stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לידיה וסט
הערות שוליים

↑  "Meet The Exuberant Young Stars Of Russell T Davies's New '80s-Set Drama, 'It's A Sin'". British Vogue (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-01-23.
↑  Lydia West (19 באפריל 2020). "My middle name is Dorothy and I got to play her in the Wizard of Oz for audible..." נבדק ב-24 בינואר 2021 – via Instagram. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Olly Alexander on 'It's A Sin': "There's not been a British Aids drama on this scale ever"". NME | Music, Film, TV, Gaming & Pop Culture News (באנגלית בריטית). 2021-01-21. נבדק ב-2021-01-28.
↑  Blair, Olivia (2021-01-22). "Lydia West On 'It's A Sin', Michaela Coel Knowing Her Name And The 'Sex And The City' Reboot". ELLE (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-01-23.
↑  "PREVIEW: Finding YOUR OWN Way Into Acting - With 'Years And Years' Actress Lydia West!" (באנגלית).
↑  Mukbtar, Amel (במאי 2020). "Vogue Darling: Lydia West". British Vogue. נבדק ב-24 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Mclaren, Bonnie (21 בינואר 2020). "Meet Lydia West, One Of It's A Sin's Breakout Stars". Grazia. נבדק ב-2021-01-23. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Russell, Scarlett. "It's a Sin star Lydia West on the hit Channel 4 drama: 'It's a celebration of life'" (באנגלית). ISSN 0140-0460. נבדק ב-2021-02-05.
↑  "The ones to watch: meet the next generation of megastars". You. 14 בפברואר 2021. נבדק ב-14 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Knight, Lewis (2021-01-25). "It's A Sin's Lydia West talks with real-life Jill about AIDS activism in 1980s". mirror (באנגלית). נבדק ב-2021-01-28.
↑  Carr, Flora (12 בינואר 2021). "It's A Sin star Lydia West says her character is based on "inspiring" real-life person". Radio Times. נבדק ב-24 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lobb, Adrian (2021-01-22). "Seven reasons why It's A Sin is the most important drama of 2021". The Big Issue (באנגלית). נבדק ב-2021-01-23.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Myers, Justin (2021-01-14). "Russell T Davies' It's a Sin is a stark reminder that everything, yet nothing, has changed". i (באנגלית). נבדק ב-2021-01-23.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "The Wizard of Oz". Bafflegab. נבדק ב-24 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2016038937  VIAF: 168147118128326340452   WorldCat (עם VIAF): 168147118128326340452
אן מק'קפרי

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1926 קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בנובמבר 2011 (בגיל 85) Newcastle, מחוז ויקלו, אירלנד 
 שם לידה:  Anne Inez McCaffrey 
 מדינה:  ארצות הברית, אירלנד 
 מקום קבורה:  Wicklow 
 מקום לימודים:  מכללת רדקליף, בית ספר סטויארט הול, אוניברסיטת הרווארד, תיכון מונטקלייר, ניו ג'רזי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית 
 יצירות בולטות:  Restoree, The Ship Who Sang, רוכבי הדרקונים של פרן, Dragonsdawn 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 צאצאים:  טוד מק'קפרי 
 פרסים והוקרה:  פרס מרגרט אדוארדס (1999)  פרס דיטמאר (1979)  פרס רוברט היינליין (2007)  פרס גנדלף (1979)  סופרי העתיד (2004)  פרס גרנד מאסטר של דיימון נייט (2005)  Eurocon (1980)  הפרס לזכר אדוארד אלמר סמית' (1976)  פרסי בלרוג (1980)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (1968)  פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (1968)  היכל התהילה של המדע הבדיוני והפנטזיה (2006) 
 
אן מק'קפרי, אוגוסט 2005
אן אינז מק'קפרי (באנגלית: Anne Inez McCaffrey,‏ 1 באפריל 1926 - 21 בנובמבר 2011) הייתה סופרת אמריקאית, שכתבה בעיקר ספרי מדע בדיוני עם אלמנט של פנטזיה, חלקם רבי מכר. האשה - הסופרת הראשונה שזכתה בפרס הוגו למדע בדיוני ובפרס נבולה. ידועה בעיקר בסדרת רוכבי הדרקונים של פרן (Dragonriders of Pern), אותה החלה לכתוב ב-1968 ושזיכתה אותה בפרסים ספרותיים רבים. ב-2005 הייתה הסופר ה-22 (והסופרת השנייה בלבד אחרי אורסולה לה גווין), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים

