stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלעזר בן דינאי
בכתבי יוסף בן מתתיהו

יוסף בן מתתיהו מספר שאלעזר בן דינאי היה "שודד ששכן בהרים זה שנים רבות", ושעם תפיסתו, פעלה חבורתו בארץ כבר במשך עשרים שנה. מכאן שהחל לפעול עוד בימי הנציבים פונטיוס פילאטוס או מארקלוס ומארולוס (מהשנים 35–40 לספירה לערך).
יוסף בן מתתיהו מספר על התנגשויות שאירעו בין יהודי הגליל לבין השומרונים בתקופת הנציב קומאנוס (48–52 לספירה). לאחר שעולה רגל יהודי מהגליל שהיה בדרכו לירושלים, נרצח בכפר "גמה" (כיום העיר ג'נין) בשומרון בזמן חג סוכות בשנת 51 לספירה, התאספו המונים מיהודי הגליל כדי להתנפל על השומרונים כנקמה, וכך עשו גם המונים בירושלים, כשנודע להם על הרצח. בנוסף לאלה, יצאה גם "חבורת הליסטים ומחרחרי המרי" של אלעזר בן דינאי ואדם נוסף בשם "אלכסנדר", והתנפלה על שכניהם במחוז עקרבת, טופרכיה דרומית-מזרחית לשכם, בה ישבה אוכלוסייה מעורבת של יהודים ושומרונים. לדברי יוסף, הם "הרגו בהם בלי לחוס על זקן וטף, והעלו את כפריהם באש". היה זה בחורף שנת 51–52. קומאנוס יצא מקיסריה עם גדוד פרשים לעזרת השומרונים והרג רבים מאנשי החבורה של אלעזר ורבים אחרים לקח בשבי. לדברי יוסף, "מאותו זמן נתמלאה יהודה כולה ליסטים". בחג פסח שנת 52, הגיע הנציב הרומי בסוריה, אומידיוס קוואדראטוס, לקיסריה, וציווה לצלוב את כל האנשים שקומאנוס תפס.
בשנת 52 הגיע הנציב הרומי החדש ביהודה, אנטוניוס פליקס (52–60 לספירה), ובימיו גברה ה"ליסטות", היא הקנאות המרדנית בלשונו של יוסף בן מתתיהו. פליקס לכד חי במארב את "ראש הליסטים", אלעזר בן דינאי, לאחר שפיתה אותו לבוא אליו תוך הבטחה שלא יעשה לו כל רע. כשבא אליו, אסר אותו, ושלח לרומא אותו ורבים מחבורתו. הוא תלה על צלבים רבים מהם והעניש קשות רבים מאוד שסייעו להם.
לקריאה נוספת

טל אילן, "אלעזר בן דיניי ובן הרצחן", בתוך: טל אילן וורד נעם, בין יוספוס לחז"ל, יד בן צבי, תשע"ז; כרך א: האגדות האבודות של ימי הבית שני, עמ' 521–525.
הערות שוליים

1 2  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ה, עמ' 32.
1 2 3  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, הערות וביאורים מאת המתרגם יעקב נפתלי שמחוני לספר ב, פרק 13.
↑  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ה, עמ' 17.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ב, פרק יב, פסקאות ג-ה, סעיפים 232–236. תרגום ליזה אולמן, הערות מאת ישראל שצמן.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ו, פסקה א, סעיפים 118–124.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ב, פרק יב, פסקה ו, סעיף 241.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ו, פסקה ב, סעיף 129.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יג, פסקה ב, סעיף 253.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ח, פסקה ה, סעיפים 160–161.
↑  משנה, מסכת סוטה, פרק ט', משנה ט'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ז, עמוד ב'.
1 2 3 4 5 6  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ה, עמ' 16.
↑  תוספות יום טוב על סוטה ט, משנה ט. וראה עוד טוביה יהודה טביומי, טל אורות, תל אביב תשי"ג, חלק ב' עמ' ר-רד.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סוטה,  פרק ט', הלכה ח': "בריה [ד]קטולא".
↑  ספרי על דברים כא, א.
1 2  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ה, עמ' 15.
↑  שיר השירים רבה, פרשה ב', פסקה ז'.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק א, פסקה א, סעיפים 2–4.
↑  יוסף קלוזנר, היסטוריה של הבית השני, כרך ה, עמ' 11.
↑  משנה, מסכת כלים, פרק ה', משנה י'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ז, עמוד א'.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ד, פרק ט, פסקה ח.
↑  קהלת רבה, פרשה ט', פסקה ז', באתר דעת
↑  בן ציון לוריא, רומי בירושלים, ירושלים תשמ"ח
↑  שמואל קליין, "לחקר השמות והכינויים", לשוננו ד (ה'תרפ"ט), עמ' 338 (15) (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  קינות לתשעה באב - אוצר הראשונים, ביתר תשע"ז, עמ' קמח-קמט.
אלעזר בן-דוד

