stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאמפקין ספייס
הערות שוליים

1 2  מוצרי הפאמפקין ספייס בכל מקום, מה הסיפור שלהם?
1 2  Medievalists.net, The Medieval Origins of Pumpkin Spice, Medievalists.net, ‏2021-10-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Cadwalader, Zac (14 בספטמבר 2022). "Pumpkin Spice Is Now Dictionary Official". Sprudge.com. נבדק ב-14 בספטמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  שף אורח: חגי לפלר, פמפקין ספייס: תערובת תבלינים שתקפיץ כל מנה ותחמם לכם את העונה, באתר ynet, 24 בינואר 2022
↑  Savannah Cox, A brief history of how pumpkin spice took over our lives, Business Insider, ‏2016-09-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  American Cookery by Amelia Simmons, www.fulltextarchive.com (באנגלית אמריקאית)
↑  The History of Pumpkin Pie Spice | News and Updates, www.mccormickcorporation.com
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייווס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | אג'יקה • בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה (מטבל) • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום • מלח שום • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • Italian seasoning (אנ') • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה • זעתר |  |
משקה הקפה של רשת סטארבקס Pumpkin Spice Latte
מטילדה ברנשטיין סיקמור

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1973 (גיל: 51) וושינגטון די סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  אקטיביזם, כתיבה
 מקום לימודים:  Georgetown Day School 
 סוגה:  רומן, ספר זכרונות, עיון
 פרסים והוקרה:  פרס למדא לספרות 
 אתר רשמי
 
מטילדה ברנשטיין סיקמור (באנגלית: Mattilda Bernstein Sycamore; ‏נולדה ב-31 במאי 1973) היא סופרת ופעילה קווירית יהודייה-אמריקאית. סיקמור פרסמה ספר זיכרונות ושלושה רומנים, וערכה חמש אנתולוגיות של כתבים פוליטיים.
תחילת דרכה

סיקמור נולדה בוושינגטון די. סי. למשפחה יהודית. לאחר שבילתה שנה בקולג' בחוף המזרחי, בשנת 1992 עברה לסן פרנסיסקו, שם החלה בפעילות פוליטית במסגרת הארגון הקווירי ACT UP.
אקטיביזם וקריירה ספרותית

סיקמור החלה להיות פעילה ב-ACT UP בתחילת שנות ה-1990, ובארגון Fed Up Queers (אנ') בסוף עשור זה. היא הנחתה את אירוע "בושת הגאווה" הראשון בניו יורק ב-1998 (במסגרת סדרת אירועים רדיקליים ואלטרנטיביים למיינסטרים), והופיעה בו עם פני ארקייד (אנ'), הסופרת איילין מיילס (אנ'), אמני הקברט קיקי והרב (אנ'), ולהקת הקווירקור Three Dollar Bill. האירוע הוקלט ויצא כסרט תיעודי בשם Gay Shame 98, בבימויו של סקוט ברי.
מטילדה הייתה בין מייסדות "בושת הגאווה" בסן פרנסיסקו, תנועה שהחלה בשנת 2000 והפכה ל"סדרה מתמשכת של פעולה ישירה הורסת, המוקדשת לחשיפת כל הצבועים". סיקמור גם הייתה מעורבת במרכז התרבות דומבה, והיא מבקרת בולטת של מגמת המיינסטרימיזציה בתרבות הלהט"ב.
בינואר 2009 יזמה סיקמור פרויקט אמנות פומבית בשם Lostmissing, במטרה להביא להכרה קלקטיבית בתחושות האובדן של אנשים קרובים בחייהם של להט"ב.
סיקמור התנגדה לתנועה למען נישואים חד-מיניים. לטענתה, קמפיין זה מסיח את הדעת מנושאים בוערים יותר ללהט"ב, כמו נגישות לשירותי בריאות אוניברסליים וביטחון בדיור לכל.
סיקמור כמו כן התנגדה לקמפיין למען הכללת להט"ב בצבא האמריקאי, בטענה כי על תנועת הלהט"ב להתנגד להשפעות המזיקות של צבא ארצות הברית, הן בגבולות המדינה והן מחוצה לה. בשנת 2010, הופיעה בתוכנית הרשת דמוקרטיה עכשיו! והתראיינה על נושא ההתנגדות למדיניות "אל תשאל, אל תגלה" ובנושא המיליטריזם האמריקאי. מאוחר יותר, פרסמה במגזין "Truthout" ו-The Baffler מאמרים אשר הביעו ביקורת נגד הקמפיין להכללת טרנסג'נדרים בצבא ארצות הברית.
בשנת 2018, בשיתוף עם דין ספייד, ארגנה סיקמור אספה פומבית תחת הכותרת Queer Anti-Militarism Townhall: Trans Liberation Not U.S. Invasion. האספה התקיימה בספרייה הציבורית של סיאטל, בהשתתפות דמויות קוויריות וטרנסיות אחרות המתנגדות לצבא, ביניהם מיכה קרדנאס (אנ'), סויה יונג, ניקיטה אוליבר ומאט רמלה. סיקמור כמו כן תרמה מכתביה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Critiques of Gay Marriage, וחיברה את ההקדמה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Revolution, Not Mere Inclusion, אנתולוגיות שפורסמו על ידי הקולקטיב לא לשוויון בשנים 2010 ו-2014.
פרסים והוקרה

