stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוסים במלחמת העולם הראשונה
ייצוגים באמנות ובתרבות הפופולרית

הצייר אלפרד מנינגס, שהוזמן על ידי חיל היערנים הקנדי לתעד את בסיסיהם בצרפת, צייר את מלאכתם בחזית, ובציוריו נראים גם סוסים. מנינגס נשלח לצרפת בתחילת 1918 כצייר מלחמה רשמי עם חטיבת הפרשים הקנדית. רבים מציוריו מציגים את הסוסים במלחמה. אמנים נוספים אף הם יצרו עבודות שהציגו את הסוסים במלחמת העולם הראשונה, בהם אומברטו בוצ'וני וטרנס קוניאו. בשנת 1916 הוטל על האמן פורטונינו מטניה לצייר ציור למען גיוס כספים לטובת טיפול בסוסים באירופה שנפגעו במלחמה.
כתיבת שירים הייתה עבור חלק מהחיילים אמצעי להעביר את הזמן. במספר שירים ניכרה הופעתם של סוסים. בשנת 1982 כתב מייקל מורפורגו את הספר סוס מלחמה (War Horse), אודות סוס מחיל הפרשים במלחמה. הספר עובד למחזה הנושא את אותו שם, והועלה על ידי התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון. ב-2011 ביים סטיבן ספילברג סרט המבוסס על הספר. בינואר 2010 שידר ערוץ ההיסטוריה סרט תיעודי בשם "סוס המלחמה האמיתי" (The Real War Horse), גם כן אודות הסוסים במלחמת העולם הראשונה.
העבודה הקשה שביצעו הסוסים והפרדים בחזית ומולה, הטיפול המועט לו זכו בעת שנפגעו בלחימה, היוו השראה לסופר הבריטי יו לופטינג בעת שיצר את דמותו הבדיונית של רופא החיות דוקטור דוליטל.
ראו גם

סוסים במלחמה
בעלי חיים בשירות כוחות הביטחון
לקריאה נוספת

Braddon, Russell (1977). All the Queen's Men: The Household Cavalry and the Brigade of Guards. New York, NY: Hippocrene Books, Inc.
Carver, Michael (1998). Britain's Army in the 20th Century. London: Macmillan.
Dent, Anthony (1978). Cleveland Bay Horses. Canaan, NY: J.A. Allen.
Ellis, John (2004). Cavalry: The History of Mounted Warfare. Pen & Sword Books Ltd (Pen & Sword   Military Classics).
Gilbert, Martin (1994). The First World War: A Complete History (First American ed.). New York: Henry Holt & Co.
Herwig, Holger H. (2009). The Marne, 1914: The Opening of World War I and the Battle That Changed the World. Random House.
Holmes, Richard, ed (2001). The Oxford Companion to Military History. Oxford: Oxford University Press.
Holmes, Richard (2005). Tommy: the British soldier on the Western Front 1914-1918. London: Harper Perennial.
Jarymowycz, Roman Johann (2008). Cavalry from hoof to track. Greenwood Publishing Group.
Keegan, John (1994). A History of Warfare. New York: Vintage Books.
Keegan, John (1998). The First World War. New York: Alfred A. Knopf.
Meyer, G.J. (2006). A World Undone: The Story of the Great War 1914 to 1918. New York, NY: Bamtam Dell.
Mitchell, Elyne (1982). Light Horse: The Story of Australia's Mounted Troops. Melbourne: MacMillan.
Pinney, Charlie (2000). "The Ardennes". The Working Horse Manual. Farming Press.
Schafer, Elizabeth D. (1996). "Animals, Use of". in Tucker, Spencer. The European Powers in the First World War: An Encyclopedia. Taylor & Francis.
Urwin, Gregory J. W. (1983). The United States Cavalry: An Illustrated History. Poole, Dorset, United Kingdom: Blandford Press.
Willmott, H.P. (2003). World War I. New York: Dorling Kindersley.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Schafer, "Animals, Use of" in The European Powers in the First World War, p. 52-53
↑  Ellis, Cavalry: The History of Mounted Warfare, pp. 174-176
↑  Willmott, World War I, p. 46
↑  Holmes, The Oxford Companion to Military History, p. 188
↑  Cavalry and Tanks at Arras, 1918, מוזיאון המלחמה הקנדי.
↑  Carver, Britain's Army in the 20th Century, p. 123
↑  Carver, Britain's Army in the 20th Century, p. 154-157
1 2  Meyer, A World Undone: The Story of the Great War 1914 to 1918, p. 264
↑  Keegan, The First World War, p. 77
↑  Meyer, A World Undone: The Story of the Great War 1914 to 1918, p. 531
↑  Bert Stokes remembers Passchendaele, אתר ההיסטוריה של ניו זילנד.
↑  Dent, Cleveland Bay Horses, pp. 61-64
↑  Pinney, "The Ardennes". The Working Horse Manual, pp. 24-25
1 2 3  "1900: The Horse in Transition", המוזיאון הבינלאומי של הסוס.
1 2 3 4 5 6  Singleton, John (May 1993). "Britain's military use of horses 1914-1918". Past & Present: 178–204.
↑  Gilbert, The First World War: A Complete History, pp. 477-479
↑  The horses that won us the war: How a harrowing reality inspired Michael Morpugo's classic novel, אתר הדיילי מייל, 8 בינואר 2010.
↑  Gilbert, The First World War: A Complete History, p. 235
↑  Keegan, A History of Warfare, p. 308
↑  Holmes, Tommy: the British soldier on the Western Front 1914-1918, p. 163
↑  Gas mask for horses, Germany, 1914-1918, אתר מוזיאון המדע הבריטי
↑  GAS-MASKS FOR HORSES; Improved Device Being Made for the American Army., אתר הניו יורק טיימס
↑    Michael Morpurgo, ‏War Horse: When Horses were heroes, The Telegraph, 13 October 2007
↑  Image: Desert Mounted Corps Memorial, Anzac Parade, Canberra, popularly known as the Light Horse Memorial, ספריות טריטוריית הבירה.
↑  Draft Horses, Lumber Mill in the Forest of Dreux אתר גלריות לסטר.
↑  The Author, אתר המוקדש ליצירתו של יו לופטינג
חיילים חוצים נהר על גבי סוסיהם בדרכם לוורדן
סוסים וחיילים בריטיים מוטלים בשדה הקרב בלה קאטו
עלילות משה בעיר הגדולה