מק'קפרי נולדה ב-1926 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. היו לה שני אחים והיא הייתה השנייה משלושת ילדיהם של אן דורותי (לבית מק'אלרוי) ולויטננט קולונל ג'ורג' הרברט מק'קפרי (1890–1954). האם הייתה ממוצא אירי והאב היה ממוצא אנגלי-אירי. האב שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה והיה בין השאר המושל הצבאי של נפת פלרמו שבסיציליה. ביולי 1943 היו מי שהאשימו אותו בפשע מלחמה, משום שעמד בראש קבוצת חיילים אמריקאים שניסו לפזר המון של אזרחים איטלקיים שבזזו מפעל בפלרמו. כשההמון המשיך את הביזה למרות האזהרות הוא הורה לחייליו לירות בהמון ושמונה אזרחים נהרגו. התקיימה חקירה, ובסיומה מק'קפרי לא הואשם בשום עבירה בעניין זה והמשיך בשירותו הצבאי, כרגיל. בפי מאשימיו של מק'קפרי מכונה האירוע בשם "טבח קניקאטי".
מק'קפרי למדה בפנימייה לבנות בווירג'יניה, בית ספר תיכון בניו ג'רזי ואחר כך במכללת רדקליף, שם סיימה ב-1947, בהצטיינות, תואר ראשון בספרות ובשפות סלאביות.
נישאה ב-1950 להוראס רייט ג'ונסון ונולדו להם שלושה ילדים. ב-1970 התגרשה, ובעקבות פטור ממס הכנסה, שאירלנד נתנה לסופרים, היגרה למדינה זו יחד עם שני ילדיה הצעירים יותר וזמן קצר אחר כך הצטרפה אליהם גם אימה, שבאותה עת כבר הייתה אלמנה. בעלה לשעבר של מק'קפרי, שנשאר בארצות הברית מת ב-2009. מק'קפרי חיה מ-1970 ועד יום מותה ב-2011, באירלנד.
כתיבתה

