחר יותר, אחד משני מושביה של פלורידה בסנאט התפנה עם פרישתו של הסנאטור אדוארד גווארני, עמו הסתכסכו הוקינס ורפובליקנים אחרים פלורידה בעבר. ב-1976, הוקינס נבחרה מחדש לוועדת השירותים הציבוריים, על אף שג'ימי קרטר ניצח בפלורידה את הנשיא ג'רלד פורד בבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה. ב-1978, הייתה הוקינס מועמדת לתפקיד סגנית המושל כעמיתתו למירוץ של ג'ק אקרד, אך הצמד הפסיד בבחירות לחבר הסנאט של פלורידה בוב גרהאם וחבר בית הנבחרים ויין מיקסון.
ב-1980 זכתה הוקינס בבחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה. היא הייתה האישה הראשונה מפלורידה שנבחרה לסנאט של ארצות הברית והסנאטורית החמישית מדרום ארצות הברית. היא הייתה הסנאטורית הראשונה שהביאה עמה את בעלה לוושינגטון הבירה. כתוצאה מכך, "מועדון נשות הסנאט" שינה שמו ל"מועדון בני הזוג של הסנאט". היא נכנסה לתפקיד יומיים מוקדם יותר בשל התפטרותו של הסנאטור ריצ'רד סטון, שאפשר לה לרכוש ותק על פני הסנאטורים האחרים.
הוקינס הייתה פעילה במיוחד בתחום של רווחת ילדים, ולראייה הייתה דמות מפתח בחקיקת חוק הילדים הנעדרים משנת 1982. ב-1983 הייתה יו"ר ועדת המשנה לחקירה ופיקוח של ועדת העבודה ומאבי אנוש של הסנאט, שם פתחה בחקירת גידול שיעור הילדים שדווחו כנעדרים. ב-1984 נאמה בפני הוועידה הלאומית השלישית בנושא ילדים שנפלו קרבן להתעללות מינית, שם הדהימה את המאזינים וחשפה שהיא בעצמה נפלה קרבן להתעללות מינית בילדותה. באותה השנה הייתה חברה בוועדת המצע של הוועדה הרפובליקנית הלאומית. ב-1985 השתתפה הוקינס בשימועים שערכה ועדדת המסחר של הסנאט לחברות תקליטים, שם נבדק נושא תיוג שירים כבעלי מילים בוטות ומיניות. במהלך השימועים, הוקינס ניהלה ויכוח בולט עם המוזיקאי פרנק זאפה, שבסופו של דבר הזמין את הסנאטורית לביתו לראות מקרוב "באיזה סוג של צעצועים" ילדיו משחקים. ב-1986 התמודדה לכהונה שנייה בסנאט מול המושל בוב גרהאם, אך הפסידה בפער של 10% מקולות הבוחרים.
אחרי הפסדה בבחירות לסנאט נותרה הוקינס פעילה ציבורית והייתה חברה במספר ארגונים ציבוריים ובדירקטוריונים. מאז 1998 היה פלג הגוף הימני של הוקינס משותק כתוצאה משבץ שתקף אותה, שבעקבותיו נאלצה להשתמש בכיסא גלגלים. ב-4 בדצמבר 2009 מתה הוקינס מנפילה שהסתבכה יום קודם לכן.
הערות שוליים

↑  Paula Hawkins Obituary - West Palm Beach, FL, באתר פאלם ביץ' פוסט (באנגלית)
↑  Paula Hawkins, 82, Florida Ex-Senator, Dies, באתר הניו יורק טיימס, 4 בדצמבר 2009 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: UBOV419776  ISNI: 0000 0000 7903 5556  LCCN: n85244769  NLA: 35880193  SNAC: w6kt7gwg  Trove: 1128715  US Congress: H000374  VIAF: 1456839   WorldCat (עם VIAF): 1456839
אלדו רוסי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1931 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  4 בספטמבר 1997 (בגיל 66) מילאנו, איטליה 
 מקום לימודים:  הפוליטכניקום של מילאנו (1959) 
 תקופת הפעילות:  1960–1997 (כ־37 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 יצירות ידועות:  Landsberger Arkaden, Bonnefanten Museum, Opera Carlo Felice Genova, לה פניצ'ה, Monte Amiata Housing 
 פרסים והוקרה:  פרס פריצקר (1990) 
 