משה פרסטר על רקע "העיר הגדולה" ב-2015
עלילות משה בעיר הגדולה היה שמו של מופע נונסנס שהעלו בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 משה פרסטר וטל פרידמן.
קו העלילה המרכזי של המופע סיפר על עלילותיו של משה, יליד נהריה, בעיר הגדולה, היא תל אביב. תמימותו לכאורה של משה ושפתו התנ"כית מהווים נקודת מוצא למפגשים עם דמויות שונות בגילומו של פרידמן. אחדות מדמויות אלו שימשו בסיס לדמויות עתידיות שזכו לפרסום רב, כגון "לובה" הקופאית בגילומו של פרידמן בתוכנית ארץ נהדרת.
פרידמן ופרסטר, אשר נפגשו בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, החלו לערוך חזרות על המופע בלובי של מוזיאון תל אביב, בזמן בו פרידמן עבד כשומר במקום. בעת שהופיעו בפאבים, מועדונים וב"פוקוס" - מועדון אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב - נתגלו על ידי דודו וטמירה ירדני, והמופע הפך למופע בידור מקצועי. ביוזמתה של ירדני הופיע הצמד עם קטעים מההצגה ובליווי קהל אוהדים בתוכנית הבידור הלילה עם גבי גזית. הופעתם בתוכנית היוותה פריצת דרך למופע ולצמד.
המופע, שהיה אחד ממופעי הנונסנס הראשונים בישראל עת החלו בהצגתו בשנת 1988, זכה להצלחה רבה. הוא הוצג מעל 700 פעם, והיווה מקפצה לפרידמן ופרסטר אל זירת הבידור הישראלית. הצמד ביצע במקביל מופע בשם "משחק המטקות האחרון", שהועלה על במת צוותא 2, אך לא זכה לפופולריות רבה כמו "עלילות משה".
בשנת 2009 יצא המופע בלווית חומרים נוספים במארז DVD.
הערות שוליים

↑  כך, למשל, היוו הדמויות של אימו של משה וצפדינה מקור השראה לדמותה של לובה.
↑  מרדכי חיימוביץ, צחוק בצד, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2005
↑  נעמה סלומון, "שתי גדות לירדני", עיתון תל אביב, 15 באוקטובר 2004
ספריית שטראשון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ספרייה ציבורית, ספרייה יהודית 
 מיקום:  וילנה 
 מדינה:  ליטא 
 מייסדים:  מתתיהו שטראשון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1902
 תאריך פתיחה רשמי:  1902 
 
ספריית שטראשון
"בספריית סטראשון": גלויה מתוך סדרת "ווילנער ייִדישע געטאָ" (הגטו היהודי בווילנה), עם איורים מאת בר זלקינד ופסקאות רקע קצרות מאת חייקל לונסקי (בגב הגלויה; לא מופיע בתמונה), 1922/1923
ספריית שְׂטרָאשוּן הייתה ספרייה בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודית של צפון-מערב רוסיה, שהייתה ידועה בכל רחבי העולם היהודי. נוסדה מאוסף הספרים של מתתיהו שטראשון, חוקר ומשכיל עברי שהיה ביבליופיל, שהקדיש לספרייתו את מיטב כספו וכוחותיו. הוא הצליח לרכוש עבור ספרייתו עותקים נדירים של ספרים תורניים מימי ראשית הדפוס, ואף כמה אינקונבולות, ובהם "מבחר הפנינים" של שלמה אבן-גבירול, אחד הספרים העבריים הראשונים שנדפסו עם המצאת הדפוס.
היסטוריה