בשנת 2008, סיקמור נכללה ברשימת "50 בעלי חזון שמשנים את העולם" של כתב העת Utne Reader (אנ').
ספרה The End of San Francisco, שיצא לאור ב-2013, זכה בפרס למדא לספרות בקטגוריית ספרי עיון טרנסג'נדרים (2 ביוני 2014).
קונסיירז' הספרים של NPR כלל את ספרה Sketchtasy ברשימת הספרים הטובים ביותר של 2018.
חיים אישיים

הזהות המגדרית של סיקמור היא ג'נדרקוויר, והיא משתמשת בכינויי "היא", "את".
ביבליוגרפיה > רומנים

Sketchtasy Vancouver, BC: Arsenal Pulp Press, 2018. ISBN 9781551527291, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
So Many Ways to Sleep Badly San Francisco : City Lights Books, 2008. ISBN 9780872864689, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
Pulling Taffy San Francisco, Calif. : Suspect Thoughts, 2004. ISBN 9780971084636, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
ביבליוגרפיה > זכרונות

The End of San Francisco San Francisco : City Lights, 2013. ISBN 9780872865723, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
ביבליוגרפיה > אנתולוגיות

Why Are Faggots So Afraid of Faggots? Flaming Challenges to Masculinity, Objectification, and the Desire to Conform Oakland: AK Press, 2012. ISBN 9781849350884, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
Nobody Passes: Rejecting the Rules of Gender and Conformity Emeryville, CA: Seal Press, 2006. ISBN 9781580051842, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
That's Revolting!: Queer Strategies for Resisting Assimilation Brooklyn : Soft Skull Press : Distributed by Publishers Group West, 2004. ISBN 9781593761950, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
Dangerous Families: Queer Writing on Surviving (2004)
Tricks and Treats: Sex Workers Write About Their Clients New York : Haworth Press, 2000. ISBN 9780789007032, מטילדה ברנשטיין סיקמור, באתר OCLC (באנגלית)
פילמגרפיה

All That Sheltering Emptiness‏ (2010), 16מ"מ, 7 דקות
Gay Shame 98 ‏(1998)
אבי סבח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 במרץ 1977 (בן 47) מעלות-תרשיחא, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט (2022) 
 www.avi-sabah.com
 
אבי סבח (נולד ב-6 במרץ 1977) הוא אמן ישראלי ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה

אבי סבח נולד במעלות-תרשיחא. ב-2004 סיים תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ומלמד בה משנת 2006. ממקימי גלריה ברבור, בירושלים. היה חבר בהרכב הסאונד "שלישיית אותו עולם" עם האמנים גבי קריכלי ופסח סלבוסקי.
עבודות

סבח יוצר בעיקר על נייר ונגזרותיו, תוך התכתבות עם מסורות ובמקביל לכך חריגה מאופני פעולה מקובלים. עבודתו מושפעת ומונעת מזיכרון וריאקציות בין חומרים, ומהמפגש בין חומרים פיזיים לחומרים מנטליים. לדבריו: "בשלבים מוקדמים יותר כשהתלבטתי מה ללמוד, התלבטתי בין אמנות לכימיה. ואז הבנתי שבאמנות יש את כל הכימיה שאני צריך, ולא להפך." בעבודותיו ניתן למצוא השפעות של המראות שספג בילדותו בגליל המערבי בתחילת שנות ה-80: אזור לחימה, שהייה במקלטים ומנוסת אנשים.
סבח יוצר בסדרות, ונוהג לעבוד על כמה במקביל, כאשר כל סדרה יכולה להכיל יחידות בודדות עד מאות עבודות. בתחילת יצירתו השתמש סבח בצבעוניות עזה מובחנת, אך במהלך השנים עבודותיו "דהו" והצבעים העזים פינו את מקומם לפלטות מצומצמות, כרומטיות, בצבע גרפיט לפי האוצרת רותי דירקטור "הציור של אבי סבח הוא ציור ישראלי עכשווי, הניזון מחומרי המציאות, אבל בה בעת ספוג בכמיהה למציאות אחרת, לציור אחר".
עבודות > צאלים