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1762 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  28 במרץ 1832 (בגיל 69) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מעסיק:  אוניברסיטת וינה 
 
אלעזר בן-דוד, הידוע גם כלצרוס בנדויד (גרמנית: Lazarus Bendavid;‏ (ח' בחשוון ה'תקכ"ג, 18 באוקטובר 1762 – כ"ו באדר שני ה'תקצ"ב 28 במרץ 1832) היה מתמטיקאי, מחנך ופילוסוף קנטיאני, מהרדיקליים בדור השני של תנועת ההשכלה היהודית בברלין.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

בן-דוד נולד בברלין להוריו דוד הירש ברוינשווייג בר לאזי וחוה בת רבי הירש פרעגר מברלין, שניהם בנים למשפחות סוחרים אמידות יחסית. הוריו כבר קיבלו חינוך פתוח וידעו צרפתית טובה וגרמנית לצד יידיש, ולפי עדות בנם היו רחוקים מאדיקות דתית. הילד נשלח לתלמוד תורה במקביל לשיעורים פרטיים במקצועות חול. הוא חדל לשמור מצוות לאחר בר-המצווה, וניתק את קשריו לקהילה כשהמתפללים סירבו להעלותו כש"ץ עם מות אביו.
הוא החל לרכוש השכלה כללית רחבה בסיועו של כומר שאת שמו לא ציין בזכרונותיו, בעודו מתפרנס משיוף עדשות. בהמשך ניסה לעבוד גם כנגר. הוא למד מתמטיקה כאוטודידקט, ובהמשך נעשה לפעיל במעגל האינטלקטואלים סביב יוהאן היינריך למברט. אם כי עיקר פרסומו לא בא לו מהיותו מתמטיקאי, עבודתו בתחום הייתה מגוונת: בין היתר, היה תומך קולני בטענתו של אוילר כי אינפיניטסימלים שווים בפועל לאפס והוא עוד הוסיף בחיבור מ-1796 (Versuch einer logischen Auseinandersetzung des mathematischen Unendlichen) כי גם סכומים גדולים לאין שיעור מתאפסים למעשה. חיבורו הראשון, מ-1786, היה מחקר גאומטרי על תכונות הקווים המקבילים. עוד בשנות ה-70 פגש בן-דוד במשה מנדלסון, שסביבו התרכז החוג המשכילי בברלין. בהמשך כתב מאמרים ב"המאסף" והיה ידידו האישי של יואל ברי"ל. כמו שלמה מימון, שהוא היה מתומכיו הגדולים, זנח בהמשך את האידיאלים של התנועה לטובת עיסוק בלעדי בתורתו של עמנואל קאנט אותו העריץ. הוא רכש מוניטין בקרב חוגי הנאורות בברלין והחל לשאת דברים לפני קהל. עם פרסומו הגובר, החליט לרכוש השכלה מסודרת ובאפריל 1790 נסע לאוניברסיטת גטינגן, בה שמע הרצאות על כימיה, היסטוריה ונושאים אחרים והתיידד עם כמה מהפרופסורים. למרות זאת, נותר תמיד אמון על הלימוד העצמי ומעולם לא התקבל כאיש סגל במוסד אקדמי. ב-9 באוקטובר נכח בהכתרת לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם פגש את יעקב פרנק. לאחר גטינגן נסע לאוניברסיטת האלה, בה נותר עד שלהי 1791.
קורות חיים > וינה

