stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנבולה

| --- | --- |
   
 מיקומו של דנבולה בקבוצת הכוכבים אריה
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  אריה
 שמות נוספים:  β באריה, גליזה 448, LHS 2462
 סוג:  כוכב הסדרה הראשית לבן
 בהירות נראית:  2.14
 סיווג ספקטרלי:  A3 V
 עלייה ישרה:  11ʰ 49ᵐ 03.6ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏19.4″ ‏34′ ‏14°‏+ מילי-שניות קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  1.91
 מרחק:  0.4 ± 36.2  שנות אור 0.12±11.1  פארסק
 רדיוס:  1.7 רדיוסי שמש
 מסה:  1.75 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 12 מהשמש
 טמפרטורה:  8,500 K
 מהירות סיבוב:  120< ק"מ/שנייה
 מהירות רדיאלית:  −0.2±0.5 קילומטר לשנייה
 תנועה עצמית:  510 מילי-שניות קשת בשנה
 היסט:  90.91±0.52 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  0.07 
 
דנבולה או β באריה (נקרא גם גליזה 448 או LHS 2462) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים אריה ומייצג את זנבו. שמו של הכוכב הוא שיבוש של שמו בערבית ذنب الاسد - דנב אל-אסד, כלומר זנב האריה. למרות שהוא פחות בהיר מהכוכב γ באריה הוא קיבל את ציון באייר β באריה.
תכונות

דנבולה הוא כוכב צעיר יחסית לשמש שגילו מוערך במאות מיליוני שנים בלבד. זהו כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A3 V, צבעו לבן - כחלחל ועוצמת ההארה שלו היא פי 12 משל השמש. תכונותיו דומות לשל אלטאיר, אך מרחקו יותר מכפול, כ-36 שנות אור לעומת מרחק של 16 שנות אור לאלטאיר, ולכן בהירותו נמוכה בהרבה, כרבע משל אלטאיר.
עוצמת ההארה של דנבולה משתנה במעט מאוד במחזוריות של מספר שעות במנגנון דומה לזה של δ במגן, אך ההשתנות קטנה מכדי להיות מורגשת וניתן להבחין בה רק באמצעות מכשירי מדידה רגישים. את הכוכב מקיפה דיסקת אבק קר (כ-120 קלווין) הפולטת קרינה בתחום התת-אדום, בדומה לכוכבים צעירים דומים כמו וגה או β בכן-ציור. בשל כך ובשל מרחקו הקטן יחסית, מהווה הכוכב מטרה לחקר תהליכי היווצרות כוכבי לכת.
הערות שוליים

↑  VizieR: LHS 2462, LHS Catalogue, 2nd Edition (Luyten 1979)
היינריך התשיעי, דוכס בוואריה

היינריך התשיעי, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich der Stolze;‏ 1075[דרוש מקור] – 13 בדצמבר 1126), היה דוכס בוואריה בין השנים 1120–1126.
ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1075 לולף הראשון, דוכס בוואריה וליודית מפלנדריה בתם של בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה ואלינור מנורמנדי. באמצעות נישואיו לוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, רכש היינריך חלק מאדמות בית בילונג, שהיוו את הבסיס מאוחר יותר של דוכסות בראונשווייג-לינבורג. לאחר מותו של חותנו ללא בנים, קיווה היינריך לרשת את דוכסות סקסוניה, אולם היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מסר אותה ללותאר זופלינבורג. אף על פי כן שמר היינריך על יחסים טובים עם השושלת הסאלית השלטת, ואף התלווה להיינריך החמישי במסעו לאיטליה, על מנת לתפוס את נחלותיה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה.
בשנת 1120 מת אחיו ולף השני, דוכס בוואריה ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1122 נטל היינריך חלק חשוב בקונקורדט וורמס, שבו הסתיים מאבק האינווסטיטורה בין הקיסר לאפיפיור.
בשנת 1125 מת היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והיינריך מילא תפקיד חשוב בבחירת המלך הבא. בתחילה תמך היינריך בחתנו פרידריך השני, דוכס שוואביה, אולם לאחר מכן העביר את תמיכתו ללותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שהלה הבטיח לו שיתן את בתו גרטרוד מזיפלינגנבורג לבנו של הינריך - היינריך הגאה. כתוצאה מכך נוצר סכסוך בין בית ולף לבית הוהנשטאופן, שנמשך עד המאה ה-13 ואשר ידוע כגואלפים וגיבלינים.
לאחר ניצחונו של לותאר בבחירות, הוא הטיל חרם קיסרי על פרידריך השני, דוכס שוואביה, אך לא היו לו הכוחות על מנת לכבוש את שטחי בית הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה. בשנת 1126 מסר היינריך את דוכסות בוואריה לבנו היינריך העשירי, דוכס בוואריה, וזמן קצר לאחר מכן מת בראבנסבורג שבשוואביה.
משפחתו

