פיסול ישראלי
פיסול אנדרטאות בישראל

בישראל מוצבות אנדרטאות רבות שנועדו להנציח אירועים ואישים שונים בתולדות עם ישראל ובמדינת ישראל, בייחוד את השואה ואת הנופלים במלחמות ישראל. בהיותה יצירת אמנות המוצגת במרחב הציבורי, האנדרטה עשויה לשמש כביטוי פופולרי לאמנות התקופה. האנדרטה המרכזית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל הייתה אנדרטת "האריה השואג" שפיסל אברהם מלניקוב בתל חי (1928–1934). ממדיה הגדולים של האנדרטה והמימון הציבורי שהשיג מלניקוב לבנייתה, היוו חידוש בנוף האמנות המצומצם בארץ ישראל. מבחינה פיסולית האנדרטה מקושרת עם ראשיתה של האמנות ה"כנענית".
האנדרטאות שהוקמו בישראל עד ראשית שנות החמישים של המאה ה-20, שרבות מהן הוקמו כאנדרטאות לחללי מלחמת העצמאות, אופיינו בנושאים פיגורטיביים ובנימה "אֶלֶגית" שנועדה לפנות אל הרגש של הציבור הישראלי הציוני. מבני האנדרטאות עוצבו כחלל תיאטרלי. דגם המצבה המקובל כלל קיר מחופה אבן או שיש, שצִדו האחורי חסר שימוש. על הקיר נחקקו שמות הנופלים, ולצִדו תבליט של חייל פצוע או של תיאור אלגורי, כגון תיאורי אריות. מספר אנדרטאות עוצבו כמבנה מרכזי הניצב על גבי משטח טקסי, הניתן לצפייה מכל צדדיו.
בעיצוב האנדרטאות ניכרים הבדלים בין דפוסי זיכרון מקבילים בזמן. בעוד בקיבוצי "השומר הצעיר", לדוגמה, הוצבו אנדרטאות הרואיות, כגון האנדרטאות שיצר נתן רפופורט ביד מרדכי (פסל מרדכי אנילביץ', 1951) או בנגבה ("אנדרטת המגינים", 1953), שבהן ניכר הניסיון האקספרסיבי להדגיש את קשריה האידאולוגיים והחברתיים של האמנות ואת היותה ביטוי של קהילה, הרי במסגרת "הקיבוץ הארצי" הוצבו אנדרטאות בעלות אופי אינטימי, כגון האנדרטה "אם וילד" שהציבה חנה אורלוף בעין גב (1952) או "עלם כורע" של יחיאל שמי בקיבוץ הסוללים (1954). יצירות אלה הדגישו את עולמו הפרטי של היחיד, ונטו להפשטה.
אחד מן הידועים שבפַסלי האנדרטאות בעשורים הראשונים שלאחר הקמת המדינה היה נתן רפופורט, שעלה לישראל בשנת 1950, לאחר שכבר הציב בוורשה אנדרטה לזכר לוחמי הגטו (1946–1948). אנדרטאותיו הרבות של רפופורט, שהוצבו בארץ כאנדרטאות באתרים ממלכתיים ובאתרים הקשורים למלחמת העצמאות, היו בעלי אופי אקספרסיבי של הפיסול, אשר שאב השראה גם מסגנון הפיסול הנאו-קלאסי. ב"כיכר גטו ורשה" שביד ושם (1971) הציב רפופורט תבליט המתאר קבוצה של יהודים נושאים ספר תורה ונושאו "הליכה אל המוות". לידו הציב רפופורט העתק של האנדרטה שיצר עבור גטו ורשה. בכך נוצר נראטיב "ציוני" של השואה, המדגיש לצד האבל גם את גבורתם של הנספים.
בשונה מהאמנות הפיגורטיבית, הופיעה בפיסול האנדרטאות החל משנות החמישים מגמה הולכת וגוברת של הפשטה. במרכזה של "אנדרטת הטייסים", שיצרו בנימין תמוז ואבא אלחנני בגן העצמאות בתל אביב (1956), הועמד דימוי של ציפור המרחפת מעל מצוק חוף הים של תל אביב. את מגמת ההפשטה ניתן למצוא גם ביצירותיו של דוד פלומבו, שיצר תבליטים, יצירות ואנדרטאות עבור מוסדות ממלכתיים כגון משכן הכנסת או יד ושם וביצירות רבות אחרות, כגון האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף (1957) שיצר יצחק דנציגר בראש פינה. אולם שיאה של הנטייה לדחיקה של הדימוי הפיגורטיבי בוטא ב"אנדרטת חטיבת הנגב" (1963–1968) שיצר דני קרוון בפאתי העיר באר שבע. האנדרטה תוכננה כמבנה בטון חשוף המשובץ באלמנטים בעלי משמעות מטפורית. המבנה ניסה ליצור קשר פיזי בינו לבין הנוף המדברי שבו הוצב, קשר המושג על ידי אופן השיטוט והראייה בתוך המבנה.
תערובת של סמליות והפשטה ניתן למצוא ב"אנדרטה לשואה ולתקומה", שנחנכה ב-1975 בכיכר מלכי ישראל (לימים כיכר רבין) בתל אביב. יגאל תומרקין, יוצר האנדרטה, השתמש באלמנטים שיצרו צורה סימבולית של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית. אף שהזכוכית באנדרטה נועדה לשקף את המתרחש בחלל העירוני, האנדרטה לא ביטאה את הרצון ליצירתו של מרחב חדש, המנהל יחס דיאלוגי עם הנוף ה"ארצישראלי". הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בעל צורת משולש הצבוע בצבע צהוב המזכיר טלאי צהוב (שני המבנים הללו יוצרים ביחד צורת מגן דוד). תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב כלא הנפתח ונפרץ. פירמידה הפוכה, אשר הבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק". השימוש בצורת הפירמידה חוזר בעבודות נוספות של האמן. בראיון מאוחר העיד תומרקין כי הפירמידה נתפסת גם כעדות על הפער שבין אידאולוגיה לבין תוצאותיה המשעבדות: "מה למדנו מאז בנייה הפירמידות הגדולות לפני 4200 שנה? [...] האם עבודת כפייה ומוות משחררים?".
בשנות התשעים החלו להיבנות בארץ אנדרטאות בעלות אופי תיאטרלי, הנוטשות את הסגנון האמנות המופשטת. ב"יד לילד" (1987) או "אנדרטת הקרון" (1990) שהקים משה ספדיה או באנדרטה לזכר חללי אסון המסוקים שהוקמה בשנת 2008, בולטת הנטייה לשימוש בטכניקות שונות, לצד השימוש בצורות סמליות, כדי להעצים את החוויה הרגשית של המתבונן.
דני קרוון
אנדרטת חטיבת הנגב, 1963-1968
באר שבע
יצחק דנציגר
אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף, 1957
בטון
יגאל תומרקין
אנדרטה לשואה ולתקומה, 1975
כיכר רבין, תל אביב
משה ספדיה
יד לילד, 1987
יד ושם, ירושלים