כוונתה המקורית של מק'קפרי הייתה להיות שחקנית או זמרת אופרה, והיא אכן הופיעה על במות אחדות כשחקנית וכזמרת, ואף הספיקה לביים אופרה אחת, אבל הצלחתה הספרותית שינתה כוונות אלה.
הסיפור הקצר הראשון שלה Freedom of the Race, ראה אור ב-1953 במגזין המדע הבדיוני של הוגו גרנסבק, Science Fiction Plus. סיפור קצר שני The Lady in the Tower פורסם רק כשלוש שנים אחר כך ב-The Magazine of Fantasy and Science Fiction. במשך כעשור לאחר מכן מק'קפרי פרסמה רק סיפורים קצרים, וגם זאת לא בכמות גדולה, עד שיצא לאור ב-1967 ספרה הראשון Restoree. הספר היה בין השאר גם סאטירה למבוגרים, על הדרך בה תיאר המדע הבדיוני של אותה תקופה את הנשים, כחסרות ישע לחלוטין. גיבורת הספר הייתה אשה חזקה מאוד דווקא, בנוסף להיותה יפהפייה.
סדרת "רוכבי הדרקונים של פרן", סדרת ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה, שהקנתה למק'קפרי את עיקר פרסומה, כללה במקורה שלושה ספרים בלבד: מעוף הדרקון (Dragonflight), אשר יצא לאור ב-1968, מסע הדרקון (Dragonquest), שיצא לאור שלוש שנים אחריו ו-הדרקון הלבן (The White Dragon), שיצא לאור כעבור עוד שבע שנים, ב-1978. הספר הראשון בסדרה זו, "מעוף הדרקון", היה הספר השני של מק'קפרי והוא זכה בשנת צאתו לאור, 1968, הן בפרס הוגו (עבור הסיפור Weyr Search) והן בפרס נבולה (עבור הסיפור Dragon Rider) וסלל בעצם את המשך דרכה הספרותית של המחברת. לנוכח הצלחת הסדרה, מק'קפרי גם הרחיבה מאוד את תוכניותיה לגביה, תוך כדי כתיבתה, ובסופו של דבר כתבה לא פחות מ-24 ספרים שונים על העולם של פרן, שבראה, חלקם יחד עם בנה, טוד מק'קפרי, סופר מדע בדיוני בזכות עצמו (חלק מספריו יצאו לאור תחת השם טוד ג'ונסון).
במקביל לסדרת פרן יצרה מק'קפרי עוד לפחות שלוש סדרות ספרים אחרות, בנוסף לכתיבת ספרי מדע בדיוני ופנטזיה העומדים בזכות עצמם, שלא כחלק מסדרה. שלוש הסדרות האחרות שכתבה היו:
סדרת "פגאסוס", סדרה בת שני ספרים בלבד - To Ride Pegasus (יצא לאור ב-1973) ו-Pegasus in Flight (יצא לאור ב-1990), העוסקת בקבוצה של פרפסיכולוגים חוקרים הפועלים בעתיד קרוב יחסית לזמננו.
סדרת ספרי "אירטה", גם היא בת שני ספרים: Dinosaur Planet (שיצא לאור ב-1978), ו-Dinosaur Planet Survivors (אשר יצא לאור כשש שנים לאחר מכן)
סדרת קילשנדרה, בת שלושה ספרים: The Crystal Singer (יצא לאור ב-1982), Killashandra (אשר יצא לאור ב-1985), ו-Crystal Line (אשר יצא לאור ב-1992).
בין הספרים שאינם חלק מסדרה, שכתבה היו: (Decision at Doona (1969), The Ship who Sang (1969), The Rowan (1990 ועוד.
שלושת ספרי הדרקונים המקוריים של מק'קפרי תורגמו ויצאו לאור גם בעברית: מעוף הדרקון (תרגום: יוסף כרוסט. יצא לאור פעמיים, ב-1981 בהוצאת מעריב וב-2002 בהוצאת אופוס), מסע הדרקון והדרקון הלבן (שני האחרונים יצאו לאור ב-2002 בהוצאת אופוס בלבד, תרגום: יעל סלע-שפירו וענבל שגיב בהתאמה), סיפור נוסף שתורגם מהסדרה הוא הסיפור הקצר רצת פרן שתורגם כתור חלק מהספר אגדות I שיצא לאור תחת הוצאת אופוס. בנוסף, תורגם ויצא לאור ב-1981 בהוצאת "עם עובד" גם הספר הספינה המזמרת (תרגום: אריה חשביה), ובהוצאת זמורה ביתן יצא לאור ב-1998 הספר שירת הגבישים, שהוא הראשון משלושת ספרי סדרת קילשנדרה של מק'קפרי.
פרסים

מק'קפרי זכתה בפרסים רבים על כתיבתה. בנוסף לפרסי הוגו (1968) ונבולה (1969), שהוזכרו, היא זכתה גם בפרס סקיילרק (1976), "עט הזהב", "פרס מרגרט אדוארדס", "פרס דיטמר" (1979, אוסטרליה), "פרס גנדלף" (1979) לספר הפנטסיה הטוב ביותר שיצא בשנה הקודמת, על ספרה "הדרקון הלבן", בלרוג (1980, שני סוגים), ספר השנה של מועדון ספרי המדע הבדיוני (SFBC 1994, 1993, 1992, 1990 ,1989 ,1986), פרס HOMer‏ (1991), פרס קרל אדוארד וגנר (2000), ב-2005 "אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה" הכתירה אותה ל-Grand Master ה-22 שלה וב-2007 זכתה בפרס רוברט היינליין.
בפסטיבל אייקון 2012 בישראל התקיים כנס מיוחד לכבודה.
ראו גם

קייט וילהלם
קוני ויליס
לקריאה נוספת

טוד מק'קפרי (עורך), "Dragonwriter: A Tribute to Anne McCaffrey and Pern",‏ 2013
רובין רוברטס, Anne McCaffrey: A Life With Dragons, הוצאת אוניברסיטת מיסיסיפי, 2007
קארן ווין פונסטאד, The Atlas of Pern, הוצאת דל ריי, 1984
הערות שוליים

