stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיג בארץ ישראל
אזורי הדיג

בישראל קיימים שלושה אזורי דיג טבעיים עיקריים: הים התיכון, מפרץ אילת והכנרת. אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן האגם יובש בשנות ה-50 של המאה ה-20. בנוסף קיים בישראל תחום הולך וגדל של חקלאות ימית: גידול דגים בבריכות ובכלובים.
אזורי הדיג > הים התיכון

הים התיכון מחולק במרכזו לאגן מזרחי ולאגן מערבי על ידי רכס הרים תת-מימי שמשתרע בין סיציליה לבין תוניסיה. קיימים מספר הבדלים בין האגן המזרחי והמערבי.
באגן המזרחי האקלים חם יותר מאשר באגן המערבי. כך למשל הטמפרטורה הממוצעת בקיץ על פני המים באגן המערבי היא 24 °C ובחורף היא 8 °C, ואילו בחופי ישראל שבאגן המזרחי הטמפרטורות הן: 29 °C ו-13 °C בהתאמה.
באגן המערבי המליחות היא 3.5% ובחופי ישראל היא 3.9%.
קיימות מערכות זרמים נפרדות בכל אגן.
רייאן (W.B. Ryan), במאמרו על הים התיכון באנציקלופדיית האוקיינוגרפיה כותב: "הים התיכון הוא גוף המים העני, הגדול ביותר על-פני כדור-הארץ".[דרוש מקור] כמות האצות המועטה היא הגורם לכמות הדגים הדלה באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי קיימים גם בו הבדלים בין אזורים.
האזור הדרום-מזרחי שבין תל אביב לפורט סעיד היה מושפע מהטין והמינרלים שנסחפו במימי הנילוס. זו הסיבה שמתל אביב דרומה משתרע שטח של מים לא עמוקים ההולך ומתרחב כלפי דרום. כך למשל מול נהריה במרחק של 8 ק"מ מהחוף עומק הים הוא 55 מטר, מול תל אביב 45 מטר ומול עזה 31 מטר. המצב השתנה החל בשנת 1971 עת הושלם סכר אסואן. מאז שוקע רוב הסחף באגם נאצר שנוצר לפני הסכר, ואינו מגיע לים התיכון.
האזור הצפון-מזרחי של הים התיכון נהנה ממי נהרות האיתן שמקורם בהפשרת שלגים מהרי הטאורוס באנטוליה שבטורקיה. מי נהרות אלה מביאים סחף ועשירים בחומרים מזינים ולכן כמות הדגה באזור זה גדולה יחסית.
הים מול חופי ישראל עני במיוחד בדגה שכן כמות הגשמים היורדים בארץ קטנה ומרוכזת בעונה קצרה, ולכן כמות המים העשירים בחומרים המזינים הזורמים אל הים היא מועטה. סערות החורף הן גורם מרכזי נוסף לגידול בכמות האצות. הסערה גורמת לגריפת חומרים מזינים מקרקעית הים באזור המדף היבשתי ולכן לאחר שהסערה שוככת, מופיעה פריחה משמעותית של אצות והים מקבל גוון ירוק.
אזורי הדיג > הים התיכון > דגי המאכל העיקריים בים התיכון