מתתיהו שטראשון (בנו של שמואל שטראשון בעל הגהות הרש"ש על הש"ס), שנפטר בשנת 1885, הוריש את ספרייתו, ובה 5,739 כרכים (מספר עצום לגבי אמצע המאה התשע עשרה), לקהילת וילנה. בשנת 1889 יצא בברלין לאור הספר "ליקוטי שושנים", שהוא קטלוג המפרט את כל הספרים שבאוסף. בשנת 1892 נפתחה הספרייה לציבור, בבית שבו התגורר מתתיהו שטראשון, על ידי המשכיל הלל נח מגיד שטיינשניידר.
בשנת 1901 עברה למבנה חדש בחצר בית הכנסת הגדול של וילנה. בשנת 1902 היא נפתחה לקהל, והייתה מהספריות הציבוריות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם.
מנהל הספרייה היה שמואל שטראשון, ולאחריו יצחק שטראשון. הספרן הראשי היה חייקל לונסקי, שנשא במשרה זו עד לחיסול הספרייה בידי הנאצים.
אחד מאוצרותיה של "ספריית שטראשון" היה "ספר המבקרים" הייחודי שלה, שבו רשמו את רשמיהם גדולי הספרות היהודית והעברית, ובהם ח"נ ביאליק, שלום עליכם, דוד ברגלסון, תיאודור הרצל, ברל כצנלסון, מארק שאגאל, ורבים אחרים.
ספריית שטראשון וספרניה עמדו בקשר רצוף עם בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, שהוקם בירושלים.
בשנות השלושים היו בספרייה כ-35,000 כרכים. לאחר כיבוש וילנה בידי הנאצים, פעלה הספרייה בגטו וילנה. היא זכתה לפריחה עם מנויים רבים, למרות שרבים נשלחו באקציות למחנות ההשמדה. בנובמבר 1942 ערכה הספרייה אירוע חגיגי לכבוד השאלת הספר המאה אלף. קבוצת יהודים מהגטו, שכונתה "בריגדת הנייר", החלה במבצע להצלת הספרים והמסמכים היהודיים החשובים מהספרייה ומהארכיון בווילנה, בהסתירה אותם בסביבת הגטו. לקראת חיסול הגטו, חמסו הנאצים את האינקונבולות ושלחו את הספרנים, כמו את יתר תושבי הגטו, למוות בפונאר. אוצרות הספרייה הועברו בארגזים למחסן בפרנקפורט.
עם כיבוש גרמניה בשנת 1945, מצא הצבא האמריקאי את מחסן הספרים בפרנקפורט, ובו שלושה מיליון ספרים שנגזלו מיהודים, ובהם 25,000 ספרים שמקורם בספריית שטראשון. חלקם הועברו לייווא (YIVO) בניו יורק, וחלקם לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. את הספרים התורניים הכפולים שהגיעו לייווא, חלקם כאמור מספריית שטראשון, מסר המכון לספרייה התורנית המרכזית שבהיכל שלמה, בהנהלת צבי הרכבי, מצאצאי שטראשון. חודשים לאחר מכן עלתה בישראל דרישה להעברת יתר שרידי הספרייה להיכל שלמה.
בשנת 1961 ניהל צבי הרכבי מאבק משפטי לקבלת פיצויים בסך מיליון ל"י מגרמניה, בעבור הספרים של ספריית שטראשון שהושמדו על ידי הנאצים.
במהלך השנים נעלמו מהיכל שלמה ספרים יקרי-ערך, ואחרים נמכרו על ידי הנהלת הספרייה לגורמים שונים.
ראו גם

ספריית פרנקל
לקריאה נוספת

פרידה שור, ספריית שטראשון והספרן חייקל לונסקי כמשקפים את חיי ההשכלה והתרבות היהודית בווילנה, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, 2005.
פרידה שור, מ"לקוטי שושנים" ועד "בריגדת הנייר": סיפורו של בית עקד הספרים ע"ש שטראשון בווילנה, דיונון והמרכז האוניברסיטאי אריאל, 2012  (הספר בקטלוג ULI) גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
Dan Rabinowitz, The lost library : the legacy of Vilna's Strashun library in the aftermath of the Holocaust, Waltham, Massachusetts : Brandeis University Press 2019
הערות שוליים