בשנת 1095 התחתן היינריך עם וולפהילדה מסקסוניה בתם של מגנוס, דוכס סקסוניה וסופיה מהונגריה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
יודית מבוואריה, דוכסית שוואביה (1100–1130), התחתנה עם פרידריך השני, דוכס שוואביה
קונרד מבוואריה (1105–1126)
היינריך העשירי, דוכס בוואריה (1108–1139)
ולף השישי (1115–1191)
סופיה מבוואריה, התחתנה עם ברטולד השלישי, דוכס צרינגן, ולאחריו התחתנה עם לאופולד, מרקיז שטיריה
וולפהילד מבוואריה (לא ידוע - 1160), התחתנה עם רודולף הראשון, רוזן ברגנץ
מתילדה מבוואריה (לא ידוע - 1183), התחתנה עם דיפולד הרביעי, מרקיז ווהבורג, ולאחריו התחתנה עם גבהרד השלישי, רוזן זולצבאך
אדלברט, ראש מנזר קורביי
הארי סטאק סאליבן

| --- | --- |

צילום מסביבות שנת 1935  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 בפברואר 1892 נוריץ', ארצות הברית 
 פטירה:  14 בינואר 1949 (בגיל 56) הרובע הראשון של פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת שיקגו 
 מוסדות:  אוניברסיטת מרילנד 
 
הארי סטאק סאליבן (אנגלית: Harry Stack Sullivan; ‏21 בפברואר 1892 - 14 בינואר 1949) היה פסיכיאטר אמריקאי. סאליבן נמנה עם הנאו-פרוידיאנים ונחשב לאחד ממעצביה של האסכולה החברתית בפסיכואנליזה - יסד את הגישה הבינאישית. פיתח גם את צדדיה הפסיכיאטריים של הפסיכואנליזה, וניסה ליישם אותה בהתמודדות עם סכיזופרניה.
ביוגרפיה

סאליבן נולד בנורוויץ' שבניו יורק, להורים קתולים מהגרים מאירלנד. אמו נהגה בגוננות-יתר כלפיו בשל חרדתה לשלומו. הוא גדל באווירה עוינת לקתולים והיה מבודד חברתית, ונראה שלדבר הייתה השפעה עליו בעבודתו בחייו הבוגרים.
כבר בגיל 16 החל סאליבן ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קורנל בניו יורק. התמורה החדה באורח החיים הובילה אותו להתקף פסיכוטי, והוא הפסיק את לימודיו ואף אושפז בבית חולים פסיכיאטרי. כעבור שנתיים חזר ללימודיו וסיים לימודי רפואה ב-1917 בקולג' בשיקגו. תחילה עבד כרופא בצבא ארצות הברית, ובהמשך עבר לפסיכיאטריה. הוא ניסה לטפל בחולים סכיזופרניים ששהו בבית החולים הפסיכיאטרי שבו עבד בוושינגטון, באמצעות פסיכואנליזה - דבר שלא היה מקובל בתקופתו, בשל ההנחה של פרויד ואחרים כי מחלות פסיכוטיות אינן ניתנות לטיפול פסיכואנליטי. למרות זאת, סאליבן הצליח לטפל בחולים אלו, באמצעות יצירת קשר ואמון איתם ויחסי העברה טיפוליים שתרמו לשיפור מצבם. הוא טען כי יחסיהם עם הוריהם וסביבתם היוו גורם משמעותי במחלתם, ולכן טיפול בגורם זה באמצעות יצירת קשר העברה בינאישי חיובי עם המטפל, מרכזי גם בריפויים.
בשנים 1923-1930 עסק במחקר קליני בבית החולים "שפרד פרת" בבולטימור, הושפע מהתאוריות של הפסיכיאטר אדולף מאייר על חשיבות גורמים פסיכולוגיים וסוציולוגיים בחקר מחלות הנפש. מ-1930 עסק סאליבן בטיפול, בלימוד ובפיתוח גישת הפסיכואנליזה הבינאישית, המדגישה את חשיבות התחום הבינאישי בהתפתחות אישיות האדם וביצירת הפרעות נפשיות אצל אנשים. ב-1933 היה בין מייסדי "William Alanson White Psychiatric Foundation" בוושינגטון, יחד עם אריך פרום, קלרה תומפסון ואחרים.
בין 1936 ל-1947 עמד בראש בית הספר לפסיכיאטריה בוושינגטון, שבו הוקנתה הכשרה פסיכיאטרית לבעלי מקצועות טיפוליים שונים מחוץ לתחום הרפואה. ב-1938 ייסד והיה עורך כתב העת המדעי "Psychiatry", שבו פורסמו מאמרים חדשניים שניסו לערער את הנחות הפסיכיאטריה והפסיכואנליזה הקלאסיות.
סאליבן מת ב-1949 כששהה בכנס אונסקו בפריז. ספריו החשובים, שכללו אסופה של רשימותיו והרצאותיו, פורסמו לאחר מותו: "The Interpersonal Theory of Psychiatry"‏ (1953), "The Psychiatric Interview"‏ (1954), "Conceptions of Modern Psychiatry"‏ (1947 / 1966), ו-"Schizophrenia as a Human Process"‏ (1962).
דרכו בפסיכולוגיה