בכל הים התיכון ידועים כ-600 מיני דגים, אך בשל העובדה שמוצאם של רוב מיני הדגים הוא מאקלים צפוני-ממוזג ובשל העובדה שככל שמתקרבים לחופי הארץ עולה הטמפרטורה ועולה המליחות, ישנה ירידה הדרגתית בכמות המינים ולארץ מגיעים רק כמחצית מכמות מיני הדגים בים התיכון. מצד שני, לחפירת תעלת סואץ בשנת 1869 הייתה השפעה משמעותית על מיני הדגים בים וכיום מצויים באגן המזרחי של הים התיכון כ-55 מיני דגים שמקורם בים סוף.
נהוג לחלק את סוגי הדגים בעלי ערך מסחרי המצויים במזרח הים התיכון על פי בית הגידול שלהם.
ברשימות הבאות מופיע שם הדג בעברית, ואחריו, בסוגריים: שמו המקובל אצל הדייגים (על פי רוב מערבית) - שמו באנגלית - ושמו המדעי.
דגי חוף – מצויים רוב חייהם במים רדודים.
משפחת הקיפוניים (Mugilidae) הידוע מביניהם הקִיפוֹן גְדוֹל־ראש (בּוּרִי- Mugil cephalus – Flathead grey mullet)
דַקַר הַסְלָעִים (לוֹקוּס, דַאוּר- Epinephelus marginatus - Dusky grouper)
שֵישָן מְשֻרְטָט (מרמיר -  Lithognathus mormyrus - Striped seabream)
שִינַן הַחוּט (פארידה – Dentex gibbosus - Pink dentex).
קַנְתָר פָּסוּס (Spondyliosoma cantharus - Black sea bream)
יַבְּלַן הָאַדְוָה (לבט – Umbrina cirrosa - Shi drum)
סיכן משויש (ארס - Siganus rivulatus - Marbled spinefoot)
סילגו נודד (טלוויזיה - Sillago sihama - northern whiting)
סרגוס מסורטט (סרגוס - Diplodus sargus - White sea bream)
כחלון ים תיכוני (אוטאוט - Trachinotus ovatus - Trachinotus ovatus)
דגי קרקע (דגים דֶמֶרסליים) – דגים המוצאים את מזונם על קרקע הים או קרוב לה.
מוּלִית אֲדוּמָה (סולטאן איברהים – Mullus barbatus – mullet Red)
מוּלִית הַפַּסִים (ברבוניה - Mullus surmuletus – mullet Striped red)
נִימִי דּוּ-יַמִּי (ג'רבידה- Nemipterus randalli – Randall's threadfin bream)
בָּקָלָה יָם־תִיכוֹנִית (בקלה – Merluccius merluccius - Hake)
מַסָּר מַלְכוּתִי (עיט הים, מסר סלעים - Argyrosomus regius – Meagre)
דגי מים עליונים (דגים פֶּלאגיים) – מצויים בדרך כלל בלהקות ומוצאים את מזונם בשכבת המים העליונה.
טָרִית דַקָה (סרדין – Sardinella aurita - Round sardinella)
סְקוֹמְבְּרָן זָרִיז (פלמידה לבנה - Scomberomorous commerson - Spanish Mackerel)
צנינית אטלנטית (טרולוס, תרחון - Carnax Crysos - Blue runner)
סריול אטלנטי (אינטיאס – Seriola dumerili - Greater amberjack)
רַעַמְתָן כְּחַלְחַל (פוטה – Coryphaena hippurus - Common dolphin-fish)
טוּנָה אַלְבָּקוֹר (טונה – Thunnus alalunga - Albacore tuna)
דייגים ישראלים שולים כ-3,500 טון דגים מדי שנה לאורך חופי הים התיכון.
אזורי הדיג > הכנרת

הכנרת היא אגם המים המתוקים הטבעי הגדול ביותר במזרח התיכון דרומית לטורקיה. אורכה 21 ק"מ שטחה 167 קמ"ר, עומקה הממוצע 26 מ' ועומקה המקסימלי 45 מ'. גובה המפלס הממוצע הוא 210.4- מ' (אגם המים המתוקים הנמוך בעולם).
אזורי הדיג > הכנרת > דגי המאכל בכנרת

בכנרת חיים כיום 27 מיני דגים, השייכים לעשר משפחות. מתוכם 19 מינים מקוריים ו-8 מינים הובאו בידי האדם או שנמלטו מבריכות דגים. המינים החשובים:
אַמְנוּן הַגָּלִיל (מושט אבּיאד - Sarotherodon galilaea- Galilee St. Peter's Fish).
אַמְנוּן הַיַּרְדֵּן (מושט לובּאד - Sarotherodon aurea -Blue tilapia or Jordan St. Peter's Fish)
בִּינִית אֲרוּכַּת-ראש (כּרסין - Barbus longiceps - Longhead barbel)
בּינִית גְדוֹלַת קַשְׂקַשִׂים (בִּינִית קִשְׁרִי- Barbus canis –Large scale barbel)
חֲפָף יִשְׂרְאֵלִי (חפפי - Capoeta damascina – Damascus barbel)
לַבְנוּן הַכִּנֶּרֶת (סרדין טבריה - Mirogrex terraesanctae terraesanctae – Kinneret bleak)
כָּסִיף שְפַל-עַיִן (כסיף - Hypophthalmichthys molitrix - Silver carp)
קִיפוֹן בּוּרִי (Mugil cephalus - Grey mullet).
שְפַמְנוּן מָצוּי (ברבוט - Clarias gariepinus - Catfish) מין של שפמנון - דג אכיל, אך אינו כשר.
מדי שנה נידוגים כ-2,000 טון דגים בכנרת, מחציתם לבנון הכנרת והשאר בעיקר אמנון הגליל ואמנון הירדן. דגים אחרים כגון הבינית, החפף הישראלי, הקרפיון (מין שברח מבריכות הדגים) והשמפנון מהווים אחוז קטן מהשלל.
"האגף לדיג ולחקלאות ימית" שבמשרד החקלאות מוסיף לכנרת מדי שנה דגיגי אמנון, דגיגי כסיף ודגיגי קיפון. השלל השנתי מגיע ל-60–100 טון של קיפונים ו-70–150 כסיף שפל-עין.
אזורי הדיג > מפרץ אילת