בשנת 2014 הוצגה התערוכה "צאלים" בסדנאות האמנים, בתל אביב, שמרפררת לשני האסונות צבאיים שהתרחשו במקום בתאונות אימונים במהלך שנות התשעים, והיא בעלת מימד אוטוביוגרפי של האמן על תקופת שירותו הצבאי במקום. התמה המרכזית בתערוכה היא אפשרות קיומה של תנועת מטוטלת: בין הפיזיקלי לאקראי. בתערוכה הוצגו עבודות שצוירו בגירי שמן, פוליפטיך בן תשעה חלקים בצבעי פסטל – ורוד ותכלת – ואובייקטים מלוחות ומוטות נחושת. העבודות הוצבו בגלריה כסדרות, כיחידים, תלויות על הקירות, מהתקרה באופן לא צפוי. הדימויים החוזרים בתערוכה – מדורות, מגדלי עץ ממוטטים וסכינים – הם מוטיבים חוזרים בגוף עבודתו של סבח.
עבודות > עונשין

בשנים 2015–2018, יצר סבח את הסדרה הארוכה ביותר שלו – "עונשין". הסדרה החלה להתהוות כשנולד בנו השני של סבח. מכורח המציאות החדשה היה לו צורך לעבוד עם חומרים זמינים ולא מזיקים, כך 'שעונשין' כולה צוירה בעפרונות צבעוניים על ניירות בגודל A4. הסדרה צוירה במשך שלוש שנים, מרגע הולדת הבן, עם פרוץ אינתיפאדת הסכינים והמשיכה לתוך אירועי שגרה וחולין, אותה צייר סבח כמעט יום יום. הסדרה מונה כאלף רישומים ותוארה כ"מעין יומן של חזיונות אפוקליפטיים של סוף, אלימות ומיתות משונות, במושבת העונשין קפקאית הנובעת מחרדותיו הקיומיות של האב לילדיו — שיש בהם צמצום כבמחזותיו של בקט. רישומים בעלי איכות פלסטית סיפורית יוצאת דופן."
עבודות > אפיים ארצה

באוקטובר 2020 הציג סבח תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בשם "אפיים ארצה". התערוכה הוצגה כחלק מאנסמבל של שבע תערוכות יחיד במוזיאון תחת הכותרת "החלום השלישי". התערוכה נוצרה כתולדה ממפגש של האמן עם ציור קיר מתקופת הקיסרות הרומית הקדומה, במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק. בתערוכה הוצגו שמונים לוחות נייר, תלויים וסדורים בשורות לאורך קירותיו של החלל, היוצרים 'חדר שחור' עכשווי ורדוף. שמה של התערוכה לקוח מהפעולה הציורית של סבח, בה השתמש בכל גופו ליצירת הציור, כורע על ארבע על הריצפה כדי לדחוס את הגרפיט אל הצבע, ולהעלות מעומקי המסה החומרית את הדימויים המופיעים בעבודות.
עבודות > נוטה להישכח

בספטמבר 2024 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד נוספת בשם "נוטה להישכח", אותה אצרו דלית מתיתיהו ואוצר המשנה טל ברויטמן. התערוכה כוללת ארבע סדרות ציורים שנוצרו בשלוש השנים האחרונות, במהלכן עבר סבח להתגורר בפורטוגל. בראיון לעיתון הארץ, אמר: "אני אוהב אמנות קטסטרופלית, ובאופן די טבעי אני גם מצייר את מה שאני אוהב לראות".
פרסים ומלגות

2008 - פרס לציור על שם אסנת מוזס.
2011 - פרס לאמן צעיר מטעם משרד התרבות.
2014 - מענק קרן רבינוביץ'.
2014 - מענק מפעל הפיס עבור קטלוג "צאלים".
2018 - פרס שרת התרבות לאמנות.
2020 - מענק מפעל הפיס עבור ספר אמן.
2022 - פרס רפפורט לאמן צעיר, מוזיאון ת"א לאמנות.
תערוכות יחיד