סאליבן פיתח תאוריית אישיות משלו על בסיס ניסיונו האישי עם פסיכואנליזה. הוא שם דגש עיקרי על יחסים בין-אישיים, באומרו כי "לא ניתן לעולם לבודד אישיות מהמורכבות של יחסים בינאישיים שבהם אדם חי ובהם הווייתו", והגדיר את הפסיכואנליזה כחקר הזיקות בין אדם לאדם. לדעתו, האדם נולד עם נתונים ביולוגיים מסוימים, אך תכונות האישיות מתגבשות בהשפעתם של הקשרים הבינאישיים מרגע הלידה, ובעיקר בעזרת תהליך החיברות (סוציאליזציה) של הילד. סאליבן אינו מקבל את ההנחה הפסיכואנליטית שהתנהגות האדם נובעת מאינסטינקטים, ולדעתו אצל כל אדם קיים צורך באחרים. האישיות, לדעתו, ניתנת להבנה רק על רקע היחסים הבין-אישיים של האדם.
לדעתו, ועל רקע ניסיונו בטיפול בחולי סכיזופרניה, מקור ההפרעות הנפשיות של האדם הוא ניסיונו להתמודד עם יחסים קשים ומעוררי חרדה.
סאליבן הכניס משמעות חדשה למושג הפסיכואנליטי הנפוץ חרדה. לשיטתו, חרדה היא מדבקת. חרדה של מטפל תדבוק בתינוק, וככלל, חרדה תתפתח בעקבות חרדתו של הזולת שאיתו נמצאים בקשר אינטימי. הצורך להפחית חרדה מחייב הימנעות מאינטימיות, אולם אל מולו בא הרצון להימנע מבדידות, ושני דחפים אלו מצויים בעימות.
ההתמודדות עם החרדה דורשת גם הגדרת זהות. מתפתח "עצמי" או, כפי שכינה זאת סאליבן, מערכת עצמי, שמעוצבת על ידי הקשרים הבין-אישיים. היא מורכבת מהעצמי הטוב, החלקים מקני הביטחון שבעצמי, מהעצמי הרע, החלקים שקשורים בחרדה שנרכשה מהזולת, ומהלא-אני, חלקים שגורמים חרדה שאין לעמוד בפניה ומודחקים. הגדרה נוקשה מדי של העצמי עלולה להצביע על הגנות חזקות מדי מפני חרדה. באישיות הבריאה יש מקום גם לזרימה חופשית ולעצמי גמיש.
במקביל גם בתפיסת הזולת קיימים "אחר טוב" ו"אחר רע". פרסוניפיקציות שעורך האדם מלבישות דמויות קונקרטיות שהוא פוגש במציאות, בדמות תבניות נפשיות אלו של "אחר טוב", ו"אחר רע".
בתורתו על התפתחות הילד מבדיל סאליבן בין שלב הכרת העולם דרך תחושות - שלב פרוטוטקסי (prototaxic), שלב הכרת העולם דרך מילים, אך ללא יכולת המשגה וללא מציאת קשרים לוגיים - שלב פאראטקסי (parataxic), שלב הבגרות ביכולת ההמשגה - שלב סינטקסי - (syntaxic).
מהתאוריה של סאליבן נובעת שיטת טיפול אקטיבית יחסית לתקופתו, שבה המטפל מנסה ליצור קשר בין אישי מפחית חרדה עם מטופלו.
סאליבן ותאורטיקנים-פסיכואנליטיקאים אחרים שמים דגש מיוחד על תפקיד האגו. הם מאמינים שהאגו נוכח בלידה, שהוא מתפתח באופן עצמאי מהאיד וכן שהוא מבצע פונקציות אחרות מלבד מציאת דרכים מציאותיות להשבעת הדחפים של האיד, לרבות למידה כיצד להתמודד עם הסביבה ומציאת היגיון שהתנסות. "השבעת רצונו" של האגו כוללת מחקר, מניפולציה ופיצוי (קומפנסציה) בביצוע מטלות. גישה זו קושרת את רעיון האגו לתהליכים קוגניטיביים.
תאוריית ההתפתחות של סאליבן