בדצמבר, לאחר שנכזבה תקוותו לקבל הזדמנות להשלים דוקטורט, יצא לווינה כדי לעבוד בתור מורה פרטי. שם נעשה לאחד המפיצים הגדולים של דברי קאנט, אודותיו פרסם תשעה ספרים ועוד חיבורים. הוא נהג להרצות על הפילוסופיה שלו מספר ימים בשבוע. בתחילה ערך את הופעותיו באוניברסיטת וינה, אך הממשל ההבסבורגי ראה בקאנט מסית עוין, ובן-דוד נאלץ לעבור לאחוזתו של פטרונו העשיר, הברון קארל פון הראך.
ב-1793 פרסם את ספרו הידוע ביותר, "Etwas zur Charakteristik der Juden" (דבר מה לאופיים של היהודים), בו פירט את השקפתו לגבי סוגיית היחס הנאות אל בני דתו ואל אמונתם. המנשר נועד לצאת לאור בחלקים ב'המאסף', אך נדחה בשל קיצוניותו. בן-דוד תיאר את תולדות היהדות לאחר חורבן בית שני במונחים פתולוגיים, כשעבוד והתנוונות של עם מבחינה מוסרית וחומרית תחת שלטון הרבנים. לדעתו, המצוות הטקסיות היו צריכות להתבטל כליל כדי שתוכל לשוב ולהיות דת טבעית, מבוססת תבונה טהורה ובפועל זהה כמעט לחלוטין עם הדאיזם. בן-דוד חילק את יהודי זמנו לארבע כיתות: הנאורים האמיתיים, שהגיעו להכרה בגרסה הטהורה של היהדות לה הטיף; הדוניסטים, שפרקו את עול המצוות מטעמי תאווה; אנשים מוסריים שהוסיפו לשמור אותן מתוך הרגל ולחץ חברתי; והמעמד שבן-דוד כתב כי עדיין מהווה רוב מוחלט, האדוקים שעבורם "חטא הוא לפקפק בכך שאורך רגלו של עוג מלך הבשן היה פחות משלושים אמה או שאחדים מפיוטי יום הכיפורים לא ניתנו למשה בהר סיני... הם הינם ויישארו תמיד ללא תקנה, ורק בגוויעתם יש תקווה לעתיד." עוד כתב על הדת כי היא " הידרה, שכל ראשיה חייבים להיערף יחדיו בן יצמחו שניים תחת כל אחד שהותז." תלמיד אחר של קאנט, פיכטה, השתמש באותה שנה ממש בדימוי קרוב מאוד לגבי האפשרות לאמנציפציה ליהודים ("רק אם נערוף את כולם ונשתיל ראשים אחרים, שיהיו ריקים מכל רעיון יהודי.") בהקדמה ל"אופיים" הגן המחבר על זכרו של מנדלסון מהביקורת שהטיח בו שנה קודם שאול אשר בספרו "לויתן", בו קרא גם הוא לרפורמה מעמיקה במצוות הטקסיות ובעיקרי האמונה. דומיניק ברול ציין כי בן-דוד התרחק מעיסוק בשאלות דוגמטיות, כמו המקדש והקרבנות, ומיקד את העוקץ בספרו בהוויה של החברה היהודית בזמנו, ככל הנראה מתוך תקווה למתן שוויון זכויות אזרחי על רקע המהפכה הצרפתית; שאיפות אלה הניעו את הפוליטיזציה וההקצנה של השכלת ברלין ככלל. הוא מעולם לא קרא או ניסה להתנצר, ואף שרעיונותיו היו בעיקרם אימוץ של הדאיזם לא נטש את ראיית היהודים כקולקטיב שיש לשמרו, בניגוד למה שעשה דוד פרידלנדר. את דעותיו קידם כאמצעי היחיד שהיה יכול לבלום את התנועה רבתי להתנצרות שפקדה אז את שכבות העלית היהודיות.
קורות חיים > ימיו האחרונים

באפריל 1797 גורשו כל הזרים מווינה עקב המתיחות של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בן-דוד שב לברלין, והשתלב מחדש בקרב חוגי הנאורות המקומיים. הוא מונה בין היתר למזכירה של החברה הפילומטית, אגודה קנטיאנית קטנה. הוא תמך בהנס כריסטיאן ארסטד, שעשה אז את צעדיו הראשונים בבירה הפרוסית, והציג אותו בפני מרכוס הרץ ואחרים. ב-1801 זכה בפרס האקדמיה הפרוסית למדעים על חיבורו הקנטיאני "Philotheus, oder über der Ursprung unserer Erkenntniss" ('פילותאוס, או על מקור הכרתנו'). ב-1802 התמנה לעורך הפוליטי של העיתון Spenersche Zeitung.
ב-1806 נקרא לתפקיד מנהל בית-הספר "חברת חינוך נערים". בתקופה זו, לאחר קריסת ההשכלה בפרוסיה, היטה את תוכנית הלימודים להתרכזות בלעדית בלימודים בשפה הגרמנית. כמו כן, שילב ילדים נוצרים במוסד עד שהדבר נאסר עלי ידי הממשל ב-1819; בשיאו, מספרם הגיע לשליש מן הכלל. בן-דוד הפעיל את קשריו כדי לפתור את הקשיים הכספיים ש"חינוך נערים" התמודד עמם, אך לבסוף נסגר בית-הספר ב-1825 והקהילה הקימה מוסד חליפי. ב-1812 הוציא את "Über die Religion der Ebräer vor Mose" (על דתם של העברים טרם משה), בו מיצב עצמו כמבקר מקרא קיצוני. בהתבסס על הטכניקות הספרותיות המוקדמות שכבר פותחו בתחום, טען כי משה לא חיבר את החומש וכי הדת המתוארת בתורה שאבה בבירור מיסודות מצריים עתיקים. הדבר הביא עליו גינויים קשים מנוצרים ויהודים כאחד. ב-1817 טען כי הלוח העברי הוא העתק של שיטות בבליות. ב-1819 נטל חלק בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים. ב-1823 כתב מנשר נוסף, שיצא לאור בכתב-העת של האגודה בעריכת צונץ, בשם "על האמונה היהודית בביאת המשיח". שם ציטט את דברי יוסף אלבו ומקורות אחרים בתלמוד בניסיון להוכיח כי ניתן לזנוח עיקר זה, וכי המעמד האזרחי המשתפר של היהודים הוא תחליף הולם.
אחרי סגירת "חינוך נערים" התפרנס בן-דוד כמנהל כספים. הוא חי כל ימיו בעוני, ולא התחתן מעולם. חודש לאחר מותו ב-1832 נמסר עזבון כתביו לצונץ.
לקריאה נוספת