אלדו רוסי (3 במאי 1931 – 4 בספטמבר 1997; Aldo Rossi) היה אדריכל ומעצב איטלקי, שזכה להכרה בינלאומית בארבעה תחומים מובחנים: תאוריה אדריכלית, רישום, עיצוב ועיצוב מוצר. רוסי היה אחד המובילים והמייצגים של התנועה הפוסט-מודרנית.
רוסי הוא האיטלקי הראשון שהוענק לו פרס פריצקר לאדריכלות.
ראשית חייו

רוסי נולד במילאנו, שבאיטליה. הוא למד במסדר הדתי בסומסקה ולאחר מכן בתיכון אלסנדרו וולטה (איט') בלקו, בין השנים 1949 עד 1959 הוא למד אדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו. מנחה התזה שלו היה פיירו פורטאלופי.
בשנת 1955 החל רוסי לכתוב עבור כתב העת האדריכלי קסאבלה-קונטינוייטה (אנ'), בשנת 1959 הוא התמנה לאחד העורכים, לצד העורך הראשי ארנסטו נתן רוג'רס. רוסי עזב את כתב העת בשנת 1964, לאחר שתפקיד העורך הראשי הועבר לידי ג'יאן אנטוניו ברנסקוני. רוסי החל לעבוד עבור מגזין Società ועבור איל קונטמפוראניו, מה שהפך אותו לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בוויכוח התרבותי הלוהט של אותה העת.
מאמריו המוקדמים עסקו באדריכלים כמו אלסנדרו אנטונלי, מריו רידולפי (איט'), אוגוסט פרה ואמיל קאופמן, וחלק גדול מחומרים אלו הפכו לחלק בספרו השני, Scritti scelti sull'architettura e la città 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר, 1956 עד 1972).
רוסי התחתן עם השחקנית השווייצרית סוניה גסנר, שהכירה לו את עולם הקולנוע והתיאטרון. התרבות ומשפחתו הפכו למרכזיים בחייו. בנו פאוסטו היה יוצר קולנוע פעיל הן מול המצלמה והן מאחוריה, ובתו ורה עסקה בתיאטרון.
עבודות

עבודותיו המוקדמות ביותר משנות השישים היו בעיקר תאורטיות והציגו השפעה סימולטנית של המודרניזם האיטלקי של שנות העשרים (ראו ג'וזפה טרגני), השפעות קלאסיציסטיות של האדריכל הווינאי אדולף לוס, והשתקפויות של הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו. מסע לימודי שערך רוסי לברית המועצות לחקר האדריכלות הסטליניסטית הותיר בו רושם ניכר.
בכתביו, ביקר רוסי את חוסר הבנת העיר בפרקטיקה האדריכלית העכשווית. הוא טען שהעיר צריכה להילמד ולהבחן לאורך זמן; ושיש עניין מיוחד בממצאים עירוניים העומדים בחלוף הזמן. רוסי טען שהעיר זוכרת את עברה ("הזיכרון הקולקטיבי" שלנו) וכי אנו משתמשים בזיכרון זה באמצעות מונומנטים; או במילים אחרות, מונומנטים יוצרים מבנה לעיר. תחת השראת כח ההתמדה של הערים העתיקות באירופה, רוסי שאף ליצור מבנים דומים החסינים מפני התיישנות.
השפעתו התעצמה בסוף שנות השבעים והשמונים ככל שהיקף יצירתו הבנויה התרחב וכן בשל התיאוריות שלו שקודמו בספריו - "הארכיטקטורה של העיר" (L'architettura della città, 1966) ו"אוטוביוגרפיה מדעית (Autobiografia scienta, 1981). הגדול בפרויקטים של רוסי מבחינת היקפו היה בית הקברות סן קטאלדו, במודנה, איטליה, שהקמתו החלה בשנת 1971 אך טרם הסתיימה. רוסי התייחס לכך כ"עיר המתים".
העצמאות הייחודית של הבניינים שלו באה לידי ביטוי במיקרו-אדריכלות של המוצרים שתוכננו על ידי רוסי. בשנות השמונים הוא עיצב מכונות קפה מנירוסטה ומוצרים נוספים עבור אלסי, פירלי ואחרים.
תערוכות

עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1979 תכנן רוסי מבנה תיאטרון צף - תיאטרון העולם ("תיאטרו דל מונדו") שהכיל 250 מקומות ישיבה. עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1984, הוא עיצב קשת ניצחון בכניסה לאתר התערוכה. בשנת 2006 הוצבו שני פילונים מול מוזיאון בונאפאנטן במאסטריכט, הולנד, המבוססים על עיצוב מקורי שלו משנת 1989.
פרסים