תאוריית ההתבגרות של סאליבן היא תאוריית שלבים הדומה במקצת לזו של אריק אריקסון.
כמו פרויד, סאליבן האמין שהתנסויות מוקדמות בילדות משחקות תפקיד חשוב בהתפתחות אישיות. אולם, הוא גם האמין שהאישיות ממשיכה להתפתח לאחר הילדות.
הוא זיהה בהתפתחות האדם שבע תקופות, שבכל אחת מהן דגש על נושא בינאישי אחר:
ינקות - מהלידה עד תחילת רכישת שפה. הפה - אמצעי לתקשורת וקליטה פיזית ורגשית. האם מהווה דמות מרכזית.
ילדות - 18 חודשים עד גיל 5. עד תחילת המשחק בחברת ילדים אחרים. חשיבה פרטקסית.
נעורים - בי"ס יסודי, גילאי 6-8. החברים למשחק הם בני אותו המין. התמודדות עיקרית ביצירת קשרים עם ילדים אחרים ובהסתגלות לדמויות חדשות.
קדם התבגרות -גיל 9 עד 12, עד הופעת נטייה ועניין בבני המין השני. התנסות בעיקר בעלת אופי סינטקסי. חברויות אינטימיות.
התבגרות מוקדמת - גיל 13 עד 18, עד למיקוד הברור של העניין בבני המין השני. התעוררות המיניות, הרגש והתשוקה.
התבגרות מאוחרת - גיל 18 פלוס, עד פיתוח יחסים בינאישיים בוגרים. ביסוס של הזהות המקצועית. במצב השלילי אדם בוחר בבידוד ובהתרחקות.
בגרות - סיום גיבוש האישיות. השגת יכולת האהבה. השגת יכולת אהבה היא מצב שבו האדם האהוב חשוב ומשמעותי כמעט כמו האדם עצמו.
לפי סאליבן, למרות שאדם יכול לעבור שלב התפתחות בדרך מסוימת בגלל גורמים ביולוגים כלשהם, ההשפעה העיקרית היא סוג ההתנסויות שהאדם חווה באותו גיל. כלומר, ניתן לומר שיש הבדל משמעותי בין השקפתו של סאליבן לזו של פרויד בנוגע להתפתחות.
האימפריה הבולגרית הראשונה

| --- | --- |

חורבות העיר פליסקה
 
 ממשל
 משטר:  מלוכה
 שפה נפוצה:  שפת השבטים הפרוטו-בולגרים, עד אמצע המאה ה-9 ו סלאבית כנסייתית עתיקה, המכונה גם בולגרית עתיקה , עד לפירוק האימפריה.
 עיר בירה:  פליסקה, בין 680 ועד 893. פרסלב, בין 893 ועד 972. סקופיה, בין 972 ועד 992. אוחריד, בין 992 ועד 1018. פליסקה: 43°22′N 27°07′E﻿ / ﻿43.367°N 27.117°E﻿ / 43.367; 27.117
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  כיבושה הסופי של חבלי מואסיה, בסרביה ודוברוג'ה בשנת 680, על ידי אספרוך (שליט בולגריה)
 תאריך:  681- הכרה כיישות עצמאית, על ידי האימפריה הביזנטית
 פירוק:  נפילתו בקרב של הקיסר איוון ולדיסלב, בעת המצור על דורס בפברואר 1018, וכניעתו של בנו ויורשו פרסיאן השני (שליט בולגריה) באוגוסט 1018, לקיסר הביזנטי בסיליוס השני
 תאריך:  1018
 ישות קודמת:  האימפריה הביזנטית האימפריה הביזנטית 
 ישות יורשת:  האימפריה הביזנטית האימפריה הביזנטית  
 שטח בעבר:  815,000 קמ"ר (נכון ל־מאה ה-10)
 אוכלוסייה בעבר:  4,000,000 (נכון ל־מאה ה-10)
 כלכלה
 מטבע:  מטבעות זהב, כסף ונחושת שהוטבעו בתקופתו של כל שליט
 