מפרץ אילת הוא שלוחה צרה ועמוקה (עד 1,830 מטר) של ים סוף. הוא נפרד מהחלק העיקרי של ים סוף על ידי מצרי טיראן שהם מעבר צר ורדוד יחסית היוצר מפתן בעומק של כ-250 מטר. בכך דומה מפרץ אילת לים סוף עצמו, המחובר לאוקיינוס ההודי דרך מצר באב אל מנדב, שהוא מעבר צר ורדוד, ועומקו כ-120 מטר בלבד. סיבות אחדות גרמו להיווצרות תנאים מיוחדים במפרץ אילת: ההפרדה שבין ים סוף לאוקיינוס ההודי וההפרדה שבין ים סוף למפרץ אילת, הטמפרטורות הגבוהות שבאזור ומיעוט המשקעים. עקב גורמים אלה טמפרטורת המים גבוהה יחסית (26 °C - 20 °C) והמליחות במפרץ אילת היא מן הגבוהות בעולם (4.1%). תנאים אלה יצרו בית גידול מיוחד שבו התפתחו מינים אנדמיים רבים. עם חפירת תעלת סואץ עברו מינים רבים מים סוף לים התיכון, ומעט מינים (בעיקר קברנונים) מהים התיכון לים סוף.
עיקר משפחות הדגים שיש להם ערך כלכלי המצויות במפרץ אילת הן: הקולייסיים (Scombridae), הצניניתיים (Carangidae) והקיפוניים (Mugilidae).
אזורי הדיג > אגם החולה

אגם החולה הוא אגם בשטח כ-60 קמ"ר שנוצר לפני 200,000 שנה כששפך לבה מרמת הגולן התגבש לבזלת וניתק את זרימת הירדן לכנרת. האגם היה עשיר בדגי אמנון, שפמנון ומינים אחרים, ושימש מקור משמעותי לדגים, עד לייבושו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, במטרה להשתמש לחקלאות בשטחים המיובשים.
גידול דגים

גידול דגים בבריכות החל בארץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. חלוץ הענף היה קיבוץ ניר דוד שבשנת 1939 השתמש במים מנחל האסי לבריכה בת 220 דונם לגידול קרפיונים. אימהות הקרפיונים הראשונות הובאו מיוגוסלביה. הגידול בענף המדגה היה מהיר ותוך 5 שנים היו בריכות דגים ב-31 קיבוצים, שלושה מושבים ועשרה משקים פרטיים שהתחרו בהצלחה עם הדיג מהכנרת והים התיכון. כיום זהו המקור הראשי לדגים מתוצרת מקומית.
הדגים העיקריים:
קַרְפְּיוֹן מָצוּי (קרפיון – Cyprinus carpio – Commn carp)
טְרוּטַת עֵין־הַקֶשֶת (פורל, שמך – Oncorhynchus mykiss – Rainbow trout)
סְפָּרוּס זָהוֹב (דניס, צ'יפורה – Sparus aurata – Gilt-head sea bream)
חלק מן הדגים שצוינו כדגי הכנרת.
הדג העיקרי בענף גידול הדגים בבריכות הוא הקרפיון עם כ-8,000 טון יבול שנתי. דגים נוספים הם האמנונים כ-4,500 טון בשנה, כסיף וקיפון. בבריכות המבוססות על מימיו הקרים של נחל דן מגדלים כ-600 טון של טרוטת עין-הקשת ואלתית (סלמון). בים התיכון ובאילת החלו לגדל מאמצע שנות ה-70 ספרוס זהוב (דניס) בכלובים וכיום היבול עולה על 700 טון לשנה.
שיטות הדיג

בישראל נהוגות חלק משיטות הדיג שפורטו בערך הראשי דיג.
הדייגים המקצועיים משתמשים במגוון של רשתות: רשתות הקפה, מכמורת, רשתות ראי ורשתות זימים. כן נעשה שימוש במערך חכות. דיג מקצועי מבוצע על ידי יחידים בסירות או על ידי קבוצה בספינות דיג.
דייגים חובבים נוהגים לדוג לאורך החופים, הנחלים ולעיתים מתוך סירות. החובבים משתמשים בחכות ובקרסים מסוגים שונים שעליהם מצמידים פיתיונות כדוגמת בצק לשם דיג דגים אוכלי צמחים כגון הקיפון (בורי) ופיתיונות מן החי כדוגמת הסבידה (דיונון הרוקחים - Sepia Officinalis- Common cuttlefish) והגמברי (חסילון תלת-קוצי – Penaeus semisulcatus) לדיג דגים טורפים כדוגמת הדקר (לוקוס).
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג ביישוב העברי טרם קום המדינה

בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה הביטוי בעל הנימה הצבאית "כיבוש העבודה" מוטו של התנועה הציונית ששמה לה למטרה "לכבוש" את כל מקצועות הכפיים. הדיג אף הוא היה מטרה ל"כיבוש". בעקבות זאת נעשו החל מסוף העשור השני של המאה ה-20 ניסיונות על ידי אישים ביישוב, קבוצות דיג וגופים פרטיים מנוסים בתחום, קיבוצים ומושבים שניסו לרכוש מקצוע קשה זה ולהתחרות בדייגים הערבים, שהייתה להם כבר מסורת ארוכה של דיג בשיטות שונות.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג ביישוב העברי טרם קום המדינה > הדיג בכנרת