2005 - ג'סי k, בית האמנים, ירושלים, אוצרת: אירית חמו.
2005 - Wax, סדנאות האמנים, תל אביב.
2008 - לילה כפול, בית האמנים, ירושלים.
2009 - בדד, הגלריה ע"ש ברר, מעלות, אוצרת: מרים אסא.
2010 - משמרת לילה, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, אוצרת: רותם רוף.
2011 - שכוח אל, גלריה 39, תל אביב, אוצרת: טלי בן נון.
2014 - צאלים, סדנאות האמנים, תל אביב, אוצרת: ורד זפרן גני.
2016 - 18 לילות, חלל פרויקטים, גלריה רג'ינה רקס, ניו יורק, אוצרת: יבגניה באראס.
2016 - עורף, גלריה עודד שתיל ליברמן 8, תל אביב.
2016 - עונשין, המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים, אוצרת: דרורה דומיני.
2017 - עונשין, הביאנלה לאמנות בקוריטיבה, ברזיל, אוצרים: רויס סמית ודניס מונטס דה אוקה.
2017 - עונשין, הביאנלה לאמנות באסונסיון, פאראגואי, אוצרים: רויס סמית ודניס מונטס דה אוקה.
2020 - אפיים ארצה, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, אוצרת: טלי בן נון.
2024 - נוטה להישכח, מוזיאון תל אביב. אוצרת: דלית מתתיהו.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2005 – פנים חדשות, גלריה נגא, תל אביב
2007 – Marking Space, גלריה לינדה, המבורג, גרמניה
2007 – פוליגרף, הביאנלה לרישום, רשמים III, ירושלים
2007 – לדעת אש, גלריה פלורנטין 45, תל אביב
2008 – עוד שקיעה, גלריה ברבור, ירושלים
2008 – What Game Shell We Play T.W.S שיבויה, טוקיו, יפן
2008 – קצוות, הגלריה החדשה, ירושלים
2009 – ריו, גלריה הפנרנד, המבורג, גרמניה
2009 – סופרמרקט, סטוקהולם, שוודיה
2009 – אחרי המבול, בניין עלית, שנקר, רמת גן, אוצרת: ורד זפרן גני
2009 – דחף מאולף, גלריה ברוורמן, תל אביב, אוצרות: עדי גורה ושרון קרון
2010 – No Soul for Sale, מוזיאון טייט מודרן, לונדון
2010 – איווט, הגלריה של המדרשה, תל אביב, אוצרת: דורית לויטה
2010 – בחברה הכי יפה, גלריה ברבור, ירושלים, אוצר: פסח סלבוסקי
2010 – ציור, הגלריה במכללת אורנים, טבעון, אוצר: דוד וקשטיין
2010 – Hamburg Subvision, המבורג, גרמניה
2011 – נאמן למקור, בית הגפן, חיפה
2011 – נשל, גלריה הרצל 121, תל אביב
2011 – ט"ו איש על תיבת מת, גלריה גל-און, תל אביב
2011 – התיבה, בית מאני, תל אביב, אוצר: עדו בר-אל
2012 – הזוכים, מוזיאון פתח תקווה, אוצרת: נעמי אביב
2012 – Re:Visiting Rockefeller, מוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה, ירושלים, אוצרים: סאלי הפטל נווה וינאי סגל
2012 – יש קציצות במקרר, הגלריה של המדרשה, תל אביב, אוצר: בועז ארד
2012 – לילה טוב, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: קובי בן מאיר
2012 – חיפה-ירושלים-תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה. אוצרת: רותי דירקטור
2013 – Deadwood, סדנאות האמנים בתל אביב, אוצרת: ורד זפרן גני
2013 – Encounter, גלריה זורצ'ר, ניו יורק, אוצרת: יבגניה בארס
2013 – אדומים, גלריה הקיבוץ, תל אביב
2014 – The Museum as Workshop, Central Museum, אוטרכט, הולנד
2014 – נחש הנחושת, גלריה שלוש, תל אביב, אוצר: אורי גרשוני
2014 – מזל וברכה, בית התפוצות, תל אביב, אוצרת: כרמית בלומנזון
2015 – נוף ושכחה, מגזין 4, ברגאנץ, אוסטריה
2015 – חשד ליצר, גבירול, תל אביב, אוצרת: רוני קרני
2015 - כיסויים, בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרים: חן חוברס ויונה פישר
2016 – הופעה חיה, גלריה גבעון, תל אביב, אוצרת: טלי בן נון
2016 – רשמים 6 – שובו של הנייר, הביאנלה לרישום, בית האמנים בירושלים, אוצרות: באלי הפטל נווה ועדנה מושנזון
2016 – התלוש, מוזיאון תל אביב, תל אביב
2016 – מעגל החיים, נורדארט, בודלסדורף, גרמניה
2017 – צירוף לא מקרי, האטליה בקיבוץ כברי
2017 – Dangerous Professors, טריומף, שיקגו
2018 – מידה, פורום גבעון לאמנות, תל אביב, אוצרת: נעמי גבעון
2018 – עוד רגע, תערוכה זוגית עם דרורה דומיני, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן
2018 – חומר קריאה, בית אוסף קופפרמן, לוחמי הגטאות
2018 – נימוסי שולחן, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוצרת: נירית נלסון
2018 – בחירת המורה, גלריה בסיס, הרצליה
2019 – משת"פים, תערוכה זוגית עם דור אבן-חן, אתר, יפו
2019 – המאמינים, מוזיאון בת ים לאמנות, בת ים, אוצרת: הילה כהן שניידרמן
2019 – אגודת לרווה לחקר העל טבעי, בית האמנים, ירושלים
2019 – מעט אש בכלי, תערוכה זוגית עם נטלי אילון, אורנים
2019 – לא גוף, לא אדמה, לא דם, לא ארץ, מוזיאון בר-דוד לאמנות, קבוץ ברעם
2020 – מקיר לקיר, גלריה גבעון, תל אביב, אוצרת: נעמי גבעון
2020 – AGE – NDA, פורום גבעון לאמנות, תל אביב, אוצרת: נעמי גבעון
לקריאה נוספת