אלדו רוסי זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות בשנת 1990. עדה לואיז הוקסטבל, מבקרת האדריכלות וחברת צוות השופטים של פרס פריצקר, הגדירה את רוסי כ"משורר שבמקרה הוא אדריכל."
ארכיטקטורה

1960 - וילה איי רונצ'י ב ורסיליה, איטליה
1962 - תחרות לאנדרטת ההתנגדות בקוניאו, איטליה
1964 - תחרות לתיאטרון פגניני החדש ופיאצה דלה פילוטה בפארמה, איטליה
1964 - גשר למתחם התערוכה התלת-שנתית (טריאנלה) במילאנו, איטליה
1965 - מזרקה מונומנטלית בסגראטה, איטליה
1966 - תחרות עבור מחוז סן רוקו במונצה, איטליה
1967-74 - מתחם מונטה אמיאטה, רובע גאלארטסה, מילאנו, עם קרלו איימונינו
1968 - תכנון בית העירייה בסקנדיצ'י
1971-84 - גלוסקמה ובית הקברות של סן קטאלדו במודנה
1972 - תכנון לבית העירייה מוג'יו
1972 - בית ספר יסודי בפגאנו אולונה
1973 - הסרט הדוקומנטרי "קישוט ופשע" לתערוכה התלת-שנתית במילאנו
1974 - תכנון מטה המועצה האזורית ולמעון סטודנטים בטריאסטה
1976 - תכנון מעון סטודנטים בקייטי
1977 - תכנון מרכז עסקים בפירנצה
1977 - בתים צמודי קרקע במוצו
1978 - התיאטרון המדעי Teatrino sciento
1979 - תיאטרון צף - תיאטרו דל מונדו (איט') בן 250 מושבים וקשת ניצחון, שניהם נבנו עבור הביאנלה בוונציה
1979 - דירות בדרום פרידריכשטאט - Südliche Friedrichstadt לתערוכה IBA 84 במערב ברלין, גרמניה
1979 - מרכז הקניות "טורי" בפארמה
1979 - בית ספר תיכון בברוני, עם ארדואינו קנטפורה
1979 - מגדל מונומנטלי, מלבורן, אוסטרליה
1981-1988 - "בלוק ברלין" ברחוב קוכשטראסה וברחוב וילהלם שטראסה בברלין, גרמניה
1982 - המשרד הראשי של פונטיביג'ה בפרוג'ה
1982 - בית פוקונו פינס, הר פוקונו בפנסילבניה, ארצות הברית
1982 - בקתות האי של אלבה עבור ברונו לונגוני
1983 - תכנון בית העירייה של בורגוריקו
1984-1987 - קאסה אורורה, ביתה של קבוצת הטקסטיל הפיננסית- GFT Financial Textile Group, טורינו
1984 - הכנה לאירוע אופנת הגברים פיטי-אומו בפירנצה
1984-1991 - שיקום תיאטרו קרלו פליס, גנואה
1985 - הכנת דוכן תערוכות מסחר לקבוצת GFT Financial Textile Group, טורינו
1985 - בניין מגורים ברובע ויאלבה במילאנו
1986-1989 - מלון פאלאס בפוקואוקה, יפן
1986 - דרום וילט בפריס, צרפת
1987 - תיאטרון מגדלור, טורונטו
1991-91 - מלון דוקה דה מילאנו - Hotel Duca di Milano, מילאנו
1988-90 - אנדרטה לסנדרו פרטיני, מילאנו
1989 - דירות למל, האג, הולנד
1989 - תוכנית עירונית לחוצות העירוניים של פיזורנו, טירניה (פיזה)
1990-1992 - בניין מגורים ואזור תעשייה לשעבר, צ'יטה די קאסטלו
1993-1993 - בית המועדון של מתחם מועדון הגולף קוסמופוליטן בטירניה (פיזה)
1990 - מתחם בריאות חברתי ברחוב קנובה בפירנצה
1991 - בניין המנהל של חברת וולט דיסני באורלנדו, פלורידה
1991 - מרכז אמנויות עכשווי באי וסיביאר בבומונט דו-לאק, צרפת
1991 - פיתוח מחדש של מתחם טחנת הכותנה התעשייתית לשעבר קנטוני בקסטלאנזה כקמפוס הראשי של אוניברסיטת קרלו קטאנאו
1991 - סניף דואר ודירות ליד עיר המוזיקה בפריס (הרובע ה-19), צרפת
1992 - בינוי מחדש של תיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה עם איגנזיו גרדלה
1993 - ארון בגדים פלורנטיני אישי לברונו לונגוני
1994-1998 - רובע שוצנישטראסה, ברלין (תמונות)
1995 - מוזיאון בונאפנטן Bonnefantenm במאסטריכט, הולנד
1995 - התחדשות אזור Kursaal לשעבר במונטקאטיני
1996 - מתחם לחנויות בברלין, גרמניה
1996 - מרכז מחוז קא די קוזי - Ca 'di Cozzi בורונה
1996-1998 - מלון Mojiko, Kitakyushu, יפן
1997 - תכנון רובע המפעל לאמנויות (איט') בבולוניה
1997 - מרכז הקניות טררנובה, אולביה, סרדיניה
1999-2004 - שיפוץ תיאטרו לה פניצ'ה, ונציה
2001 - מטה תאגיד Scholastic, ניו יורק, ארצות הברית.
עיצוב מוצר