↑  לקוטי שושנים: והוא רשימת הספרים אשר אסף ... מוהר"ר מתתיהו שטראשון בווילנא, ברלין: י. איטצקאווסקי, 1889.
↑  גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים ב', ספרית פועלים, 1967, עמ' 315.
↑   דבש שחור, שירת חייו של אברהם סוצקבר, סרטון  באתר יוטיוב (מדקה 37.00)
↑  בעניין שרידי ספריית שטראשון, חרות, 9 באוקטובר 1960
↑  דורשים העברת ספרית שטראשון, הַבֹּקֶר, 8 בינואר 1961.
↑  ארכיון המדינה, לשכת הרבנים הראשיים עוזיאל וניסים - היכל שלמה (עמ' 57), באתר www.archives.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303541005171  LCCN: n2018030140  NKC: ko20191055423  VIAF: 127218418   WorldCat (עם VIAF): 127218418
ענן קוונטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  אנטוני גורמלי 
 תאריך יצירה:  1999 
 טכניקה וחומרים:  פלדה 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  16 מ' 
 גובה:  30 מ' 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  הרובע המלכותי של גריניץ', North Greenwich Pier
 קואורדינטות:  51°30′06″N 0°00′33″E﻿ / ﻿51.5018°N 0.0091°E﻿ / 51.5018; 0.0091
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסענן קוונטי(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסענן קוונטי(למפת הרובע המלכותי של גריניץ' רגילה) ענן קוונטי(למפת הרובע המלכותי של גריניץ' מוגדלת) ענן קוונטי
 
ענן קוונטי או ענן קוונטום (באנגלית: Quantum Cloud) הוא פסל מעשה ידי הפסל הבריטי אנטוני גורמלי. הפסל הוצב בסמוך למבנה כיפת המילניום (לימים O2 ארנה) בגריניץ' שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
תיאור היצירה

גובהו של הפסל 30 מטרים, והוא הגבוה בפסלים שיציר גורמלי. רוחבה של היצירה 16 מטרים ועובייה 10 מטרים.
המבנה עשוי מאוסף של יחידות טטרהרליות העשויות מיחידות פלדה שאורכן 1.5 מטרים כל אחת, המסודרים באקראיות ליצור צורה אליפסואידית. היצירות הוצבו בצורה שתיצור מראה צפוף יותר במרכז היצירה, המדמה את דמותו גופו של הפסל, שגובהה 20 מטרים.
בעת בניית הפסל, היה זה הפסל הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת.
סקוטסדייל

סקוטסדייל (באנגלית: Scottsdale) היא עיר במטרופולין של פיניקס במחוז מריקופה באריזונה, ארצות הברית.
לפי מפקד התושבים של שנת 2020, יש בעיר 241,361 תושבים. כיום סקוטסדייל היא העיר השישית בגודלה באריזונה.
העיר מבוססת כלכלית ורוב בתיה הם וילות. העיר נחשבת לאטרקציה תיירותית פופולרית. העיר גדלה ב-15 שנים בכ-100 אלף תושבים וזאת בזכות פיתוח מאסיבי אזור המטרופולין של פיניקס. מחירי הנדל"ן בעיר הם בין הגבוהים בארצות הברית.[דרוש מקור]
היסטוריה

כבר בשנת 300 לפני הספירה האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים.
לפני השתלטות האירופאים באזור שכן במקום כפר אינדיאני בשם 'חציר רקוב'. האינדיאנים נשארו לחיות בסגנון שאפיין אותם לפני מאות שנים עד שנות ה-60 של המאה ה-20. לאחר מכן עברו כולם לבתי קבע מודרניים בתוך סקוטסדייל.
העיר הנוכחית החלה להיבנות בסוף המאה ה-19 ונקראה 'אורנגדייל'. בשנת 1888 קנה כומר צבאי ווינספיל סקוט שטח מדברי גדול ב-2.50$ אשר התפתחה עם השנים לעיר. ראשון המתיישבים היא אחיו של ווינספיל, ג'ורג' וושינגטון סקוט.
בשנת 1894 שונה שמה של העיר ל'סקוטסדייל' על שם האחים.
בשנת 1951 חיו בעיר רק 2000 תושבים.
באותה תקופה נחשבה העיר לפרבר במעמד סוציו-אקונומי נמוך והעירייה הייתה כל כך ענייה שלא היה להם כסף לבנות גשרים מעל תעלות שבנו האינדיאנים הקדמונים ונחלי האכזב העוברים בעיר ולידה.
מדי שנה בחורף הנחלים והתעלות היו מתמלאים מים ובכך סוגרים בעצם את המעבר למכוניות ומנתקים את העיר.
רק בסוף שנות ה-60 החלו לבנות גשרים בעיר ובפרויקט גדול נחפרו תעלות עמוקות יותר כדי למנוע הצפות. בכך הצליחו לייבש שטח גדול אשר היה מוצף מדי חורף ולהוסיף לעיר עוד שטח בו ניתן היה לבנות.
מאז החלה העיר להתפתח והפכה למקום אטרקטיבי למשפחות צעירות. עם השנים התבססה אוכלוסיית העיר.
בשנת 1993 הוכרזה סקוטסדייל כעיר הראויה ביותר למגורים בכל ארצות הברית.
גאוגרפיה