רותי דירקטור, אבי סבח עבודות: 2005–2008, ירושלים: בית האמנים, 2008
הערות שוליים

↑  יונתן צופי, שיחה עם האמן אבי סבח, באתר מרבה עיניים, ‏2 ביולי, 2019
↑  רותי דיקרטור, ללמוד ציור מפורמייקה, או: בשבח הבהייה, באתר בית האמנים, ‏נובמבר 2008
↑  זפרן-גני, ורד, אבי סבח: צאלים, סדנאות האמנים בתל אביב, 2014
↑   עוזי צור, העורף כשטח מת, לא רואה, ההיפך מפנים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2016
↑  טלי בן נון, אבי סבח, אפיים ארצה, באתר מוזיאון הרצליה, ‏אוקטובר 2020
↑  אבי סבח: נוטה להישכח / מוזיאון תל אביב לאמנות, באתר www.tamuseum.org.il
↑   אופיר חובב, אבי סבח רואה קטסטרופה בכל פינה, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2024
↑   עוזי צור, עוצם עין אחת, רוח אלוהים מרחפת על־פני החושך, באתר הארץ, 1 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 320889  NLI: 987007296963705171  GND: 1154498085  ISNI: 0000 0003 6985 1199  LCCN: no2010046676  ULAN: 500477657  VIAF: 244798129   WorldCat (עם VIAF): 244798129
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל

ערך זה עוסק בארגון ההיסטורי של ההסתדרות בין השנים 1920–1994. אם התכוונתם להסתדרות העובדים הכללית החדשה מאז 1994, ראו .
ערך זה עוסק בההסתדרות הכללית של העובדים. אם התכוונתם לההסתדרות הציונית העולמית, ארגון גג לאיחוד פעולתם של כל הגופים הציוניים בעולם. זרועותיו המבצעות היו המשרד הארצישראלי עד 1929 והסוכנות היהודית עד הקמת המדינה, ראו .
| --- | --- |
 פטיש ההסתדרות – סיכת-דש של חבר ועידה