האימפריה הבולגרית הראשונה (בבולגרית, Първото българско царство ובגרסאות נוספות: בולגריה של הדנובה, או בולגריה הבלקנית וכן הממלכה הבולגרית הראשונה) הייתה ישות שלטונית עצמאית במרבית שנות קיומה, אך לפרקים וסלית של האימפריה הביזנטית. האימפריה נוסדה על ידי השבטים הפרוטו-בולגרים ומנהיגם אספרוך בשנת 681 לספירה והתקיימה עד שנת 1018, עת נפלה שוב לשליטה ביזנטית מלאה. בשיאה השתרעה האימפריה מהים האדריאטי, דרך נהר הדנייפר, עד הים השחור, בואכה ממלכת הונגריה והיוותה יריב עיקש לביזנטים.
יסוד וביסוס האימפריה

החל מהמאה ה-5, החלה הגירה נרחבת של שבטים סלאבים מערבות רוסיה האסיאתית של ימינו, לחבל הבלקן. בנוסף, נדדו לאזור, ממרכז אסיה שבטי הבולגארים, אשר פלשו לשטחי האימפריה הביזנטית, שעמדה בהצלחה בפלישות אלו, עד לתקופת השליט קובראט, אשר הצליח לכבוש טריטוריה לו ולבניו ולייסד את בולגריה של הוולגה. מוצאו של השבט המרכזי שייסד את האימפריה, המכונה דולו, הוא בחבל גאנסו שבסין.
אספרוך, בנו של קובראט, כרת ברית עם השבטים הסלאביים, כבש שטחים באזור בסרביה ומואסיה והתיישב דרך קבע באזור דוברוג'ה, בשנת 680. שנה מאוחר יותר הכירה בו המעצמה האזורית, האימפריה הביזנטית כשליט של ישות עצמאית ותאריך זה, נחשב לתאריך ייסודה של האימפריה הבולגרית הראשונה. עד שנת 700, תוך עימותים מול ממלכת הכוזרים והכנעתם הסופית של האווארים, הצליחה הישות החדשה לייצב את גבולותיה תוך חדירה מזרחה עד נהר הדניסטר.
בשנים 717–718, הצליח צבא האימפריה בהנהגת החאן טרבל, להטות את המערכה בעת המצור השני של האימפריה המוסלמית על קונסטנטינופול והמוסלמים נסוגו. מאמצע המאה ה-8 ועד לסופה, ידעה האימפריה סכסוכים בין שבטיים ואי יציבות פוליטית, תוך רציחתם של החאנים השונים מחד ונגיסה בלתי פוסקת של שטחים על ידי האימפריה הביזנטית, מאידך. עם עלייתו של החאן קרום, בשנת 803, מצב זה השתנה, ואף על פי שצבאו היה בנחיתות מספרית משמעותית, הוא הצליח להביס פעם אחר פעם את צבא הביזנטים, תוך כיבוש העיר אודרין והטלת מצור, (אם כי, סמלי), על קונסטנטינופול. האימפריה הבולגרית הרחיבה את שטחיה לתוך תראקיה, חבלי מקדוניה ואף מעבר לנהר הדנובה. העוצמה שצברה הישות הבולגרית, הולידה חוזה שלום עם האימפריה הביזנטית, ששרד 30 שנים ואת מרבית תקופת שלטונם של אומורטאג, מלאמיר ופרסיאן הראשון, אשר שלט עד אמצע המאה ה-9.
תקופת שלטונו של בוריס הראשון, 852-889, הייתה אבן דרך בעיצוב פניה של הישות הבולגרית. בשנת 866 הוטבל החאן בוריס לנצרות האורתודוקסית ושינה את תוארו לקנייז, שסמכותו מקבילה לעוצר. בתקופה זו, ייסדו האחים קירילוס ומתודיוס את הכתב הקירילי. במהלך שלטונו של בוריס ירדה חשיבותה של פליסקה ובשנת 893, בראשית כהונתו של סימאון הראשון, בנו של בוריס, הועברה בירת האימפריה הבולגרית מפליסקה לפרסלב. העיר פרסלב הגיעה לשיא פריחתה באמצעה המאה ה-10, תחת שלטונו של פטר הראשון.
האימפריה בשיאה