Sven-Erik Rose, Off with Their Heads? Lazarus Bendavid's Vision of Kantian Subjects at the End of Jewish History, בתוך: Jewish Philosophical Politics in Germany, 1789-1848.‏ Brandeis University Press, 2014. עמ' 14-44.
(Dominique Bourel, Eine Generation später: Lazarus Bendavid (1762-1832. בתוך: Moses Mendelssohn und die Kreise seiner Wirksamkeit. Tübingen, 1994. עמ' 363-380.
משה פלאי, אלעזר בן-דוד: ביטול המיצוות המעשיות לשם קיום היהדות, בתוך: עטרה ליושנה : המאבק ליצירת יהדות ההשכלה. הקיבוץ המאוחד, תשע"ב. עמ' 338–353.
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, מרכז שז"ר, 2000, כרך א'.
יצחק שורש, הפנייה לעבר ביהדות המודרנית, מרכז שז"ר, 2000.
מיכאל מאיר, צמיחת היהודי המודרני: זהות יהודית ותרבות אירופית בגרמניה 1824-1749, הוצאת כרמל, תשנ"א/1990.
שמואל פיינר, שורשי החילון: מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18, מרכז שז"ר, תש"ע.
הנ"ל, ראשיתם של תהליכי חילון ביהדות אירופה, בתוך: אבריאל בר-לבב, רון מרגולין ושמואל פיינר (עורכים), תהליכי חילון בחברה היהודית, האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ג. עמ' 292-185.
אינרציה של אי-פעולה

אינרציה של אי-פעולה (באנגלית: Inaction inertia) היא תופעה בתחום קבלת החלטות
ובתחום הכלכלה ההתנהגותית, המתארת מצב שבו החמצת הזדמנות פעולה אטרקטיבית מעלה את ההסתברות של החמצה עתידית של הזדמנויות פעולה דומות, אך אטרקטיביות פחות.
מקורה של התופעה ברצון של מקבל ההחלטה להימנע מתחושה לא נעימה של חרטה בעקבות החמצה של הזדמנות אטרקטיבית ולכן מסבירה את העדר הרצון לפעולה של פרט, שהחמיץ הזדמנות טובה אמיתית, לפעול בהזדמנות נוספת באותו התחום. המונח נטבע ב-1995 על ידי אורית טיקוצינסקי, פיטמן וטאטל.
אינרציית אי-פעולה מתרכשת כאשר ההזדמנות העוקבת להזדמנות שהוחמצה, היא באופן ניכר פחות טובה מההזדמנות המוחמצת למרות שלזו יש עדיין ערך חיובי. לדוגמה: לקוח שניכנס לחנות מגלה שמבצע שכלל הנחה של 50% על מוצר שחשק בו הסתיימה, הסבירות שירכוש את המוצר המדובר ב-10% הנחה נמוכה ביותר וזאת למרות העובדה כי הנחה של 10% עדיין אטרקטיבית עבור לקוח שלא היה מודע לקיום המבצע הקודם.
תחומים בהם הודגמה התופעה

במהלך העשור האחרון אינרציית אי הפעולה נחקרה על ידי חוקרים רבים ובתחומי חיים מגוונים. כיום נעשה שימוש הולך וגובר באינרצית אי הפעולה להסבר התנהגות צרכנים, בנושאים כמו שינוי מיתוג וסיום של מבצעי קידום מכירות. לאינרצית אי הפעולה יש השלכות חשובות על קידום מכירות ואסטרטגיות תמחור במגוון תחומים. כמו כן, נעשה שימוש באינרצית אי הפעולה להסביר איך בונוסים יכולים לתוצאה הפוכה ממטרתם ואיך ניתן לעודד דחיינות אקדמית.
דוגמאות