בית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1920–1994 (כ־74 שנים)
ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל (בקיצור: ההסתדרות הכללית, הסתדרות העובדים או ההסתדרות) נוסדה בשנת 1920 על ידי נציגיהם של כ-4,400 פועלים שחיו אז בארץ, חלקם חברים במפלגות סוציאליסטיות כמו 'פועלי ציון', אחרים חברים במפלגות פועלים לא-סוציאליסטיות כמו 'הפועל הצעיר', אחרים מאוגדים ב'בלתי מפלגתיים' ואחרים לא מאוגדים כלל.
הרקע להקמת הארגון היה שותפות בין הפועלים במסגרת 'הגדודים העבריים' בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, שותפות שהביאה את רובם למסקנה שלקראת הימים הבאים – הימים של אחרי 'הצהרת בלפור' ותחילת המנדט הבריטי – רצוי שהפועלים יופיעו ככוח מאורגן על מנת להבטיח את אופיה הפועלי-יצרני של החברה היהודית שהתגבשה בארץ-ישראל. המאמצים להקים מפלגת פועלים אחת לא עלו יפה (המאמץ יוכתר בהצלחה מרובה, אך לא מוחלטת, רק בינואר 1930 עם הקמת מפא"י), ובמקום זאת הוסכם לייסד ארגון שישרת את האינטרסים המשותפים לכלל הפועלים.
בשונה מארגוני עובדים ברחבי העולם, שאת מושג 'האינטרס' תפסו רק מנקודת המבט של הפועל (וכך הגיעו למסקנה שתפקיד ארגון העובדים הוא להשיג שיפור בתנאי העבודה והשכר), מקימי ההסתדרות שאפו לאגד את העובדים היהודים בארץ ישראל, שכירים למקצועותיהם ועובדים עצמאיים "החיים על יגיעם", אך גם לקחת חלק פעיל ביצירת מקומות עבודה.
העיקרון המרכזי שהנחה את מקימיה נוּסח עם הקמתה:
ההסתדרות הכללית מאגדת את כל העובדים החיים על יגיעם מבלי לנצל עבודת זולתם, לשם סידור כל העניינים היישוביים, הכלכליים והתרבותיים של המעמד העובד בארץ לבניין חברת העבודה העברית בארץ ישראל.
אין להבין את הצלחת היישוב היהודי להתארגן כך שתוכר זכותו למדינה עצמאית על ידי האו"ם ב-1947, ועוד קודם לכן על ידי הבריטים כבר ב-1937, ללא הבנת תפקיד ההסתדרות ביצירת התשתיות ההכרחיות לקיומו של חברה המסוגלת לקחת על עצמה את כל התפקידים: כלכלה, בריאות, חינוך, השכלה, תרבות, ספורט, תעסוקה, תשתיות וכן הלאה. לא בכדי מי שנמנה עם ראשוני יוזמיה ועמד בראש ההסתדרות במשך שנים – דוד בן-גוריון – היה לימים מנהיג היישוב לקראת ההכרזה על המדינה וראש הממשלה שלה עד 1963.
עם קום המדינה עברה חלק מפעילות הארגון לאחריות הממשלה והארגון המשיך לפעול כאיגוד פועלים וניהול חלק ממפעלי המשק. בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נפרדה ההסתדרות ממרבית נכסיה, ובמאי 1994 עברה שינוי כ'הסתדרות העובדים הכללית החדשה' המתמקדת בעיקר בפעילות איגוד עובדים.
עקרונות