בסוף המאה ה-9, השתרעה האימפריה הבולגרית, מתסליה דרך חבל אפירוס בדרום, אזור בוסניה של ימינו במערב, רומניה והחלק המזרחי של הונגריה המודרנית בצפון. לפרקים הרחיבה האימפריה את שליטתה מערבה עד חבל מוראביה. באזור הצפון מערבי, גבלה הישות הבולגרית עם הנסיכות הסרבית שהוקמה בעידוד הביזנטים והן הפכו ליריבות, עד שהסרבים נכנעו והפכו וסאלים של הבולגרים, תחת סימאון הראשון. תקופת שלטונו הארוכה של סימאון (927-893), נחשבת לתור הזהב של האימפריה הבולגרית, תקופה בה דחקה את רגלי הביזנטים מהבלקן ואיימה על ההגמוניה האזורית שלהם, הן הפוליטית והן הכלכלית. הבולגרים ריכזו את מרבית הסחר הפנימי והאזורי שלהם בעיר סלוניקי, במקום בקונסטנטינופול. בתחילת המאה ה-10, לאחר סדרת קרבות מוצלחים מול הביזנטים נחתם חוזה שלום אשר במסגרתו הוחזרה סלוניקי לידיהם ובתמורה הועברו לחזקת האימפריה הבולגרית שטחים נרחבים בחבל מקדוניה ובאלבניה של ימינו. השלום הלא יציב, החזיק מעמד עד שנת 917 כאשר שתי המעצמות נפגשו ב-20 באוגוסט לעימות כולל במלוא כוחן הצבאי, בקרב אכילוי, ליד העיירה פומוריי שבמחוז בורגס בבולגריה המודרנית. הצבא הביזנטי הוכה קשות, הבולגרים פשטו על תראקיה וכבשו את נסבר של ימינו ואודרין. הצבא הביזנטי נסוג באי סדר לכוון קונסטנטינופול, כאשר הבולגרים דולקים אחריהם, במטרה להטיל מצור על העיר ולהכריע אותה. כוחות נסיכות סרביה, פתחו חזית שנייה ותקפו את הבולגרים מצפון מערב. אף על פי שהסרבים ניגפו בקרב ונסיכם נפל בשבי הבולגרים, הרי שהצאר סימאון נאלץ להקצות כוחות למערכה זו, עניין שהקל על הביזנטים ואפשר להם להיערך מחדש. עם מותו של הצאר סמיאון הראשון, שלטה האימפריה הבולגרית בכל חצי האי הבלקני, להוציא את הבירה הביזנטית והפלופונסוס.
דעיכת האימפריה