בדצמבר 1938 הוקם למרגלות הר סוסיתא שבמזרח הכנרת קיבוץ "בתלם", לימים עין גב. חבריו היו עולים חדשים השייכים ל"קיבוץ המאוחד". מראשית ימיו עסק הקיבוץ בעבודות הקשורות לאגם, הובלת זיפזיף בסירות, הובלת נוסעים ודיג בשיטות הדיג שנלמדו מהערבים - שימוש ב"רשתות עמידה", "רשת הראי" ומלכודות.
בחנוכה 1939 עלה על הקרקע קיבוץ גינוסר. הקיבוץ שראשיתו בחניכי תנועת "הנוער העובד" הוקם בצפון הכנרת. כבר בעת הקמתו עסקו חברי הקיבוץ בדיג, כשהם לומדים את שיטות הדיג המסורתיות של הדייגים הערבים. בנוסף לשלוש הסירות שרכשו חברי הקיבוץ הם קיבלו סירה מצוידת במנוע ממחלקת הדיג של הסוכנות.
האזורים העשירים לדיג בכנרת היו הבטיחה וכורסי, והיה מאבק בין כל קבוצות הדייגים, יהודים וערבים מטבריה, סורים מהבטיחה וחברי הקיבוצים על זכויות הדיג באזורים אלה. רשות הדיג המנדטורית התערבה וקבעה לכל קבוצה את הימים בשבוע בה מותר לה לדוג. הרשות התערבה שוב כשחברי הקיבוצים החלו לדוג בשיטת "דיג האורות" - שימוש בפנסי לוקס על מנת למשוך את הדגים. שיטה זו איפשרה לדייגים דיג בכל השנה ולא רק באזורי הדיג המסורתיים. הדייגים הערבים הרימו קול צעקה ששיטת דיג זו מחסלת את אוכלוסיית הדגים באגם ועל פי הוראה מרשות הדיג הופסק הדיג בשיטה זו.
משנת 1942 היה ענף הדיג רווחי בשני הקיבוצים ומחלקת הדיג בסוכנות הפסיקה לתמוך בו. עם הקמת קיבוץ מעגן שבקש אף הוא לעסוק בדיג, הוחלט על הקמת קואופרטיב דיג קיבוצי בכנרת. כך הוקם "ארגון דייגי הכנרת" שאליו הצטרפו מאוחר יותר גם האון ותל קציר. הארגון קבע את מכסת הדיג לכל קיבוץ.
לקראת קום המדינה היה ענף הדיג בשלושת הקיבוצים סיפור הצלחה, בשונה מאוד מסיפורם של הקיבוצים הימיים שלחוף הים התיכון.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג ביישוב העברי טרם קום המדינה > הדיג בחולה

עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 דגו בחולה דייגים ערבים בלבד. אומנם בסמוך לחולה הייתה המושבה יסוד המעלה שנוסדה ב-1882, אך תושביה לא עסקו בדיג. המצב השתנה בשנת 1936 עם הקמת הגרעין שייסד את קיבוץ חולתה, שחבריו השתלטו על הדיג באגם והתמידו בו עד ייבושו. שיטת דיג ייחודית לחולה הובאה לקיבוץ מגרמניה בידי אחד מחברי חולתה, הצלם פטר מרום. שיטת דיג זו התבססה על יצירת שדה חשמלי במים. הדגים (בעיקר שפמנונים וקרפיונים) נמשכו לאלקטרודה השלילית (ה"אנודה") ונלכדו ברשת. בשנות ה-50 נוצר סכסוך בין אנשי חולתה ואנשי יסוד המעלה על הדיג באגם החולה, במסגרתו הטביעו אנשי חולתה סירה של דייגי יסוד המעלה. בהמשך הושג הסכם שחילק את זכויות הדייג באגם בין היישובים.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו

עם הקמת המדינה חלה פריצה משמעותית בתחום הדיג בארץ. הוקמו קואופרטיבים לדיג על ידי דייגים מעוזבי הקיבוצים. חברת "נחשון" ההסתדרותית חידשה את פעולתה - שיפצה ספינות מודממות ורכשה ספינות חדשות. בשנת 1951 הוקם סמוך למושב מכמורת בית הספר הימי מבואות ים כבית ספר לספנות ולדיג (במהלך השנים שינה בית הספר הימי מבואות ים את ייעודו וכיום הקשר של בית הספר לדיג הוא במגמת החקלאות הימית הכוללת מעבדות למחקר וגידול מבוקר של דגי ים). מחלקת הדיג שהוקמה במשרד החקלאות רכשה ספינות מכמורת בהולנד, דנמרק ואנגליה ובשנת 1954 כבר פעלו בחופי הארץ 28 ספינות עבור הקיבוצים שדות ים, מעגן מיכאל, נווה ים וסער, המושבים מכמורת ודור וכמה קואופרטיבים. בשנת 1955 פקדה בצורת את ענף הדיג ורוב הקואופרטיבים התפרקו.
הקשיים שבשילוב דיג במשק שיתופי שהיו מנת חלקם של הקיבוצים הימיים בשנות ה-40, לא פסחו על הקיבוצים החדשים נחשולים, סער, פלמחים, כמו גם על הקיבוצים הוותיקים שדות ים ומעגן מיכאל והמושבים דור ומכמורת. במשך תקופה מסוימת הצליחו יישובים אלה להחזיק כמה ספינות מכמורת. העבודה הקשה, הפסדים כספיים ומאסרם של דייגים והחרמת ספינותיהם עקב חדירה למים הטריטוריאליים העשירים בדגה של טורקיה או של מצרים גרמו לעזיבת רבים מחברי היישובים. עזיבות אלו חיסלו את ענף הדיג ביישובים אלה והם מכרו את ספינותיהם לדייגים פרטיים (חלקם עוזבי קיבוץ). בשנת 1964 מכרה שדות ים את הספינה האחרונה "חנה".
המצב שונה בכנרת, שם ממשיכים עדיין חברי הקיבוצים לעבוד בדיג במקביל לדייגים הפרטיים.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > דיג באילת

ניסיון עברי ראשון לקיים דיג באילת נעשה על ידי אדם בשם רוזנגארט אשר הקים רשת חנויות דגים וספינת דיג שקנה בהולנד. בשנת 1928 העביר את הספינה למפרץ אילת בגלל עושר הדגה בה. אולם, ריח זרחן נדף מרבים מהדגים ונוצרו בעיות בהובלת הדגים מאילת לשווקים בתל אביב וחיפה. כדי להתגבר על הבעיות הכניס רוזנגארט כשותף את פרדריק קיש אשר קנה ספינה חדשה אולם המפעל לא צלח ובשנת 1934 הספינה נמכרה וב-1935 הועברה לחיפה.
הקמת המדינה אפשרה דיג באזור חדש - מפרץ אילת. מפרץ אילת הוא אזור עשיר בדגים ממינים שונים, ועל כן היווה מקום בעל פוטנציאל גבוה לדיג. באילת החלו לעבוד קבוצות דייגים כבר משנת 1949. בהדרגה גדל מספרן של קבוצות הדייגים שדגו פלמידה וטונה ובהדרגה גדל גם השלל שנתפס. השיא היה בשנת 1959 בה נלכדו 540 טון דגים, אך משנת 1960 החלה ירידה בכמות הדגים שנלכדו. בשנת 1963 הוקם באילת מזח דיג, אלא שתהליכים כגון הגידול בתיירות ובספנות המסחרית הרחיקו את להקות הדגים מחופי אילת. מלחמת ששת הימים הרחיבה לזמן מה את אזור הדיג במפרץ אילת והמושבים "די זהב" ו"נביעות" השיגו שלל דגים נאה, אלא שההסכם עם מצרים ב-1980 צמצם שוב את אזור הדיג לאילת בלבד. כיום ענף הדיג באילת הוא שולי בשוק הדגים בארץ.
בשנים האחרונות התפתחה באילת "חקלאות ימית" – גידול דגי דניס בכלובים בתוך הים. פעילות זו הייתה שנויה במחלוקת, כשגופים העוסקים באיכות הסביבה טענו שפעילות זו גורמת לאסון אקולוגי לחי ולצומח באזור. הכלובים פונו סופית ביוני 2008, בעקבות החלטת ממשלה על כך, ו-3 חודשים לאחר מכן הוקמו מחדש בנמל אשדוד.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > דיג במרחקים