אינרציית אי הפעולה בהצטרפות ל"מועדון נוסע המתמיד": סטודנטים נשאלו אם יצטרפו ל"מועדון הנוסע המתמיד" לפני טיסה לטיול שהם מתכננים לצאת אליו. כאשר לחלק מהסטודנטים נאמר גם שהם שקלו בעבר, לפני טיול קודם שלהם, להצטרף למועדון אך לבסוף לא עשו זאת. הניסוי הראה שכאשר נאמר למשתתפי הניסוי שאם היו מצטרפים כבר לפני הטיול הראשון למועדון הנוסע המתמיד היה נצבר לזכותם מספר מיילים/נקודות משמעותי ונכבד, אותם משתתפים הראו פחות נכונות להצטרף בנקודה זו למועדון בהשוואה לנבדקים ללא היסטוריית החמצת הזדמנות להצטרף בעבר או לסטודנטים שסופר להם שהחמיצו הזדמנות להצטרף אך מספר המיילים/נקודות שהיה נצבר להם אם היו מצטרפים הוא לא משמעותי. כלומר, מידע בלבד שניתן על הזדמנות שהוחמצה גרם לבחירה שלא לפעול בתחום זה.
אינרציית אי הפעולה בשוק המניות: משקיעים בסימולציה של שוק המניות שפיספסו הזדמנות למכור את המניה ברווח צנוע הראו פחות רצון למכור את המניה גם כאשר עמדו בפני הפסד חמור, בהשוואה למשקיעים שלא הייתה להם כלל הזדמנות למכור או בהשוואה למשקיעים שעמדו בפני הפסד נמוך. כלומר, ההזדמנות שהוחמצה השפיעה על התנהגותם של המשקיעים בהשוואה למשקיעים שכלל לא קיבלו את ההזדמנות. בשונה מהמחקר הקודם פה הניבדקים נחשפו להפסד ממשי ולא רק למידע על הפסד.
הסבר לתופעה

בני אדם נוטים לחשוב על ההזדמנות המוחמצת כהפסד ממשי ולא רק כאי רווח. נראה שבמוחנו החמצה של הזדמנות אטרקטיבית משמעותה תוצאה שלילית של הפסד ממשי ולא שמירה על המצב הקיים או העדר של תוצאה חיובית. התודעה הפסיכולוגית הזאת, גורמת לתחושות של האשמה עצמית וחרטה. למעשה, נמצא שתחושת חרטה היא גורם משמעותי בהופעת אינרציה של אי הפעולה- אינרציית אי הפעולה נובעת מרצונו של הפועל להימנע מתחושת חרטה על ההחמצה הראשונית, תחושה שמובילה לכאב פסיכולוגי.
חרטה

קיימים בעולם הפסיכולוגיה סוגים רבים של חרטה, במקרה של אינרציית אי הפעולה החרטה שמעורבת היא חרטה שמצפים להרגיש בעתיד ("anticipated regret"). השפעת החרטה על הופעת אינרציית אי הפעולה הוכחה במיספר ניסויים, באחד מהם ניבדקים התבקשו לדמיין את התרחיש הבא: "אתה רואה מודעה של חברת נסיעות שמפרסמת טיול לאיטליה במחיר מבצע של 60% הנחה מהמחיר בשוק, אך מסיבה זו או אחרת לא הגעת בזמן וההרשמה נסגרה. חברת הנסיעות מציאה לך חבילה אחרת לאיטליה בה עדיין יש מקומות ויוצאת פחות או יותר באותם המועדים, רק ששם המחיר הוא ב-10% הנחה". כמו שציפו החוקרים הופיעה אינרציית אי הפעולה ורוב הניבדקים בחרו שלא לרכוש את החבילה. בשלב השני, ביטלו אצל הניבדקים את תחושת החרטה על ידי מידע שהמדריך הקבוצה הראשונה חלה ומחליפו הוא מדריך משעמם ומונוטוני. כתוצאה מכך, הופיעה עלייה בנכונות של משתתפי הניסוי לרכוש את החבילה החלופית (החבילה בה ניתן הנחה של 10%). כלומר, מידע לא רלוונטי אליהם (מידע על מדריך של קבוצה אחרת) ביטל את תחושת החרטה ובכך ביטל את אפקט אינרציית אי הפעולה, שהתבטא בעליה ברכישת חבילה לאיטליה בהנחה פחותה (רק של 10%) .
הערות שוליים