לאחר מותו של סימאון הראשון, החלה נסיגה בכוחה של האימפריה הבולגרית, אשר הפכה בהדרגה לישות וסלית של הביזנטים, ש"משכו בחוטים" הפוליטיים באימפריה ובכלל זה, כמעצמה אזורית הכירו בשליט החדש של האימפריה, פטר הראשון. בנוסף, החלו עימותים מול הסרבים, כאשר השלטון הבולגרי נאלץ להכיר בעצמאות נסיכות רשקה ושרד אך בקושי, התקפות חוזרות ונשנות מצד ממלכת הונגריה מחד והפצ'נגים, מאידך.
בין השנים 969–972 פלשה נסיכות רוס של קייב לשטחי האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית. הפולשים החריבו את עיר הבירה הראשונה של הבולגרים פליסקה והיא נותרה מאז בחורבנה. בהמשך, שיתפו הבולגרים פעולה עם הקייבים בהנהגת סוויאטוסלב, נסיך קייב, כנגד האימפריה הביזנטית. הביזנטים השיבו מלחמה, בשנת  971 יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית פלש לשטחי האימפריה הבולגרית ובאפריל נכבשה עיר הבירה פרסלב, הצאר הבולגרי בוריס השני נלקח בשבי והבולגרים נאלצו להעתיק את בירתם לעיר סקופיה.
תקופתו של סמואיל הראשון, משושלת קומיטופולי הייתה למעשה האחרונה, בה ניסתה הישות הבולגרית להפגין עוצמה ויציבות ואף זכתה במספר ניצחונות צבאיים כנגד הצבא הביזנטי וצבא נסיכות רשקה. אך העוצמה הביזנטית תחת בסיליוס השני, אחד הקיסרים הגדולים בתולדות האימפריה הביזנטית, הכריעה את האימפריה הבולגרית הדועכת. ב-29 ביולי 1014 נערך קרב בלאסיצה בו נטבח הצבא הבולגרי ונפוץ לכל עבר. אלפי חיילים בולגרים נפלו בשבי והקיסר הביזנטי, חילק אותם לקבוצות של 100 לוחמים, עקר את עיני 99 לוחמים מכל מאה והשאיר לוחם בודד שיוביל את העיוורים חזרה לבתיהם, מובסים, מושפלים ונכים. פעולה זו זיכתה את בסיליוס השני בתואר בולגרוקטונוס, דהיינו, ממגר הבולגרים. בפולקלור הבולגרי מצוין כי הצאר סמואיל, מת משברון לב כשראה את חייליו העיוורים חוזרים מושפלים לביתם. בנו גבריל ראדומיר, ירש את מקומו, אך האימפריה הייתה שסועה ונתונה במאבק בין מצדדי הפיכת הבולגרים לווסלים של הביזנטים, לבין המיליטנטים שביקשו להמשיך במאבק חסר פשרות כנגדם. ראדומיר נרצח באוגוסט 1015, פחות משנה לאחר עלייתו לשלטון, בידי שליחיו של בן דודו איוואן ולדיסלב, שאף ירש את מקומו. הביזנטים המשיכו בהשתלטות על כל מעוזי האימפריה ובכלל זה הבירה אוחריד. בפברואר 1018, ניהל איוון ולדיסלב קרב מאסף כנגד הצבא הביזנטי, ליד העיר דורס, אך צבאו ניגף והוא נהרג בקרב. בנו ויורשו פרסיאן השני, ניסה במשך מספר חודשים לנהל מלחמת גרילה כנגד הביזנטים ממעוזים בהרי הבלקן, אך בקיץ של שנת 1018 נאלץ להיכנע. הקיץ הקץ על האימפריה הבולגרית הראשונה.
הקהילה היהודית

בשטחי האימפריה הבולגרית הראשונה, חיו זה מאות שנים קהילות ממוסדות של יהודים, שכונו רומניוטים. היהודים היו אוריינים, רובם סוחרים או בעלי מלאכה והיוו בסיס עזר ראשוני לאימפריה המתגבשת. בהמשך, הגיעו לשטחי האימפריה הבולגרית, יהודים נרדפים או מגורשים משטחי האימפריה הביזנטית. היהודים שימשו לא אחת, כמתווכים בין האימפריה הבולגרית לממלכה הכוזרית, אשר היו נתונות בעימותים בלתי פוסקים ביניהן, במיוחד מסוף המאה ה-8, עת קיבלו על עצמם שליטי הממלכה את הדת היהודית.
גם לאחר שבתקופת בוריס הראשון, קיבלה על עצמה האימפריה את הדת הנוצרית, פנו נציגיו של בוריס לאפיפיור ניקולאוס הראשון בשאלות הלכתיות, המעידות על ההשפעה היהודית, כגון האם מותר לעבוד בשבת, להמשיך ולהתפלל להורדת הגשם או לחלופין להמשיך ולהביא את פרי הביכורים. עם זאת, השפעה יהודית מהותית זו, מיוחסת ברובה לכוזרים ורק במיעוטה לקהילה שחייה בשטח האימפריה הבולגרית.
ההיסטוריון והבלשן שלמה אברהם רוזאניס, טוען שליהודים הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית גלגוליטי שהתפתח בהמשך לכתב הקירילי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מאלף בית העברי כגון, האותיות ש (Ш בכתב קירילי), צ (Ц בכתב קירילי) ו ב (Б במהופך בכתב קירילי).
הערות שוליים