ההסתדרות פעלה להקמת חברת עובדים כוללת המבוססת על קואופרציה השייכת לעובדים ולא לבעלי הון אשר היוו את רובו של היישוב. הקמת היישוב והשאיפה למדינה יהודית בארץ ישראל היו בראשית סדר העדיפויות והפעילות התקיימה בשיתוף עם ההסתדרות הציונית העולמית וזרועותיה המבצעות: המשרד הארצישראלי והסוכנות היהודית. בעלייה השנייה עלו לארץ ישראל צעירים רבים בעלי תודעה סוציאליסטית. עולים אלה, שהחלו לעבוד כפועלים, הבינו עד מהרה שמדובר במצב חסר תקדים שבו ניתן להקים את המוסדות האוטופיים של מדינת הפועלים במקום בו כמעט ואין הפרדה מעמדית (כמתואר בהגותו של דב בר בורוכוב). הסוציאליזם הציוני לא פסל לחלוטין את ההון הפרטי ואת האפשרות של קפיטליזם בארץ ישראל, אך דרש תכנון ריכוזי של ההשקעה כך שמרבית התמורה תגיע לעובדים ולא למשקיעים. ההסתדרות לקחה על עצמה גם תפקיד זה, של תיאום ו"הכוונה מלמעלה" של ההון.
לפיכך מייסדי ההסתדרות ראו עצמם כמחויבים למשימות ומטרות רחבים ביותר.
עקרונות ההסתדרות, כפי שנקבעו בוועידת היסוד שלה, היו:
ההסתדרות היא ארגון כללי של העובדים, כלומר מסגרת רחבה ככל האפשר, המקיפה עובדים מכל המגזרים והמקצועות (פועלים חקלאיים, פועלי תעשייה, עובדים במקצועות פקידות ומסחר ובעלי מקצועות חופשיים "המפרנסים עצמם ואינם חיים על חשבון עבודת זולתם") ולוקחת על עצמה משימות לאומיות.
החברות בהסתדרות היא על בסיס אישי, כלומר לא באמצעות איגוד מקצועי, קבוצה פוליטית או אחרת. בניגוד למערכות איגוד מקצועי אחרות בעולם, בהן העובד מאוגד באיגוד ורק כחבר איגוד הוא שייך לארגון ארצי הרי שחבר ההסתדרות בראש ובראשונה השתייך ל"מדינת הפועלים" ורק לאחר מכן לאיגוד מקצועי, ועד עובדים ומועצת פועלים לפי מקצועו, מקום עבודתו ואזור מגוריו. חבר הסתדרות היה יכול להיות גם בלתי-מאוגד (סטודנט, עצמאי או מחוסר עבודה).
מטרה מרכזית של ההסתדרות היא בניית תשתית התיישבותית של הציבור היהודי בארץ ישראל, באמצעות מימון התיישבות עובדת ושכונות פועלים בערים ובמושבות, הקמת מקומות תעסוקה, פיתוח מפעלים חיוניים להתיישבות כמפעלי מים, תחבורה, מזון, חציבה ובנייה וקליטת עלייה.
הקמת מארג חברתי על יסודות שוויוניים על ידי יצירת מערכת כלכלית-חברתית קואופרטיבית של ציבור העובדים וצמצום פערים בין ציבור העובדים לבין המשקיעים המחזיקים בהון.
איגוד עובדים למאבק נגד ניצול עובדים בשכר, בתנאי עבודה וכציבור צרכנים ומאבק נגד מה שלטענתם הוא חלוקה לא צודקת של הכנסות.
קידום הפרט על ידי שיתוף העובד בתהליכים במקום עבודתו, קידומו המקצועי והחינוכי-כללי, קידום התרבות ותרבות הפנאי של העובד ומשפחתו, דאגה לבריאות העובד ומשפחתו, קידום תרבות המגורים ודאגה לשיכון ומערכת תומכת של עזרה הדדית וסעד לוותיקים בשעת צרה.
מאפיינים

ההסתדרות היא מקרה יוצא דופן מבחינה עולמית, מאחר שאיננה רק איגוד עובדים, במובן של עמידה מאורגנת של ציבור עובדים מול מעסיק, אלא חברת עובדים שוויונית המבוססת על קואופרציה (שבה המפעל שייך לעובדים ולא לבעלי הון), על כל תפקודיה בתחומים רבים, החורגים מתחום התעסוקה, כגון חינוך, תרבות, בריאות, עזרה הדדית, יצירת מקומות התיישבות לפועלים. ראשי ההסתדרות עם הקמתה, ובראשם דוד בן-גוריון, ראו בראייה מרחיקת-לכת את הארגון ככלי להקמת מוסדות המדינה העתידה לקום.
לאחר הקמת המדינה המשיכה ההסתדרות לקיים את המוסדות הכלכליים והחברתיים הגדולים והמרכזיים ביותר של ישראל לאורך כשלושים שנה. ניהול כלכלי בלתי יעיל ומסורבל, חוסר תחרותיות בשוק חופשי, אי התאמה אידאולוגית לעולם משתנה ומבנה "דו-ראשי" של מעסיק (ובפרט מעסיק שנשלט במשך שנים ארוכות על ידי מפלגת השלטון, מפא"י) שהוא גם איגוד עובדים, הביאו את ההסתדרות ומפעליה למשבר בשנות ה-80. ביטול חברת העובדים, הגוף המעסיק של ההסתדרות, מכירת רבים מנכסיה ומפעליה לידיים פרטיות וריכוז מאמץ בתחום האיגוד המקצועי בשנת 1994, שינו את פניה והפכו אותה להסתדרות העובדים הכללית החדשה.
מבנה ארגוני