במשך השנים הראשונות לאחר קום המדינה נעשו כמה ניסיונות להרחיב את תחום הדיג מעבר לאזורים הקרובים לחופי הארץ הדלים יחסית בדגה. ניסיונות אלה נעשו על ידי כמה חברות שהוקמו במיוחד לצורך זה:
עזרא – חלוצת הדיג במרחקים. החברה בבעלותו של עזרא דנין ומשקיעים נוספים ובמימון של גורמים פרטיים וממשלתיים הוקמה ב-1950. החברה רכשה ארבע אוניות והפעילה אותן במשך שנתיים (עד שנסגרה) באזורי הדיג העשירים של איסלנד, מרוקו והאיים הקנריים.
סומרפיין - חברה של איש העסקים מאיר הלוי מז'נבה. עיקר עיסוקה היה בהובלת נפט, אך בשנת 1958 ניסתה את מזלה גם בדיג טונה באמצעות ספינה יפנית חכורה וספינה נוספת בשם "דגית" שנבנתה בצרפת למטרה זו. "דגית" עסקה בדיג טונה באזור גאנה באמצעות מערך חכות. השלל שנאסף הובל ארצה באוניית קירור, אך הסתבר כי מיזם זה אינו כלכלי.
אטלנטיק – חברה שהוקמה ב-1960 בידי מילה ברנר ויעקב מרידור. תחילה קנתה בנורווגיה ספינת מכמורת אחת בשם "עזגד 1" שעבדה במימי הצפון וב-1964 נמכרה לאחר שהחברה הזמינה שתי אוניות דיג מרחקים חדישות "עזגד 2" ו"עזגד 3" שעסקו בדיג בקלה בדרום־מערב אפריקה.
יונה – חברה הסתדרותית שנשאה בתחילה את השם "נחשון", הוקמה בשנות ה-30 ועסקה בעיקר ברכישת ספינות דיג ובהחכרתן להתיישבות העובדת. אחרי הקמת המדינה רכשה את מפעל שימורי הדגים "יונה" בטירת כרמל ושינתה את שם החברה האחראית על צי הדיג ל"יונה". ב-1961 רכשו סומרפיין ויונה במשותף אוניית־דיג שקבלה את השם "חירם 1". ב-1964 רכשה יונה את מניות סומרפיין והאונייה עברה לרשותה. כמו כן רכשה פעילות של ספינות של שדות ים ומעגן מיכאל שעסקו בדיג מרחקים ליד אתיופיה כשהן מאוישות בצוות אתיופי. על מנת לשנע את הדגים לאילת רכשה יונה את הספינה "ים־סוף". בהדרגה התברר שהפעילות בים סוף סופגת הפסדים משום שמחירי הדגים היו בשפל בשל הצפת השוק בדגים זולים על ידי חברת "אטלנטיק". ים סוף פעלה אחר-כך באוקיינוס האטלנטי הצפוני בדיג מליחים, ולאחר מכן עברה לדוג דגי בקלה בעיקר, באזור חופי מערב אפריקה. מטען הדגים היה מועבר לישראל באוניות קירור זרות. ב-1969 מכרה "יונה" את אוניותיה לאטלנטיק והחברה נסגרה.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > חקר הדיג

חלוץ חקר הדיג בארץ ישראל היה הזואולוג היהודי גרמני ד"ר ולטר שטייניץ שפרסם ב-1927 עבודת מחקר מקיפה על הפאונה הימית בארץ ישראל ואף הקים לזמן קצר מעבדת מחקר בנהריה. בעידודו פיתחה רשות הדיג המנדטורית את התשתית למחקר הדיג והוקם המכון לחקר הדיג בראשות ד"ר ליבמאן שישב בנמל עכו. ב-1938 נשלחה מטעמו משלחת חקר למפרץ אילת.
ב-1946 הקימה "מחלקת הדיג" של הסוכנות את "התחנה לחקר הדיג" בנמל חיפה ובראשה הועמד ד"ר ליסנר, מומחה בעל שם שברח מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון. עם קום המדינה הורחבה התחנה ואנשיה עסקו בחקר הביולוגיה של הדגים ומזונם. כמו כן בדקו את הנתונים ההידרוגרפיים של הים בעונות השונות ולצורך כך היו אנשיה יוצאים מדי פעם למסעות מחקר על ספינות בחופי הים התיכון ומפרץ אילת.
ב-1967 נוסדה החברה הממשלתית לחקר ימים ואגמים לישראל בראשות האלוף (מיל') יוחאי בן נון, ובהדרגה שולבו בה רוב המחלקות שעסקו במחקר ביולוגי אוקיינוגרפי של "התחנה לחקר הדיג". המחלקות שעסקו בחלק הטכנולוגי של הדיג נותרו במשרד החקלאות במסגרת הימט"ד (היחידה לממשק ולטכנולוגיה של דיג) העוסקת בטכנולוגיה של ציוד הדיג ובסקרי דיג.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > דיג וביטחון