סקוטסדייל ממוקמת בצפונו של מדבר סונורה, מזרחית לפיניקס ופרדייס וואלי (Paradise Vally) וצפונית לטמפה, אריזונה.
ממזרח לעיר נמצא רכס הרי מקדואל והעיר פאונטיין הילס.
סקוטסדייל ממוקמת בעמק סולט ריבר (הנחל המלוח) הידוע גם בשמו עמק השמש.
העיר מחולקת לארבעה אזורים:
דרום סקוטסדייל- הוא אזור שנחשב לאחרונה כאזור של מעמד הפועלים אך בשנים האחרונות משנה האזור את צביונו לאזור חיי הלילה והבילויים של העיר ומרכז האומנות של המטרופולין של פיניקס.
העיר הישנה- המרכז של העיר בו ישנן מסעדות רבות, בתי קפה, מועדונים, פאבים, חנויות ועסקים גדולים כקטנים. באזור גם שוכן הקניון הגדול בדרום-מערב ארצות הברית, 'קניון כיכר האופנה'.
צפון סקוטסדייל - האזור הכי מתפתח של העיר ובו נמצאות כל שכונות היוקרה. גבולות העיר מתרחבים באזור מערבית ומזרחית ונעצרים ברכס הרי מקדואל. השכונה היוקרתית בעיר ואחת היוקרתיות בארצות הברית כולה היא, טרון ווילאג' (Troon Village), אשר ממוקמת גבוה מעל העיר וצופה על כל אזור המטרופולין של פיניקס. בזכות הגובה גם האקלים בשכונה נוח יחסית לשאר חלקי העיר בה שורר אקלים מדברי יבש.
מרכז סקוטסדייל (מסדרון שיאה)- נקרא כך על שם שד' שיאה העוברת בשכונה. אחד הרחובות החשובים בעיר. האזור התחיל להתרומם במהלך שנות ה-90 והפך למרכז העיר המודרני.
דמוגרפיה

סקוטסדייל מונה כיום (2018) כ 255,210 תושבים. אוכלוסיית העיר צומחת בקצב מהיר, כאשר בשנת 2000 העיר מנתה רק 200,000 תושבים, בשנת 1970 מנתה 67,00 תושבים ובשנת 1960 מנתה כ-2,000 תושבים.
תוך 10 שנים, בין השנים 1960–1970 הצטרפו לעיר כ-65,000 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה בסקוטסדייל היא 424.9 לקמ"ר
| שנה | כמות תושבים |
| --- | --- |
1930: 1,047
1940: 2,761
1950: 2,500
1960: 2,032
1970: 67,823
1980: 88,622
1990: 130,075
2000: 202,705
2010: 217,385
2020: 241,361
92.19% מתושבי העיר הם לבנים, 1.23% שחורים, 0.61% אינדיאנים, 1.96% אסיאנים, 0.08% ילידי אוקיאניה ו-2.27% אחר.
ההכנסה הממוצעת המשפחתית של משקי הבית בסקוטסדייל היא $95,361.
כלכלה

39% מתושבי העיר עוסקים בתיירות.
בשנת 2005 ביקרו בסקוטסדייל 7.5 מיליון מבקרים אשר הכניסו לעיר 3.1 מיליארד דולר.
בעיר יש יותר מ-70 בתי מלון ומרכזי נופש, כאשר 5 מהם נכללים ברשימת בתי המלון היוקרתיים ביותר בארצות הברית. בעיר ישנה כמות גדולה של מכוני ספא.
הכנסות נוספות לכלכלת העיר באות מנמל התעופה של סקוטסדייל ומפעלים באזור התעשייה המקומי.
ערים תאומות

מקסיקו אלאמוס, סונורה, מקסיקו
שווייץ אינטרלאקין, שווייץ
הרפובליקה העממית של סין האיקואו, האינאן, הרפובליקה העממית של סין
מרוקו מרקש, מרוקו
אוסטרליה קיירנס, קווינסלנד, אוסטרליה
אירלנד קילרני, מנסטר, אירלנד
קנדה קינגסטון, אונטריו, קנדה
עות'מאן השני