↑  Wien, Lysaght (1983). Old Church Slavonic (Old Bulgarian)-Middle Greek-Modern English dictionary. Verlag Bruder Hollinek.
↑  Christopher I. Beckwith, Empires of the Silk Road: a history of Central Eurasia from the Bronze Age, Princeton University Press, 2009
↑  עיין בולגרים (עם טורקי)
↑  Golden, Peter, An introduction to the history of the Turkic peoples: Ethnogenesis and state-formation in medieval and early modern Eurasia and the Middle East, Harrassowitz, 1992
↑  John Haldon, The Byzantine Wars, Tempus, 2001.
↑  Fine, Jr., John V.A., The Early Medieval Balkans, Ann Arbor: University of Michigan Press, 1991.
↑  Obolensky, D, The Byzantine Commonwealth, London, 1971.
↑  Kendrick, Thomas D, A History of the Vikings, Courier Dover Publications, 2004.
↑  Steven Runciman, A history of the First Bulgarian Empire , באתר promacedonia.com (באנגלית).
↑  Runciman, Steven, A history of the First Bulgarian Empire , G. Bell & Sons, London 1930, pages, 248-251.
↑  קרן צבי, "תולדות יהודי בולגריה – היבטים חדשים במחקר המבוססים על מקורות עות'מאניים, יהודים ואחרים", באתר "כולנו בולגרים"-אתר הבית של יהודי בולגריה
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים: 1967, עמ' 30.
| היסטוריה של בולגריה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | ממלכת אודריסה • השלטון הרומי • בולגריה הישנה • הממלכה הבולגרית הראשונה • הממלכה הבולגרית השנייה • בולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית • המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) • נסיכות בולגריה • ממלכת בולגריה | בולגריה |
| ממלכת בולגריה | מלחמת בולגריה–סרביה (1885) • מלחמת הבלקן הראשונה • מלחמת הבלקן השנייה • בולגריה במלחמת העולם הראשונה • בולגריה במלחמת העולם השנייה | בולגריה |
| שונות | הרפובליקה העממית של בולגריה • יהדות בולגריה | בולגריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292403005171  LCCN: sh85017862 
פסל הצאר סמואיל הראשון בסקופיה
דלפין קסקרינו

דלפין קסקרינו (באנגלית: Delphine Cascarino; נולדה ב-5 בפברואר 1997) היא כדורגלנית צרפתייה המשחקת כקשרית במועדון סן דייגו וייב ובנבחרת צרפת .
קריירת מועדונים

קסקרינו החלה לשחק כדורגל בקבוצות הנוער המקומיות שלה, AS St. Priest ו-ASAS Manissieux St Priest, לפני שהצטרפה לאולימפיק ליון ב-2009.  היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרות עבור ליון בדיוויזיה 1 הנשית בעונת 15–2014 .  היא זכתה בחוזה המקצועי הראשון שלה בשנת 2015. בינואר 2017, העונה שלה הסתיימה מוקדם עקב פציעה בברך.  עד 2022, היא זכתה בשש אליפויות בליגת האלופות לנשים של אופ"א ובשש אליפויות בליגה הצרפתית עם ליון.
ב-23 במאי 2023 קרעה את הרצועה הצולבת בברך.
ב- 24 ביולי 2024 חתמה קסקרינו בסן דייגו ווייב מהליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית.
קריירה בינלאומית

ב-2012, קסקרינו נבחרה לשחק בנבחרת צרפת לנשים בכדורגל עד גיל 17, שם היא הייתה חלק מקמפיין הזכייה שלהם בגביע העולם לנשים ב-2012 .  הקפטן שלה, סנדי טולטי, אמרה על קסקרינו: "זה תגלית נהדרת, בידיעה שהיא לא הייתה חלק מאליפות אירופה האחרונה. היא כבר שחקנית מצוינת, למרות גילה הצעיר."  בשנת 2016, קסקרינו ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרים בצרפת נגד נבחרת אנגליה בכדורגל .  קסקרינו מכונה לפעמים אמבפה של כדורגל הנשים בשל מהירותה הרבה שהגיעה ל-31.3 קמ״ש.
קסקרינו לא השתתפה בגביע העולם בכדורגל נשים 2023 בשל הפציעה בברך.
תארים

ליון
ליגת האלופות לנשים של אופ"א: 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20, 2021–22
ליגת העל הצרפתית: 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20, 2021–22, 2022-23, 2023-24
הגביע הצרפתי: 2018–19, 2019–20, 2022-23
אלוף האלופים הצרפתי: 2019, 2022
חיים אישיים

קסקרינו היא אחותה התאומה של אסטל קסקרינו, גם היא שחקנית כדורגל, ששיחקה לצד אחותה בליון לפני שעברה לפריז ב-2016.  הם אינם קשורים לטוני קסקרינו, למרות שהם נשאלים לעיתים קרובות אם הם: "אני נשאלת לעיתים קרובות אם אני ממשפחתו, זה לא המקרה. . . אני יודעת שהוא שיחק במיוחד עבור ננסי ושהוא אירי. אני, אני לא אירית בכלל! (צוחקת)"  אביה איטלקי ואמה מגיעה מגוואדלופ .