↑  רשימת זוכי הפרס החל מ-1975
↑  רשימת ספרי אן מק'קפרי, באתר ISFDb
↑  ביקורת על "מעוף הדרקון"
↑  רשימת פרסים ומועמדויות לפרסים
↑  על כנס אן מק'קפרי, בפסטיבל אייקון 2012
↑  אבנר שחר קשתן / על הרצאתו על אן מק'קפרי ועל הכנס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286007705171  PLWABN: 9810641834605606  BIBSYS: 90152837  BNE: XX996171  BnF: cb119137252 (data)  CiNii: DA03717544  GND: 11920732X  ISNI: 0000 0001 2284 1319  LCCN: n50009225  MusicBrainz: 3a94fac0-8558-4bb6-b599-b938c64770e7  NDL: 00449313  NKC: jn20000603958  NLA: 36186361  NLG: 180706  NLK: KAC200706993  NSK: 000055496  NTA: 070706697  RERO: 02-A003542390  SELIBR: 75376  SNAC: w6v22tv5  SUDOC: 026999285  Trove: 1225785  VIAF: 110586836   WorldCat (עם VIAF): 110586836
פרננדו אנריקה קרדוזו

פרננדו אנריקה קרדוזו (בפורטוגזית: Fernando Henrique Cardoso; נולד ב-18 ביוני 1931) הוא סוציולוג ופוליטיקאי ברזילאי ומי שהיה נשיא ברזיל בין השנים 1995–2003. הוא אחד ממייסדיה (משנת 1988) ויושב ראש לשם כבוד של מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB. היה בעבר גם סנטור (1983-1992), שר חוץ (1992) ושר האוצר (1993-1994) בעת ממשל הנשיא איתמר פרנקו. קרדוזו הוא פרופסור אמריטוס למדעי המדינה וסוצולוגיה באוניברסיטת סאו פאולו.
רקע משפחתי, לימודיו ושנות צעירותו

פרננדו אנריקה קרדוזו הוא צאצא למשפחה אמידה של מהגרים מפורטוגל. כמה מאבותיו היו פוליטיקאים בימי האימפריה הברזילאית.
בשנים 1920 - 1930 אחדים מבני משפחתו היו פעילים בחוגים ה"טננטיסטים" בקרב צבא ברזיל.
מצד אמו יש לקרדוזו גם שורשים אפריקאים: הייתה לו סבתא רבתא שחורה וסבתה מולטית. 
קרדוזו נולד בבוטפוגו, פרבר עירוני, חלק מהעיר ריו דה ז'ניירו כבן למשפחה של אנשי צבא. אולם את רוב שנות חייו חי בסאו פאולו. 
למד סוציולוגיה באוניברסיטת סן פאולו שם סיים דוקטורט במדעים PhD ומאוחר יותר, משטר הדיקטטורה הצבאית בארצו אילץ אותו לצאת זמנית לגלות בצ'ילה, אחר כך בפריז. לימד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי חברה École des Hautes Études en Sciences Sociales ובקולז' דה פראנס בפריז, כמו כן באוניברסיטת פאריז-נאנטר.
בשנת 1968 מונה לפרופסור ראש הקתדרה למדעי מדינה וסוציולוגיה. במהלך חייו לימד גם באוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית וכמו כן בגרמניה, באוניברסיטת מינסטר.
פעילותו הפוליטית