דייגי ארץ ישראל שלפני קום המדינה היו שותפים לפעילויות הקשורות לביטחון. הם הבריחו נשק מחיפה לשדות ים, הובילו חבלנים ומטעני חבלה שבאמצעותם פוצצה אוניית הגירוש "אושן ויגור" בקפריסין והגניבו לארץ כ-1000 מעפילים שהוברחו בעזרת מנהרה ממחנה המעצר בקפריסין. לפעולה אחרונה זו הייתה אחראית ספינת הדיג "כריש" של מושב מכמורת.
במלחמת העצמאות היו ספינות הדיג אחראיות לאספקה ליישובים היהודים שבגליל המערבי המנותק. הן הובילו את ילדי היישובים לחיפה ופלוגה של חטיבת "כרמלי" על נשקה ומזונה לנהריה כחלק ממבצע בן עמי. ספינות הדיג הובילו את הנשק שהגיע לתל אביב מצ'כיה לחוף קריית חיים על מנת לסייע במתקפת הנגד על כוחות קאוקג'י במשמר העמק. דייגי קיבוץ עין גב סייעו באספקה ליחידה נצורה בעיר התחתית של טבריה.
בשנת 1956 החליט חיל הים הישראלי שסבל מתקציבים נמוכים ולכן היה בנחיתות ניכרת מול חילות הים הערביים, להקים יחידת ספינות מכמורת הקרויה "סד"ג" (ספינות דיג). בראש היחידה, שמנתה בראשיתה שמונה סירות דיג, עמד רס"ן יהודה רותם, דייג וחבר קיבוץ שדות ים (מאוחר יותר מנכ"ל צים). היחידה הייתה מבוססת על צי ספינות הדיג ששגשג באותה עת. לכל ספינה היה צוות קבוע שנקרא לעיתים לאימונים. קברניטי הספינות עברו קורסים צבאיים כדוגמת פיקוד, בקרת אש, בקרת נזקים וכו'. על הספינות הותקנו כנים לתותחי אורליקון והן צוידו במכשירי קשר. תפקידי היחידה היו מגוונים, כמו פינוי מוקשים ימיים ועוד. כל המתקנים הצבאיים הוסוו וקיומה של היחידה נשמר בסוד, בין השאר כדי שדיג מסחרי ישראלי יוכל להתקיים כרגיל בלי שכל ספינת דיג תיחשד בפעילות צבאית.
הסד"גים הוחזקו ותופעלו על ידי בעליהן הדייגים, ועסקו בזמן שגרה בדיג ככל ספינת מכמורת אחרת. מבחנם הראשון של הסד"גים היה במבצע קדש. הספינות פטרלו כמשמר חופים ועסקו בהובלת חיילים ונשק. בשלהי המלחמה הייתה היחידה שותפה להעלאת יהודי פורט סעיד, מבצע שלובה אליאב היה אחד ממארגניו ושנשמר שנים בסוד. לצורך כך נצבעו מחדש הספינות של הקיבוצים סער ונווה ים ושמן הוסב לשמות איטלקיים. הספינות הפליגו לנמל פורט סעיד שהיה בשליטה צרפתית־בריטית, שם העלו על האוניות הקטנות כ-180 איש שהצטופפו על הסיפון ובחדר האוכל. הספינות הגיעו לחיפה בשלום לאחר 20 שעות הפלגה בים סוער.
שיא פעילות היחידה היה במלחמת ששת הימים שעה שהספינות עסקו בתפקידי נ"מ, שמירה על נמלי חיפה ואשדוד מפני צוללות, הובלת יחידות ושמירת חופים. הצורך בצי ספינות הדיג פחת אחרי המלחמה, כשחיל הים הישראלי עבר הצטיידות משמעותית ונרכשו ספינות הטילים וה"דבורים", אך חיל הים לא ויתר לגמרי על ה"סד"גים".
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > הדיג כיום

סה"כ צריכת הדגים של מדינת ישראל בשנת 2004 הייתה כ-65,000 טון מהם 65% דגי ים מיובאים, כשרוב התוצרת המקומית מקורה בבריכות הדגים. כל הניסיונות שנעשו מקום המדינה להרחיב את הדיג הימי כשלו לאחר שפסקו הניסיונות לדוג במכמורת בים־סוף, חברות דיג האוקיינוסים פשטו את הרגל ומימי טורקיה ומצרים נחסמו לדיג. הדייגים הפרטיים כיום מעדיפים למכור את תוצרתם לסוחרי הדגים בשווקים במקום לתנובה כפי שהיה נהוג בעבר.
האגף לדיג ולחקלאות מים במשרד החקלאות מופקד על מתן רישיונות דיג ועל תוכניות לשיקום אוכלוסיות הדגים, פיתוח המדגה וניסיונות לשפר את הטכנולוגיה של הדיג על מנת להוריד את עלויות הדיג.
קיימים כיום כמה נמלי דיג:
בעכו המרינה משותפת ליכטות ולספינות דיג. לא רחוק מהמרינה מצוי שוק הדגים של עכו.
בטבריה קיים מעגן דיג ושוק דגים.
בחיפה קיים מ-1960 מעגן דיג בנמל הקישון. המעגן כולל שירותי עזר לדיג: מחסני קירור, מחסני ציוד, בית מלאכה לתיקון סירות וציוד, ובצמוד אליהם שוק דגים. מעגן זה התפרסם כאשר קבוצה גדולה של דייגים תבעה את הרשויות בשנת 2003 בגין התרשלות שגרמה לזיהום נחל קישון, לאחר שרבים מהם חלו בסרטן.
בתל אביב: נמל יפו. ליד נמל יפו מצוי שוק הדגים.
באשדוד נמל הדיג הוא חלק מנמל אשדוד.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > דיג יתר