בנוסף לאדריכלות, רוסי יצר עיצובי מוצר, ובהם בין היתר:
1983 - כיסא תיאטרון עבור קבוצת מולטני בשיתוף פעולה עם לוקה מדא
1984 - מכונת הקפה והקומקום של קוניקל עבור אלסי
1987 - כיסא מילאנו עבור קבוצת מולטני;
1988 - מכונת קפה לה קופולה עבור אלסי;
1988 - קומקום תה איל קוניקו עבור אלסי ;
1989 - כיסא פריז עבור יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - מדף ספרים עבור יוניפור, 1989, (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - שולחן מועצת יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
1989 - שעון רגעים עבור אלסי.
פרסומים

L'architettura della città (ארכיטקטורת העיר), פדובה: מרסיליו 1966.
Scritti scelti sull'architettura e la città: 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר: 1956-1972), בעריכת R. Bonicalzi, מילאנו: ULC, 1975.
Autobiografia scienta (אוטוביוגרפיה מדעית), Parma: Practices, 1990.
גלריה

תיאטרו קרלו פליס, ג'נובה (1981)
מוזיאון בונפנטן, מאסטריכט (1990–94)
קוורטיאר שוצנשטראסה, ברלין (1994–1998)
מלון Mojiko, Kitakyushu (1996–1998)
בניין Scholastic, ניו יורק (2001)
לקריאה נוספת

Pangalos, Panayotis (2008). The significance of time in contemporary architecture. Technical and poetic time: the case of Aldo Rossi. Phd dissertation. University of Patras, Greece.
Arnell, Peter; Bickford, Ted (1985). Aldo Rossi. Buildings and Projects. New York: Rizzoli. ISBN 0-8478-0499-2.
Berlucchi, Nicola (2000). "Aldo Rossi: ricostruzione del teatro La Fenice". Area (באיטלקית). 51. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2008. {{cite journal}}:  (עזרה)
Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X.  Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X.  Ferlenga, Alberto (1996). Aldo Rossi. Opera completa (1993–1996) (באיטלקית). Milan: Electa. ISBN 88-435-5543-X.
Leoni, G. (a cura di) (1997). "Costruire sul costruito, intervista a Aldo Rossi". Area (באיטלקית). 32: 44–47. אורכב מ-המקור ב-6 בינואר 2003. {{cite journal}}:  (עזרה)
Polazzi, Giovanni (1999). "Aldo Rossi Associati - Area ex mattatoio". Area (באיטלקית). 46: 106–110. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2008. {{cite journal}}:  (עזרה)
סאווי, ויטוריו, ל'ארכיטטורה די אלדו רוסי, פרנקו אנג'לי אדיזיוני, מילאנו, 1975.
Pangalos, Panayotis, משמעות הזמן בארכיטקטורה של אלדו רוסי, עורכת. גוטנברג, אתונה, 2012.
Moschini, Francesco, Aldo Rossi Progetti e disegni 1962-1979 (Aldo Rossi תוכניות ורישומים 1962-1979), מרכז Edizioni, פירנצה ספטמבר 1979. מהדורות משותפות בינלאומיות Rizzoli ניו יורק, מהדורת האקדמיה בלונדון, The Equerre Paris, Xarait Madrid.
שרר, דניאל. "אלדו רוסי: האדריכלות והאמנות של העיר האנלוגית", מאמר האוצרות לתערוכה שנערכה בבית הספר לאדריכלות בפרינסטון בתצוגה מ-5 בפברואר עד 30 במרץ 2018, לציון 20 שנה למותו של אלדו רוסי.
Tafuri, Manfredo, Storia dell'architettura italiana 1944-1985 (תולדות האדריכלות האיטלקית 1944-1985), Einaudi, Torino, 1982.
פרלנגה, אלברטו, אלדו רוסי. אופרה השלמה (1993-1996) (אלדו רוסי. עבודות שלמות (1993-1996) ), Electa, 1996.
לאוני G (עורכת), Costruire sul costruito, intervista a Aldo Rossi (בניין על הבניין - ריאיון עם אלדו רוסי), "אזור" 32, מאי / יוני 1997, עמ '. 44–47
הערות שוליים