עות'מאן השני (בטורקית II. Osman; בטורקית עות'מאנית عثمان ثاني, ‏3 בנובמבר 1604 – 20 במאי 1622) או "עות'מאן הצעיר" (Genç Osman) היה הסולטאן השישה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה כ-4 שנים, מ-26 בפברואר 1618 ועד יום מותו.
ביוגרפיה

עות'מאן השני נולד בארמון טופקאפי, כבנו של הסולטאן אהמט הראשון ואשתו הראשונה, מהפירוז (אנ'), האם דאגה לחינוכו ולכן חוץ מהטורקית בה התחנך הוא שלט בשפות רבות כולל ערבית, פרסית, יוונית, לטינית, איטלקית ואף בשפת הסימנים הטורקית. עם מותו של האב עלה לשלטון אחיו של אהמט הראשון ודודו של עות'מאן השני – מוסטפא הראשון. מוסטפא הראשון סבל מהפרעה נפשית כלשהי ולכן, לאחר ששלט על האימפריה באופן רשמי במשך כשלושה חודשים, הוא הודח ועות'מאן השני מונה תחתיו ב-1618, בגיל 14 בלבד. למרות גילו הצעיר הוא הוכיח את עצמו כמנהיג מוכשר וחתם על הסכם סרב (אנ'), הסכם שלום עם הספווים ובכך השיג שקט בגבולה המזרחי של האימפריה. מאידך, כחלק ממלחמות המגנאטים המולדביות (אנ') הוא הוביל את צבאו בפלישה לפולין, ספג מפלה ניצחת בקרב חוטין (אנ') בשנת 1621 וחזר לקונסטנטינופול בבושת פנים, והאשים את היניצ'רים בהפסד בקרב.
עות'מאן השני היה הסולטאן הראשון שהכיר בנזק להתקדמות האימפריה לו גרם חיל היניצ'רים וסגר את בתי הקפה של חיילי הכוח בו נהגו להפגש ולתכנן את מזימותיהם. בנוסף הוא החל לתכנן את הקמתו של כוח צבאי חדש, נאמן, שיהיה מבוסס בעיקר על טורקים ומוסלמים. כתוצאה מכך היניצ'רים השתלטו על הארמון, כלאו את הסולטאן במבצר ידיקולו (אנ') והוציאו אותו להורג לאחר מאבק קצר. לגבי אופן מותו יש שתי גרסאות – לפי גרסה אחת הוכה במכת גרזן ולאחר מכן חנקו אותו הקמים עליו במיתר קשת; ולפי הגרסה האחרת מחצו את אשכיו ואז חנקו אותו בחבל.
עות'מאן השני הקדים את זמנו וחיסול חיל היניצ'רים הצליח רק לאחר יותר ממאתיים שנה.
לפי הידוע, היה נשוי לשלוש נשים, נולדו לו שלושה ילדים אולם כולם מתו כילדים.
סעיד נורסי

| --- | --- |

 לידה:  1877 Nurs, טורקיה 
 פטירה:  23 במרץ 1960 (בגיל 83 בערך) אורפה, טורקיה 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, טורקיה 
 השקפה דתית:  אסלאם, אסלאם סוני, סופיות 
 
סעיד נורסי (1876–1960), המכונה גם בדיוזמן (Bediüzzaman, מילולית: פלא הזמנים), הוא שייח' מודרניסט ממוצא כורדי שפעל בטורקיה במחצית הראשונה של המאה העשרים. מייסד התנועה הנורית (טו') וידוע בחיבור מסר האור (Risale-I Nur) – פירוש מדעי־פילוסופי לקוראן המתפרש על פני למעלה מששת אלפים עמודים.
ביוגרפיה > ראשית חייו ("סעיד הישן")