מצב הדגה בים התיכון של ישראל מעורר דאגה רבה בקרב ביולוגים, עסקים שמשלח ידם תלוי בדגה ורבים אחרים. בשנת 2012 מבקר המדינה חשף כשלים חמורים באגף הדיג, מנהל האגף הודח מתפקידו, והוחלט על פירוק האגף. מדינת ישראל בהתקבלה לארגון המדינות המפותחות, במאי 2011, קיבלה על עצמה לממש את הפרוטוקול המפורט לניהול משק הדיג, אולם בפועל בדיקת מבקר המדינה מעלה כי יישום ניהול זה לקוי. על כל רצועת חוף הים התיכון בישראל פועלים כיום 2 פקחים בלבד כשהם מפיקים בממוצע דוח אחד בחודש.
בישראל, בניגוד למדינות המפותחות בעולם, אין מכסה על כמות הדגה אלא על כמות רישיונות הדיג בלבד. בישראל אין הגבלה על גודל העין ברשתות ולכן דייגים מסחריים משתמשים ברשתות עם גודל עין קטן מאוד. כתוצאה מכך עד כ-80% מהשלל הנתפס ברשתות אלו חסר ערך כלכלי וכל גוויות הדגים והיצורים הימיים הקטנים הנתפסים בהם מושלכים. בישראל פועלות כ־28 ספינות מכמורת, כמות המוערכת כגדולה מידי לשטח הימי שלה. לשם השוואה, שלל הדיג בישראל קטן בשישית מזה של טורקיה, וגודל הדגים קטן בחמישית עד עשירית מזה של טורקיה. מתוך 14 שמורות טבע ימיות רק אחת הוכרה על ידי אגף הדיג - שמורת ראש הנקרה. שמורות ימיות כחוף דור-הבונים נהנות מהגנה חלקית על ידי רשות הטבע והגנים, ושטחן של השמורות כ-10% מהגודל הנדרש לשמורה ימית.
היסטוריה של הדיג היהודי בארץ ישראל > דיג מקום המדינה עד ימינו > רבייה

בביולוגיה, רבייה היא תהליך בו יצורים חיים מעמידים צאצאים. בזכות תהליך זה החיים ממשיכים להתקיים על פני כדור הארץ לאורך זמן, כיוון שאף יצור לא חי חיי נצח.
אצל הדגים והדו-חיים, בניגוד לרוב בעלי החיים, הרבייה מתרחשת מחוץ לגוף האם. הנקבה מפרישה מאות תאי ביצה למים, והזכר מפריש עליהם את הזרע. ההפריה מסוג זה יכולה להתרחש בכמה דרכים:
לפי להקות - הזכרים והנקבות של הלהקה, שוחים יחד ומטילים למים את תאי הזרע והביצית וכך הגמטות המשתתפות בהפריה שייכות לאותה להקה.
לפי טריטוריות - הזכר קובע לו טריטוריה ומזמין את הנקבה אליו. ביציות שיופרו בטריטוריה שלו, יופרו מזרעו.
אפיון ביולוגיית הרבייה של דגים מתבצע על ידי שימוש בנתונים שונים כגון הערכת גודל הדג בהגיעו לראשונה לבגרות מינית, מדידת עוצמת הפוריות ותיארוך עונת הרבייה.
המדד האחרון מהווה מרכיב חשוב בשרידות האוכלוסייה המתרבה ומושפע בעיקר מתנודות הורמונליות, זמינות מזון ותנאים סביבתיים שונים כגון אורך יום/לילה, גאות ושפל וטמפרטורת המים .
גלריית תמונות

דייגים עבריים, מאוסף הצילומים של זולטן קלוגר, 1937 - 1938
קיבוץ ניר דוד 1938, דייגים בנחל עמל
עמק החולה 1937, דייגים על מזח
דייגים עבריים על סיפון ספינת הדייג סנפיר של חברת נחשון, 1937
דייגים על גדת הירקון, 1938
חברי קיבוץ פלוגות ים טווים רשת דייג 1937
קיבוץ הדייגים פלוגות ים, 1937
חברי שדות ים מושכים רשת דייג, 1937
עין גב 1938, דייג מעביר דגים לסל
עין גב 1938, דייגים מטפלים ברשתות
עין גב 1938, דייגים תולים רשתות לייבוש
לקריאה נוספת

הירידה בשלל הדיג בכנרת (אורכב 27.09.2013 בארכיון Wayback Machine) - תוצאה של אי–יציבות המערכת ולא של פעילות הקורמורנים - כתב העת 'אקולוגיה וסביבה' פברואר 2013
נפתלי וידרא, הדיג בארץ ישראל. תל אביב, ספרית מרכז החבל הימי לישראל (חוברת ד'), 1942 (?).
מנדל נון, הדיִג העברי הקדום. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד / 1964.
מנדל נון, הכנרת - מונוגרפיה של ימה. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז / 1977.
ראובן פורת, כובשי הדיִג. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
מרקו דהן, דיִג בים התיכון. הוצאת המחבר, 1991.
דני גולני ודוד דרום, מדריך הדגים של ישראל. הוצאת כתר, 1997.
דני גולני, דיג וגידול דגים בישראל. הוצאת אחיאסף, 2017.