1 2  Tykocinski, O. E., Pittman, T. S., & Tuttle, E. E. (1995). Inaction inertia: Foregoing future benefits as a result of an initial failure to act. Journal of personality and social psychology, 68(5), 793.
↑  Zeelenberg, M., & Putten, M. V. (2005). The dark side of discounts: An inaction inertia perspective on the post‐promotion dip. Psychology & Marketing, 22(8), 611-622.
↑  Pittman, T. S., Tykocinski, O. E., Sandman‐Keinan, R., & Matthews, P. A. (2008). When bonuses backfire: An inaction inertia analysis of procrastination induced by a missed opportunity. Journal of Behavioral Decision Making, 21(2), 139-150.
↑  Tykocinski, O., Israel, R., & Pittman, T. S. (2004). Inaction inertia in the stock market. Journal of Applied Social Psychology, 34(6), 1166-1175.
↑  Tykocinski, O. E., & Pittman, T. S. (2001). Product aversion following a missed opportunity: price contrast or avoidance of anticipated regret? Basic and Applied Social Psychology, 23(3), 149-156.
אלכסנדר גרינברג

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1898 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 ביולי 1966 (בגיל 68) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הכוכב האדום  מדען כבוד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 
אלכסנדר גרינברג  (ברוסית: Александр Абрамович Гринберг‏; (2 במאי 1898 - 16 ביולי 1966) היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה בתחום כימיה של מתכות אצילות. לאלכסנדר היה אח גאורגי, פרופסור לפיזיקה.
קורות חיים

אלכסנדר גרינברג נולד בשנת 1898 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית. סבו הגיע לעיר משטטל בתחום המושב ועסק במסחר. הוא דאג שבניו יקבלו השכלה ואביו של אלכסנדר היה מהנדס מכרות.
בשנת 1916 אלכסנדר גרינברג סיים בהצטיינות גימנסיה והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. במהלך הלימודים הוא עבר ללימודי כימיה.
לאחר סיום האוניברסיטה גרינברג החל לעבוד במכון לחקר מתכות אצילות. בשנת 1924 הוא קיבל פרס על עבודה שעשה.
בשנת 1928 גרינברג עבר למכון לרפואה. משנת 1932 ועד 1947 הוא היה פרופסור וראש קתדרה במכון. במקביל, החל משנת 1937 הוא עבד במכון לטכנולוגיה של לנינגרד.
תחום התעניינות של גרינברג היה חקר מתכות אצילות. בתחום זה הוא פרסם עבודות רבות והציג אותם בכנסים והרצאות שערך גם מחוץ לתחומי ברית המועצות.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 גרינברג החל לפעול בתחום חקר חומרים רדיואקטיביים. הישגיו בתחום זה הביאו לכך שהוא היה שותף ליצירת פצצה גרעינית סובייטית. בפרויקט זה הוא פעל לפיתוח שיטות לייצור אורניום.
גרינברג כתב ספר לימודי כימיה למוסדות השכלה גבוהה. הספר עבר מספר מהדורות.
על מכלול עבודות שעשה, בשנת 1935 גרינברג קיבל תואר "דוקטור למדעים". בשנת 1943 הוא התקבל במעמד של חבר בהתכתבות ל
אקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1958 התקבל מעמד של חבר בפעול.
על פעילותו לגרינברג הוענקו מספר עיטורים, פרס ברית המועצות (1946) ופרסים נוספים.
גרינברג נפטר בשנת 1966 ונטמן בלנינגרד.
אכינרפטון

| אכינרפטון |
| --- | --- |

תקופה
קרבון פנסילבני 308 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
סוג:: אכינרפטון
מין:: Echinerpeton intermedium
שם מדעי
 Echinerpeton ‏רייסז, 1972

אכינרפטון (שם מדעי: Echinerpeton; מיוונית: "לטאה קוצנית") הוא סוג של חולייתן קדום, שהיה אולי מראשוני הסינאפסידים, לצד הארכאותיריס, שהתגלה לצידו. הוא התגלה בנובה סקוטיה, קנדה. המאובנים התגלו בשישה שרידים מקוטעים במערה לא רחוקה מהעיירה פלורנס. סוג זה הוגדר ב-1972 ובתוכו נכלל מין יחיד - Echinerpeton intermedium.
הממצאים שלו כללו בעיקר שרידים מהלסתות, חוליות ועצמות גב ועצם בריח אך ידוע בעיקר מחוליות גב גבוהה ומעט קוצנית, אשר אולי יצרה רכס דמוי-מפרש מעל גבו, כמו אצל הדימטרודון, הספנקודון או האדפוזאורוס, אשר השתייכו לקבוצה פליקוזאוריה. אחרים סוברים שהיה קרוב יותר לאופיאקודון.
כיום המיקום הפילוגנטי המדויק שלו אינו ברור, אך מעריכים שהוא היה סינאפסידי אמיתי.
אלעזר גלילי

| --- | --- |

אלעזר (לסיה) גלילי
 לידה:  6 בפברואר 1903 עיירה במחוז סמולנסק שבאימפריה הרוסית
 פטירה:  6 בינואר 1988 (בגיל 84)
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד הוצאת "מערכות" ועורך ראשי שלה ושל כתב העת "מערכות"
 