סעיד נורסי נולד בשנת 1876 בנורס שבמחוז ביתליס, במזרח טורקיה, למשפחה כורדית ענייה. בילדותו התחנך במדרסות דתיות, וכבר בגיל 15 השלים את חוק לימודיו. בתקופה זו יצא שמו כפולמוסן מוצלח שניצח את מוריו בדיונים תאולוגיים. בנוסף לכך הוא התאפיין ביכולת לימוד מהירה וביכולת שינון שאפשרה לו לזכור בעל פה ספרים רבים. יכולות אלו הן שהקנו לו עם סיום לימודיו את הכינוי בדיוזמן שמשמעותו פלא התקופה או הזמן.
בגיל תשע עשרה או עשרים קיבל נורסי את משרתו הדתית הראשונה תחת מושל וואן (Van), טאהר פשה. בעקבות חשיפה לספרי פילוסופיה ומדע בתקופת עבודתו אצל טאהר פשה, ולאחר שנחשף לבורות האנשים בוואל, החל נורסי לפתח גישה הקוראת לשלב בין לימודי דת לבין לימוד מדע. בסוף תקופה זו היה ממקימי ה"אגודה לקדמה ולתמיכה בכורדים", אגודה בעלת מטרות חברתיות ללא אוריינטציה פוליטית מובהקת.
בשנת 1907 עבר נורסי לאיסטנבול והחל לתמוך בתנועה החילונית "הטורקים הצעירים" משום שהבטיחו חופש פוליטי, וככל הנראה גם מתוך שאיפה להוסיף למפלגתם פן אסלאמי. אולם, עד מהרה נחשף נורסי לאתיאיזם ולחילוניות שפשו במפלגה, דבר שגרם לו לבסוף לנטוש את התנועה בשנת 1909 ולהצטרף לתנועת האיחוד המוסלמי. בשורות תנועה זו השתתף נורסי במהפכת הנגד ועם סיומה חזר למזרח טורקיה. בשנת 1911 חבר נורסי לפמלייתו של מהמט החמישי ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שימש נורסי כתועמלן ב"ארגון המיוחד".
בזמן מלחמת העולם הראשונה עמד נורסי בראש מליציה שלחמה ברוסים. באחד הקרבות נשברה רגלו והוא נפל בשבי הרוסי, שם הוחזק שלוש שנים עד שברח לגרמניה וממנה חזר לאיסטנבול בשנת 1918. עם שובו לאיסטנבול הצטרף נורסי ל"אגודה לרימום כורדיסטן", אגודה ממנה פרש בשנת 1923 בשל דרכה החילונית.
תקופת זו בחייו של נורסי התאפיינה במעורבות פוליטית וחברתית, מתוך אמונה כי הדרך לפתור את בעיות האסלאם והמוסלמים דורשת מעורבות בפוליטיקה.
ביוגרפיה > חייו המאוחרים ("סעיד החדש")

בשנת 1925, לאחר מהפכת אטאטורק והקמת הרפובליקה הטורקית, נורסי נקרא על ידי אטאטורק להצטרף לממשלתן. נורסי נטה להיענות להצעה אך באופן לא צפוי הוא עבר מהפך משל עצמו. במהלך חגיגות המהפכה נוכח נורסי בצורה חזקה עד כמה פשה הפוזיטיביזם בקרב חוגי השלטון, דבר שנתפס על ידיו כאיום הגדול ביותר לאסלאם. מאז שינוי זה ראה נורסי בפוליטיקה גורם מסוכן ועבר לעיסוק ב"ג'יהאד מוסרי" כנגד הפוזיטיביזם והאתיאיזם. הארה זו סימלה עבורו תקופה חדשה בחייו וגרמה לו להתייחס לחייו בחלוקה לשתי תקופות: עד להארה – תקופת "נורסי הישן". לאחר ההארה – תקופת "נורסי החדש". לטענתו, התנתקותו מהפוליטיקה הייתה כה מוחלטת עד להימנעות מוחלטת מקריאת עיתונים עד לשנות החמישים.
בראשית תקופה זו ייסד נורסי את התנועה הנקראת על שמו, התנועה הנורית, המכונה גם "תנועת פלא הזמנים". למרות הימנעותו מן הפוליטיקה, בעקבות המרד הכורדי של שייח' סעיד איסאני בשנת 1926 הואשם נורסי בשימוש פוליטי בדת (הימנעותו מן הפוליטיקה לא מנעה ממנו להטיף להתגייסות חברתית כנגד החילון והלאומיות, הטפה שבגינה הוא הואשם). האשמה זו סימנה את תחילתה של תקופה ארוכה שבה הוחזק נורסי במאסרים, במעצרי בית ואף נשלח לגלות. גלויותיו החלו בכפר ברלה הסמוך לאספרטה, וכללו שישה מעברים, האחרון שבהם לאמירדאע שליד אפיון בשנת 1944. בין תקופות אלו נורסי בילה שלושה פרקי מאסר, כשהאחרון שבהם החל ב־1945 והסתיים ב־1949 בשחרורו הסופי. את תקופת המאסר והגלות כינה "מדרסה יוספיה" (בית ספר יוספי), מתוך אמונה כי יוסף עבר תהליך רוחני בבית האסורים, וראה בה הזדמנות לצמיחה. בזכות המקומות הנידחים שבהם שהה, התאפשר לנורסי לכתוב בשקט יחסית את רעיונותיו שהתפרסמו בעלונים ובחוברות שלימים קובצו לחיבור "מסר האור". באגרות אלו פרס נורסי את תפיסת עולמו, ומושם בהן דגש רב על הקריאה לראות באחדות האל את הבסיס לחיים. רעיון מרכזי נוסף שבא לידי ביטוי באיגרותיו מתקופה זו הוא האמונה באמיתותם של המדע וטכנולוגיה והוראה להשתמש בהם למטרות האסלאם. אגרות אלו נאסרו לפרסום אך הופצו על ידי קהל חסידים הולך ומתרחב שהעתיקו אותם בכתב ידם.
לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות בשנת 1950 חזר נורסי להתערב בפוליטיקה, בעיקר בבעיות סוציו־פוליטיות. עם זאת, נורסי הקפיד להדגיש כי הוא, כמו כל אדם אחר, איננו מתעסק בפוליטיקה בשם הדת אלא אך ורק בשם עצמו.
נורסי נפטר בשנת 1960 באורפה, שם גם נקבר, כאשר רכושו כלל לא יותר משעון, שמלה, ומעט מטלטלים נוספים. לאחר שקברו נותץ גופתו הועברה לקבורה בהרי דרום מזרח טורקיה, שם הפך הקבר לאתר עלייה לרגל חרף התנגדותו של נורסי לפולחן הקדושים הצופי. לאחר מותו צברה התנועה הנורית השפעה רבה, השפעה ההולכת ומתעצמת עד היום.
תפיסה תאולוגית–פוליטית > היחס לאנשי הספר

