מרדכי צבי מאנה
תכונות יצירתו > תקווה או תוגה?

האם יצירת מאנה מביעה תקווה או תוגה? נחלקו על כך המבקרים. לדעת שמואל צבי זצר, רוח של עצב ויגון שפוכה על כל שיריו של מאנה, וגם בשירי-התקווה האקורדים הנוגים מרובים על האקורדים העליזים, והטון המלנכולי השקט הצנוע של שירתו, מעין אנחה חרישית, מביא את הקוראים להיכנס לעולמו של המשורר ולהשתתף בצערו. לדעת חיים תורן, יש בשירתו של מאנה מהוד הזריחה ויעפתה, אלא שבשוליה של זריחה זו מסתתרת תוגתם של דמדומי השקיעה. לדעת יעקב פיכמן, רק מזלו הרע ומחלתו גרמו לכך שעל שירתו נסוכה עצבת חרישית תמיד; יותר מדי היה גדול התום שבלבבו, יותר מדי היה נתון העולם בלבבו ישר, שיכיר בכל ניגודיו הגדולים, והוא היה מסוג המשוררים שלא נולדו כי אם לצלילי מתק ולתפילות. לדעת אליעזר שטיינמן, השקפת עולם עליזה והרמונית נזדככה בלבו של מאנה, הבריאה - היכל היופי, והאמנות מפתח הקסמים של ההיכל הזה, הקב"ה טוב, העולם טוב, האדם הטוב, החיים גן-עדן, וגן-עדן זה מתנת כל אדם הוא.
התקווה והתוגה שביצירת מאנה הן מורשה מהשירה הרומנטית. התוגה נובעת מבדידותו של המשורר - מפער בין עולמו הפנימי לבין המציאות. בפרט, עוני וחולי ורפיון גופני, והיותו דר רוב ימי בחרותו רחוק מידידיו, היו מנת חלקו של מאנה בחייו הקצרים. נסיבות תוגתו מתוארות בשירו "כעלות השחר":
כִּלָּיוֹן חָרוּץ סְבִיבִי מַעֲשֵׂה בְנֵי-אָדָם

וְשׁוּחוֹת עֲמוּקוֹת אֲשֶׁר כָּרוּ יָדָם,

תַּהְפּוּכוֹת אֶרְאֶה עַל כָּל שַׁעַל.

הַבְּרִיאָה הַנְּדִיבָה כָּל טוֹב לֹא חִסֵּרָה,

אַךְ בְנֵי אָדָם עִקְּשׁוּ הַיְשָׁרָה –

מָוֶת, רָעָב, חֶרֶב, קֶטֶב וָרַעַל.