אלעזר (לסיה) גלילי (6 בפברואר 1903 – 6 בינואר 1988) היה ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית. נחשב אבי ההיסטוריה הצבאית הישראלית. מייסדה (יחד עם אליעזר לבנה) של הוצאת "מערכות" בשנת 1939, והעורך הראשי שלה ושל כתב העת "מערכות" עד 1967. בעל ידיעה אנציקלופדית בהיסטוריה צבאית וחוקר תקופת החשמונאים. כתב וערך ספרים ומאמרים רבים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אלעזר גלילי (אסקוז) נולד בשנת 1903 בעיירה במחוז סמולנסק שבאימפריה הרוסית. ממייסדי תנועת השומר הצעיר ס.ס.ס.ר (לימים נצ"ח - נוער צופי חלוצי).
למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה, ונאסר בשל פעילותו הציונית. עם שחרורו ב־1925 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ אפיקים, בו היה חבר כל ימיו. ב-1930 השתתף בוועידת היסוד של מפא"י. בשנת 1936 יצא בשליחות הסוכנות היהודית ללונדון, לארגון תנועות הנוער ולקידום העלייה, ובמקביל ללמוד את מערך הכוחות המזוינים הבריטיים וליצור קשר עם אנשי מחשבה צבאית. באוקטובר 1938 חזר לארץ ישראל. עם חזרתו הוחלט על הקמת לשכה לייעוץ ביטחוני וטכני שבה יפעלו גלילי ואליעזר ליבנה, ותאסוף מידע על הנעשה בצבאות העולם ותציע דרכים לפיתוח היכולת הביטחונית ביישוב.
במרץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, כתבו גלילי וליבנה מִזכר ובו קבעו כי לאור ההתפתחויות הבינלאומיות הצפויות תלוי עתידו של היישוב העברי בארץ ישראל בהפיכת ארגון "ההגנה" ל"אורגניזציה צבאית – חיל שדה עברי", שייתן תוקף ועוצמה למדיניות הפוליטית של הגופים האזרחיים ביישוב ליבנה וגלילי צפו כמה תרחישים לעימות צבאי עם הערבים לאור הגבלת המעורבות הבריטית עקב ההתרחשויות במישור הצבאי הבינלאומי. כן צפו ליבנה וגלילי כי במצבים מסוימים עשוי כוח זה להכריע את הכף בקרבות הצפויים להיערך בין בריטניה ובין איטליה במזרח התיכון. התזכיר נשלח על ידי חיים ויצמן לאישים שונים, ובהם קפטן לידל הארט, תחת הכותרת "מקומה של ארץ ישראל העברית במסגרת ההגנה בקיסרות במזרח התיכון", וגם למרכז מפא"י, אך לא נפל על אוזניים קשובות ולא הצליח להביא למפנה חיובי במדיניות הבריטית ערב קבלת הספר הלבן בשנת 1939. עם זאת, נראה שתזכיר זה שיקף במידה רבה את הלך הרוחות בקרב מפקדי "ההגנה" ומנהיגי היישוב בעת עריכתו.
משנת 1939 ועד סוף מלחמת העולם השנייה שימש כראש מחלקת התרבות של "ההגנה" (מחת"ר), ולמעשה היה קצין חינוך ראשי של הארגון. בשנת 1939 ייסד יחד עם אליעזר ליבנה את הוצאת "מערכות" ואת כתב-העת "מערכות", ובכך הקים במה לפיתוח החשיבה המדינית-צבאית הקיימת מאז ועד היום. היה עורך ראשי של הוצאת "מערכות" במסגרת "ההגנה" ובצה"ל עד לשנת 1967.
ב-1946 השתתף לסיה גלילי בחלק מישיבות ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית, שבאה לארץ במסגרת המאמצים למנוע את החרפת הסכסוך. לימים הוא העיד על פרשה זו בכנס חוקרים בנושא 'תוכנית החלוקה' שהתקיים ב-1980:
"נחרתה במיוחד בזיכרוני, מן הפסיפס העשיר של הופעות ודמויות שבימי הוועדה האנגלו-אמריקנית, אמירה גלוית לב מפי אחיינו של המופתי לשעבר, הלא הוא ג'מאל אל-חוסייני. לנוכח ההתנגדות הערבית המוחלטת לכל תוכניות 'הפשרה', נשאל אל-חוסייני: מה איפוא יכול להיות הפתרון? תשובתו הפסוקה היתה: 'יכול להיות פתרון – פתרון על פי החרב – כזאת קרה בהיסטוריה!'. חברי הוועדה לא הגיבו [...] שאלה אחרת היא, מדוע הזמנה מתגרה וגלויה זו למלחמה [מפי חוסייני בפניי הוועדה האנגלו-אמריקנית, 1946], כפתרון שיכריע את גורל הארץ ויושביה, אינה מוזכרת ומובלטת מאז על ידינו, כתעודה הברורה ביותר, המשיבה חד משמעית על טיעוני הערבים ופרקליטיהם כנגד 'מזימת גירוש הערבים מן הארץ בכוח' של הציונות. דובר הערבים זרק אז בפנינו, ובפני הוועדה, את הכפפה בנחרצות וכמעט בהנאה. זהו ניגוד לבכי העשוקים, הנשמע מאז. אי פרסומה של 'כפפה' זו בוויכוח, בכרזה ושמא אף בתקליט, הוא אחד מגדולי המחדלים הזועקים שבהסברתנו בציבור. פרסומה, עשוי היה להיות המענה המזוקק ביותר לשאלה: 'מי אשם במלחמה' ".
גלילי נפטר ב-6 בינואר 1988 ונקבר בקיבוצו.
מספריו