בחלק הראשון של חייו עסק נורסי רבות בזכויותיהם של עמי הספר (בכתיבתו התייחס בעיקר לנוצרים, בראשם ארמנים ויוונים). עיסוק זה מרוכז בעיקר בחיבור מונזראת (דיאלוגים), הכתוב בשפה פופולרית ובצורת שאלות ותשובות. החיבור נכתב בעיקר עבור כורדים מאזור אנטוליה והוא נועד למנוע את רתיעתם משליטים לא מוסלמים. דבר זה נעשה בין השאר דרך הגנה על מהפכת השוויון של 6–1855 וחוקת 1908 שהקנתה ללא מוסלמים את הזכות לשלוט על מוסלמים. בספר זה עוסק נורסי ביישוב הלכתי של שאלות שונות שמהותן היא כיצד יכול לא מוסלמי לשלוט במוסלמי, חרף האיסור על כך.
מקור מרכזי אחר להבנת תפיסתו בנושא זה הוא "דרשת דמשק", דרשה שנשאה במסגד המרכזי בדמשק בשנת 1911, שפנתה בעיקר לאוכלוסייה המשכילה. בדרשה זו התקדם נורסי צעד נוסף בגישתו הליברלית בקריאתו לשיתוף פעולה הדוק בין מוסלמים לנוצרים. בדרשה זו התמקד נורסי במשותף לשתי דתות אלה, וטען שעתיד העולם הוא באיחוד כוחותיהן. איחוד זה עתיד להתרחש באחרית הימים כאשר ישו יבוא ויאחד את כולם וכך יביסו יחד את הכוחות השליליים בעולם. תפיסה זאת השפיעה על גישתו הפוליטית, ובאחרית ימיו ביטא אופטימיות בנוגע לארצות הברית שקיווה שתאחד בין הדתות עמה ייעץ לנשיא טורקיה עדנאן א- מנדרס לחזק את הקשרים. תפיסה זו של נורסי השפיעה מאוד על המלומד בן ימיננו פטהוללה גולן שדוגל בשיתוף פעולה דומה ומכיל את גישה זו אף על אתיאיסטים.
תפיסה תאולוגית–פוליטית > מסר האור

החיבור מסר האור הוא אסופת איגרות וכתבים שכתב נורסי בתקופה השנייה של חייו. עיקרו של חיבור זה הוא פירוש לקוראן, לצד כתיבה אוטוביוגרפית. הספר מתייחד בפרשנות הקוראן לאור תפיסות מדעיות ופילוסופיות לצד התייחסות אקטואלית. בחיבור מודגשים האספקטים הסגפניים באסלאם. הדגשה זו, באה מתוך תפיסה אותה פיתח בחלק השני של חייו לפיה אין לאסלאם עניין בפוליטיקה, אלא אך ורק בפרט ובקשר שלו עם אלוהיו. תפיסה זו החלה עם המהפך הפנימי שעבר בשנת 1925 ועל פיה התפתחות הכלל תצמח רק מתוך התפתחותם של הפרטים בחברה.
במסר האור מוסיף נורסי אל חמשת משענות האסלאם שישה משענות רוחניות: אמונה בייחוד האל, אמונה בעולם הבא, אמונה בכתבי הקודש, אמונה בנביאים, אמונה במלאכים ואמונה בגורל. בפירוש הוא מבסס את עיקרים אלו על הקוראן, לצד עיסוק בשאלות פילוסופיות כמו מדוע קיים רוע בעולם ומהי מהות האל. כמו כן, האגרות מתאפיינות בניסיון ליישב בין המדע לדת.