וּפְגָעִים אֵלֶּה הֲלֹא עֵינַי רָאוּ,

וּבְמַדְקְרוֹת חַרְבָּם עַל לִבִּי נָגָעוּ

וּבִתְהוֹם עַצֶבֶת אֶת נַפְשִׁי הִשְׁלִיכוּ –
המוצא של מאנה מהפגעים שמחצו את חושיו, קצצו את כנפיו, רמסו את נפשו התמה, וניבלו את טוהר לבו, היה התבודדות בטבע. כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות":
שֵׁם הבדידות יפיץ אור על מחשכיו. שם הבדידות יתאר לפניו תמונת תוגה ועצבת מעולפת ברעיונות רכים וענוגים, מלאה רגשות הנפש. צא נא, בן אדם! צא מאדם העיר, שם, בין שדרות אלונים תחת כפת נטישותיהם תשאף רוח חדש, השֶׁקט הנעים השורר בעצם תקפו, יטהר ויזכך שעפיך; רוח צח חרישית, הנושב בין חגוי הענפים יפיץ כל דמיוני תהו ובהו, האפל השאנן מצאלי עפאים ישא בכנפיו הגיון עמוק עם זכרונותיו הנעצבים והנעימים גם יחד. קול דממה דקה מזרמת נחל זך, יפריע את הדומיה. החישה פעמיך, מתבודד! שם על שפת הנחל תרחף על תהום שעפים אין חקר. שם גיא החזיון, רוח ממרום יערה עליך, וישביע בצחצחות נפשך. ההמולה הנעימה ממשק עלים המתנועעים לרוח שיפוח, ישמע לאזניך כסוד שיח שרפי קודש. המית גלי בדולח מתגלגלים לאט, כנטפי פנינים על ראי מלוטש, יערב, ינעם לך כהוד קול נפשות נקיות. קול הזמיר, על ראש אמיר, יעורר בקרבך רגשות עדן, רגשות חן ויופי. נפשך תתאבך, תּתּר ממקומה, תפרוש כנפיה.
התקווה היא תולדה של אמונה בחידוש מעשה בראשית. כך כתב מיכ"ל בפירושו לשירו "שלמה וקהלת":
אם אין די לך באמונה הכתובה בספר, שא נא עיניך על כל רחבי התבל, שם על כל נטע ושיח על כל עשב ועלה כתובה באר היטב באצבע אלהים אמונת אלהי אמן אלהים חיים. כל צפור יעוף הוא מלאך ושרף מעופף להגיד כבודו; כל זיז שדי הוא חוזה ונביא לבשר מלכותו; כל היקום ומלואו הוא שיר אלהים.
מהבחינה הזו מאנה ממשיך דרכו של מיכ"ל, אך בעוד אצל מיכ"ל אמונה עטורת תקווה (שלמה) וחכמה משכלת (קהלת) מנוגדות זו לזו, הרי שאמונה ודעת שוכנות בהרמוניה ובהשלמה בנפשו של מאנה. אמנם במבט נכוח ומפוכח מאנה כותב לעיתים שירים נעצבים אלי הבל. כך כתב בשיר "הכל הבל!":
שׁוּר שָׁם תִּקְוָתְךָ עוֹד תַּעֲמֹד מִנֶּגֶד,

וּכְבָר גָּדַלְתָּ, בָּאתָ לִשְׁנוֹת גָּבֶר;

עַתָּה גַם הִיא בְךָ, אֻמְלָל, תִּבְגֹּד בֶּגֶד,

תַּעֲזָבְךָ בָּדָד עַל עֶבְרֵי פִי קָבֶר!
אולם במיטב שירתו התקווה גוברת על התוגה. כך כתב בשירו "משאת נפשי":
אֶשְׁכַּח עָצְבִּי, תּוּגַת נַפְשִׁי,

עַל תִּקְוֹתַי כָּלוּ;

יָמִים טוֹבִים, חַיֵּי שֶׁקֶט,

נֶגְדִּי עוֹד יִצְהָלוּ.
ובחותם שירו "עת אשרי":
אָז מְאֻשָׁר חֶלְקִי בָאָרֶץ מִתָּחַת,

גַן עֵדֶן הַתֵּבֵל מִכָּל שֹׁד נְקִיָּה;

לֹא אֶבְזֶה תֵבֵל! הֵן אֶמְצָא בָהּ נָחַת,

אַל תֵּעָצְבִי, נַפְשִׁי, שִׁירִי הַלְלִי-יָהּ! –
במחזהו "תקווה לאובד" אין התוגה אלא נחמה זמנית מפני תהפוכות תבל לאיש שעשקו ממנו את התקווה, אך סוף דבר הכל טוב והתקווה שבה לאוהבה ועמה אמונה ואושר. במאמרו "הגיוני לבי" מאנה כתב דברים המלמדים על מקום התקווה בחייו וביצירתו:
מי זה יעיר כחי? התקוה! אך אַת, תקוה, תנחומת אל, הוספת אומץ בלבי, לך רחש לבי תודה ותהלה... את הוצאתיני תמיד מטיט יון מצולה בצללי בעשתנות תוגה; את הוצאתיני למרחב מעקת מצוקות ותלאות; את זרית הלאה עבי עצב, ותראי לי קו אור שמשי. לך תהמה נפשי ותהגה תודות, לך! כי לך יאתה.
ובמכתב משנת תרל"ט (1879):
הוי, לבי! לבי! הרגע ודום. הן דרך חדשה סלותי לך, דרך אשר אור תקוה נשקפה לי להאיר את המאפליה השוררת בקרבך, דרך אשר בעדו תצא למרחביה מהמון תלאותיך ומצוקותיך, ואת, תקוה בת שמים, האירי אלי פניך. האח! הנך מתעוררת מתרדמתך, האח! תקותי חיה, קוה אקוה כל עוד נשמתי בי.