העלייה מרומניה
העלייה מרומניה בתקופה העות'מאנית

גם לפני העלייה הראשונה היה קילוח דק של עולים מרומניה לארץ ישראל - תחילה מ"הנסיכויות הרומניות", הפרינצ'יפאטים ולאחר איחודן - מ"מלכות רומניה", הרגאט. בשנת 1863 עלו לארץ ישראל הרב יוסף אריה הכהן (דודו של דוד שוב) ממוינשט, יחד עם הרב צונדרס (Tzunders), כל אחד מהם עם חמישה בני משפחה. דוד שוב חיפש את דרכו לארץ ישראל כבר משנת 1875, והגשים בכך את חלום העלייה, יחד עם חבריו, בשנת 1882.
יהודים שעלו לארץ ישראל מנסיכות מולדובה ומנסיכות ולאכיה (השתיים התאחדו, כאמור, בשנת 1859) וגם מבסרביה ומבוקובינה, הצטרפו לאחר עלייתם לכולל ווהלין בארץ ישראל. התגברות העלייה מרומניה ולעומת זאת התמעטות הכנסות הכולל מתרומות יהודי רומניה (עקב הרעה במצבם הכלכלי ובמעמדם החוקי) הביאו לחיכוכים ולהיפרדות לכוללים נפרדים וכך קמו כולל מולדובה, כולל מונטניה וכולל בוקרשט ומאוחר יותר גם כולל בסרביה. לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות התאחדו גם הכוללים לכולל רומניה.
לפני שהתחילה העלייה הראשונה, כבר היו בשלוש "ערי הקודש" ירושלים, צפת וטבריה, יותר מ-1,500 יהודים אשכנזים יוצאי רומניה ועוד כ-800 עד 1,000 יהודים יוצאי בסרביה ובוקובינה. יהודים אלה התערו ביישוב הישן והפכו חלק נכבד ממנו. בצפת, למשל, היוו יוצאי רומניה 23% מהאוכלוסייה "האשכנזית" ואכלסו ארבעה בתי מדרש, שנקראו על שם יישובי המוצא הרומניים: רומאן, בוטושאן, שטפנשט ובוחוש. בנוסף לאלה היה גם מספר לא גדול של יוצאי רומניה "ספרדיים", שהצטרפו לכולל הספרדי.
המדינה הרומנית הוקמה ב-1859, תוך איחוד הנסיכויות מולדובה ווולאכיה תחת שליט אחד. זה, הבטיח אמנציפציה ליהודים, אולם לא עמד בהבטחתו. עקב לחצם של החוגים האנטישמיים, שכללו חלקים גדולים מחוגי המשכילים, חזר בו השליט אלכסנדרו יואן קוזה מהבטחתו והציע הפעם "השתלבות מדורגת". הדחת השליט והחלפתו בנסיך מבית הוהנצולרן ממוצא גרמני, מחקה גם הבטחה זו, ונקבע בחוקה שאך ורק נוצרים זכאים לאזרחות רומנית.
אכזבת היהודים הביאה לחיפוש אפיקים לחיים חדשים, מחוץ לרומניה. ב-1873, בקומונה (מועצה אזורית) ניקורשט (Nicoreşti) שבמחוז גאלאץ וכן בעיירה טקוץ' (Tecuci) שבאותו מחוז, קמו האגודות הראשונות של חיבת ציון, שמטרתן הייתה התכוננות לעלייה לארץ ישראל. אגודה דומה, שקמה במוינשט, שלחה ב-1875 את דוד שוב עם שני מלווים, לחפש דרכים לרכישת אדמות והתיישבות בארץ ישראל.
בשנים 1877–1878, שנות מלחמת רוסיה-טורקיה וכן מלחמת העצמאות של מלכות רומניה, שרתו בצבא הרומני קרוב לאלף חיילים יהודים. בקונגרס ברלין, שנערך ב-1878, הכרת המעצמות בעצמאות רומניה הותנתה במתן שוויון זכויות למיעוטים, כשהכוונה הייתה במיוחד ליהודים. הרומנים העניקו אזרחות ל-883 חיילים יהודים שלחמו במלחמת העצמאות, אך הערימו קשיים על בקשותיהם של יהודים אחרים למתן אזרחות; בין היתר נדרש אישור הפרלמנט הרומני לכל מקרה של מתן אזרחות ליהודי. בשנים 1880–1913 הוענקה אזרחות רק ל-529 יהודים מבין עשרות אלפי המבקשים. על היהודים חסרי האזרחות הוטלו גזרות חדשות לבקרים, כולל איסור על מכירת משקאות חריפים, על עיסוק בהשקעות בבורסה, בסחר ובממכר ניירות ערך שהיו פרנסות יהודיות מקובלות. מצב זה ניפץ את תקוות היהודים לאמנציפציה ולחיי שגשוג ברומניה, והביא לחיפוש פתרונות אחרים, בהם הפתרון הציוני, ולגל הגירה, שחלק קטן ממנו (4,000 עד 1907) פנה לארץ ישראל. בסוף 1881 התקיים קונגרס פוקשאן, שבו לקחו חלק נציגי אגודות חובבי ציון ברומניה שאיגדו 70,000 יהודים. מיהדות רומניה יצאו הנחשונים של העלייה הראשונה שייסדו את ראש פינה וזכרון יעקב. בין עולי רומניה היו אישים בולטים כמו בני משפחת אהרונסון, דוד שוב, מרדכי ברנשטיין וישראל טלר. 32 משפחות, מרביתן ממוינשט, הפליגו באנייה "טטיס" באוגוסט 1882 מנמל גאלאץ לארץ ישראל (באישור הסולטאן העות'מאני, אישור שלא כלל התיישבות בירושלים), והקימו את ראש פינה ומאוחר יותר את זכרון יעקב. עד סוף 1882 הגיעו לארץ ישראל 1,332 מתיישבים חדשים מרומניה. גם בבנייה היום יומית של היישוב העברי בארץ ישראל לקחו חלק יוצאי רומניה והבית הראשון של תל אביב נבנה על ידי ראובן ורבקה סגל, מיוצאי רומניה.