לשם מימוש עקרונות אלה הוקם מבנה ארגוני דו-זרועי (זרוע הניהול והבניין של המשק ההסתדרותי מחד, וזרוע הטיפול בפרט והאיגוד המקצועי מאידך). המבנה הארגוני השתנה עם השנים (ראו בפרק ההיסטוריה של הארגון, להלן), אך בכל שנותיה של ההסתדרות היה בעל מבנה עקרוני אחיד.
לכל חברי ההסתדרות הייתה זכות בחירה לוועידה הכללית של ההסתדרות, שהתכנסה בהתאם להחלטות הוועד הפועל ובתדירות נמוכה מאוד. בין 1933 ל-1942 לא הייתה אף ועידת הסתדרות, וכך גם בין 1949 ל-1956 ובין 1960 ל-1966. לוועידה נבחרו צירים לפי שיוך מפלגתי. בשיאה של ההסתדרות, בשנות ה-70, מנתה הוועידה כ-1,000 צירים. בתחילת דרכה היו מיוצגות בוועידה רק המפלגות הסוציאליסטיות, אך עם הזמן הצטרפו אליה כמעט כל המפלגות בקשת הפוליטית הישראלית.
הוועידה בוחרת במועצת ההסתדרות, שהיא הגוף המתמיד העליון של ההסתדרות בין הוועידות. המועצה היא הגוף המחוקק של ההסתדרות, דנה בנושאים עקרוניים ובוחרת בחברי מוסדות הביקורת, בית הדין של ההסתדרות ובית הדין לערעורים. כמו כן בוחרת המועצה בחברי הוועד הפועל, בהתאם להרכב המפלגתי של הוועידה.
הוועד הפועל התכנס בקביעות והיווה את הגוף המרכזי בפעולה השוטפת של ההסתדרות. מתוך הוועד הפועל נבחר גוף ביצועי – הוועדה המרכזת (כעין "ממשלה"), בת 20 חברים. כל חבר בוועדה היה אחראי של תחום פעילות מוגדר (אחד מהשינויים ברפורמה של 1994 והקמת ההסתדרות החדשה היה הפיכת הוועד הפועל ל"בית נבחרי ההסתדרות" והוועדה המרכזת ל"הנהגת ההסתדרות"). הוועד הפועל שלט בכל מוסדות ההסתדרות פרט למוסדות הביקורת ובתי הדין. ראש ההסתדרות, שתוארו הרשמי היה מזכ"ל ההסתדרות, נבחר על ידי הוועד הפועל; למעשה, היה זה יו"ר הסיעה הגדולה ביותר – עד 1994 יו"ר סיעת מפא"י בהסתדרות, או ממשיכי דרכה (המערך בגלגוליו השונים ומפלגת העבודה). מזכ"ל ההסתדרות היה ראש הוועדה המרכזת וראש הוועד הפועל.
במקביל לוועד הפועל, נבחרו נציגי ציבור למועצות פועלים מקומיות, שניהלו ענייני עובדים ברמה המוניציפלית ופעלו מול הרשויות המקומיות, היו אחראים על מועדוני תרבות, פעילות נוער עובד במסגרת המקומית וכדומה; למועצת הפועלות שטיפלה בנושאי עבודת נשים, מעונות לילדי אמהות עובדות (לימים: נעמת); ועידת הפועלים החקלאים והוועידה הציבורית של קופת חולים (שהיוותה למעשה את מועצת המנהלים של הקופה).
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית ברחוב ארלוזורוב בתל אביב הוא מקום מושבה של הנהלת הסתדרות העובדים הכללית מאז שנחנך בשנת 1956.
מבנה ארגוני > הוועידה הכללית

הוועידה הכללית נבחרה על ידי חברי ההסתדרות. לכאורה היו חברי ההסתדרות העובדים בארץ ישראל, הן שכירים והן עצמאיים, הן מאוגדים בוועדים והן עצמאיים שהצטרפו באופן יחידני, אולם למעשה, כל חבר בקופת חולים כללית הפך לחבר הסתדרות. כיוון שהחברות בקופת חולים כללית הייתה ברירת מחדל עבור ציבורים גדולים שקופות החולים האחרות לא הסכימו לבטח (עקרות בית, עולים חדשים, גמלאים ואחרים), היו בני אוכלוסיות אלה לחברים בהסתדרות באופן אוטומטי עם חברותם בקופת החולים, בכפוף לתשלום מס אחיד.
הבחירות לוועידה נערכו כרגיל כל ארבע שנים. כל חבר היה בעל זכות הצבעה שווה לוועידה (וכן למועצת הפועלות (נעמת) לחברות ומועצות הפועלים המקומיות). לכל מפלגה חברה בהסתדרות הייתה רשימת מועמדים, ומספר הצירים בוועידה לכל מפלגה נקבע לפי מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה בבחירות. לאחר שנבחרו הצירים הם התכנסו במשך מספר ימים (בדרך כלל בתל אביב) ב"מושבים" שבהם בחרו במוסדות השונים, בבעלי התפקידים השונים (לפי משא ומתן בעל אופי מפלגתי) ודנו בנושאים עקרוניים.