↑  Celant, Germano; Ghirardo, Diane (2008). Aldo Rossi: Drawings. Milan: Skira. ISBN 978-88-6130-143-6.
↑  Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. p. 574. ISBN 9780415252256.
↑  Pritzker Prize for Architecture - chriteria
↑  Goldberger, Paul (22 באפריל 1990). "Aldo Rossi: Sentiment For The Unsentimental". New York Times. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Abramson, Daniel (2012). "From Obsolescence to Sustainability, Back Again, and Beyond". Design and Culture. 4 (3): 279–298. doi:10.2752/175470812X13361292229078.
↑  Buerdek, Bernhard E. (2005). Design: History, theory and practice of product design. Basel, Switzerland: Birkhauser-Publishers for Architecture. ISBN 978-3-764-37029-9.
↑  Hill, John (8 בפברואר 1999). "Teatro del Mondo". A Daily Dose of Architecture. Blogspot. נבדק ב-29 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| זוכי פרס פריצקר |
| --- | --- | --- |
| 1979–2000 | פיליפ ג'ונסון (1979) • לואיס ברגאן (1980) • ג'יימס סטירלינג (1981) • קווין רוש (1982) • איי אם פיי (1983) • ריצ'רד מאייר (1984) • הנס הוליין (1985) • גוטפריד בוהם (1986) • קנזו טנגה (1987) • גורדון בנשפט ואוסקר נימאייר (1988) • פרנק גרי (1989) • אלדו רוסי (1990) • רוברט ונטורי (1991) • אלוורו סיזה (1992) • פוהימיקו מאקי (1993) • כריסטיאן דה פורצמפאר (1994) • טדאו אנדו (1995) • רפאל מונאו (1996) • סוורה פהן (1997) • רנצו פיאנו (1998) • נורמן פוסטר (1999) • רם קולהאס (2000) |  |
| 2001–2020 | ז'אק הרצוג ופייר דה מרון (2001) • גלן מורקוט (2002) • ירן אוטזון (2003) • זהא חדיד (2004) • תום מיין (2005) • פאולו מנדס דה רושה (2006) • ריצ'רד רוג'רס (2007) • ז'אן נובל (2008) • פטר צומטור (2009) • קזויו סג'ימה וריואה נשיזאווה (2010) • אדוארדו סוטו דה מורה (2011) • ואנג שו (2012) • טויו איטו (2013) • שיגרו באן (2014) • פריי אוטובאן (2015) • אלחנדרו ארוונה (2016) • קרמה פיג'ם, רמון וילאלטה ורפאל ארנדה (2017) • בלקרישנה דושי (2018) • אראטה איסוזקי (2019) • איבון פארל, שלי מקנמארה (2020) |  |
| 2021 ואילך | אן לקטון, ז'אן-פיליפ וסל (2021) • דייבדו פרנסיס קרה (2022) • דייוויד צ'יפרפילד (2023) • ריקן יאמאמוטו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507969205171  PLWABN: 9810544005805606  BIBSYS: 90078034  BNE: XX834433  BnF: cb120397156 (data)  CANTIC: a10581431  CiNii: DA01401131  GND: 118602950  ICCU: VEAV038596  ISNI: 0000 0001 2283 4485  KulturNav: a1bafa1f-dcb9-4d74-bfeb-c10c8f0e5f2b  LCCN: n79054003  LNB: 000151807  NDL: 00454742  NKC: xx0013949  NLA: 35683097  NLG: 68044  NLK: KAC199623544  NTA: 068351402  RKD: 255259  SNAC: w6r501mv  SUDOC: 028636473  ULAN: 500022440  VIAF: 100223891   WorldCat (עם VIAF): 100223891 
אלדו רוסי לה קופולה אספרסו מייקר 1988, בהפקת אלסי
גרם המדרגות המרכזי של מוזיאון Bonnefanten, מאסטריכט