צבאות הערבים בדורנו: על רקע עמיהם ומדינותיהם, הוצאת מערכות, תש"ח
קוים למערכות ישראל בימי הבית השני, הוצאת מערכות, 1951
מערכת רפיח 217 לפסה"נ: טקטיקה, אסטרטגיה ולוגיסטיקה בעולם ההלניסטי, מוסד ביאליק, 1999
ספר לזכרו

חקרי מלחמה: מאסף לזכרו של אלעזר (לסיה) גלילי מייסד מערכות ומפקדה הראשון / הוכן ומוגש על ידי החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, מערכות-בית ההוצאה של צה"ל, תל אביב: מערכות, 1988.
אלעזר (לסיה) גלילי : זכרונותיו וקווים לדמותו, 1997.
דמותו בספרות

דמותו של גלילי מככבת בספרו של אסף ענברי "הביתה", המספר את סיפורו של קיבוץ אפיקים, שגלילי נמנה עם מייסדיו. הספר מתאר בסגנון המאפיין את 'הביקורתיות הפוסט-מודרנית' (שעיקרה היא דימויים נטולי הקשר), את פעילותו המדינית הנוחה של גלילי בשליחות התנועה בזמן שמשפחתו של גלילי וחברי הקיבוץ שהוקם בהשראתו עובדים בפרך להגשמת הרעיונות שהגה.
הערות שוליים

↑  בית "מערכות" שנים ראשונות, מערכות 270–271, אוקטובר 1979, עמ' 6
1 2  בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה, תל אביב: הוצאת מערכות, 1955–1972, חלק שני, עמ' 779.
↑  המזכר המלא מופיע בתולדות ההגנה, חלק שני, עמ' 1381–1387
↑  יגאל עילם, הגנה - הדרך הציונית אל הכוח, זמורה ביתן, 1979, עמ' 119.
↑  הציטוט מופיע אצל: אודי מנור, הסכסוך הפלסטיני, 2024, עמ' 5-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307951005171  BnF: cb145464150 (data)  ICCU: USMV983113  ISNI: 0000 0000 6656 1944  LCCN: n89106635  VIAF: 2709467   WorldCat (עם VIAF): 2709467
אינדיקה (אריאנוס)

מפת האימפריה של אלכסנדר הגדול. המסע של נארכוס, המתואר ב"אינדיקה", מוצג באמצעות הקו המנוקד דרך האוקיינוס ההודי מדלתת האינדוס למפרץ הפרסי.
אינדיקה (ביוונית: Ινδική) הוא שמו של חיבור קצר על היסטוריה צבאית קצרה של אסיה הפנימית, ובמיוחד תת-היבשת ההודית, שנכתבה על ידי אריאנוס במאה ה-2 לספירה. נושא הספר מכסה את מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון שהתרחש בין 336 ל-323 לפנה"ס, כ-450 שנה לפני כתיבת החיבור.
הספר מגולל בעיקר את סיפור מסעו של קצינו של אלכסנדר, נארכוס, מהודו למפרץ הפרסי לאחר כיבוש אלכסנדר את עמק האינדוס. עם זאת, חלק גדול מחשיבותו של החיבור נובע מהערותיו הצדדיות העמוקות של אריאנוס המתארות את ההיסטוריה, הגאוגרפיה והתרבות של תת-היבשת ההודית העתיקה.
אריאנוס כתב את האינדיקה שלו בניב האיוני, בו כתב גם הרודוטוס, וחיבורו נחשב למקור הטוב ביותר על מסעות המלחמה של אלכסנדר הגדול.