קרדוזו היה אחד מדמויות הפעילות במערכה לשיבת הדמוקרטיה בברזיל ובעד כיבוד זכויות האדם במדינה.
נבחר לסנאט מטעם מדינת סאו פאולו ב-1982, ונבחר שוב ב-1986, לאחר ניסיון שלא עלה יפה להיבחר כראש עיריית סאו פאולו. בשנות החזרה לדמוקרטיה, בימי הממשל איתמר פרנקו, כיהן כשר החוץ בשנים 1992 - 1993. אחר כך כשר האוצר בין 1993 - 1995 הנהיג את תוכנית הריאל (Real Plan), אשר הביאה לחיסול ההיפראינפלציה בברזיל. הצלחתה של תוכנית הריאל אפשרה לו להיבחר לנשיאות ברזיל ב-1994, ולאחר תיקון החוקה ב-1998, להיבחר לקדנציה שנייה באותה השנה.
עלה לכס הנשיא כמועמד מטעם קואליציה מרכז-שמאל שכללה את מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB, מפלגת החזית הליברלית PFL וסיעה הקרויה מפלגת העבודה של ברזיל. מאוחר יותר לקואליציה זו נוספה מפלגת התנועה הדמוקרטית הברזילאית, והחל משנת 1996 גם המפלגה המתקדמת.
חוסר המשמעת המפלגתית של חברי הפרלמנט הקשה מאוד על אישור חוקים חדשים, והרפורמות הפסיקליות ובתחום הביטוח החברתי שיזם ממשל קרדוזו לא ממושו אלא חלקית בלבד. 
הפוליטיקה של קרדוזו, בעלת צביון נאו-ליברלי, התאפיינה בהפרטת מפעלים רבים ובהגבלת הוצאות הממשלה. 
בעת הקדנציה השנייה כנשיא פיחות גדול של המטבע שנגרם על ידי המשבר הפיננסי הבינלאומי משנת 1998 שפרץ בעיקר במקסיקו, רוסיה ומזרח אסיה גרר גם את ברזיל למשבר כלכלי חמור שהתלווה בבריחות גדולות של הון. קרדוזו השיג את שיתוף הפעולה של קרן המטבע הבינלאומית בתוכנית התערבות לשלוש שנים, שהכניסה את ברזיל לחובות ענק - בערך 41 מיליארד דולר.
בין האירועים החשובים שהתרחשו בעת ממשלו של קרדוזו ניתן לציין בניית הגזודוקט ברזיל-בוליביה
ובשנים 2000–2001 חגיגות חמש מאות השנים ל"גילוי ברזיל" על ידי הפורטוגלים.
לאחר פרישתו מהנשיאות החל קרדוזו להרצות באוניברסיטת בראון בארצות הברית, בנושאי מדיניות כלכלית, פיתוח ערים ובירוא יערות.
ב-2005 נכלל קרדוזו, יחד עם דמויות כגון עמוס עוז, נועם חומסקי, ואצלב האוול ואומברטו אקו, ברשימת 100 האינטלקטואלים החיים החשובים ביותר בעולם של המגזין "פרוספקט" הבריטי.
בשנים 1982–1986 כיהן קרדוזו כנשיא איגוד הסוציולוגיה הבינלאומי (ISA). כיום הוא מנהל בברזיל מכון מחקרים הנושא את שמו, כמו כן מכהן בחבר הנאמנים של המכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, הוא חבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות וגם במוסדות אקדמיה דומים בצרפת. כמו כן הוא חבר במועדון העולמי "גלובל אלדרס" שהוקם מיוזמתו של נלסון מנדלה.
הוא חיבר ספרים רבים. בשניים מספריו הוא כתב אודות ניסיונו כנשיא ברזיל. עם סיום כהונתו, הרבה להתראיין ולבקר את ממשל יורשו בתפקיד, מנהיג השמאל לולה.
בנוסף לפורטוגזית, הוא דובר באופן שוטף גם ספרדית, אנגלית וצרפתית.
פרופ' קרדוזו הוא כעת אלמן אחרי מות אשתו, האנתרופולוגית רות וילאסה קוראיה לייטה קרדוזו, ב-24 ביוני 2008. יש לו ארבעה ילדים (אחד מהם מקשר מחוץ לנישואים).
ראו גם

נשיא ברזיל
רשימת נשיאי ברזיל
פוליטיקה של ברזיל
היסטוריה של ברזיל: דמוקרטיזציה והיסטוריה עכשווית (1985 - הווה)
הערות שוליים

↑  KOIFMAN, Fábio. Presidentes Do Brasil: De Deodoro A Fhc.
↑  Afinal, o Brasil é racista ou não?
↑  הרשימה של המגזין פרוספקט בוויקיפדיה האנגלית - en:The 2005 Global Intellectuals Poll
| נשיאי ברזיל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הישנה | דאודורו דה פונסקה • פלוריאנו פיישוטו • פרודנטה דה מוראיס • קמפוס סאלס • רודריגס אלווס • אפונסו פנה • נילו פסניה • ארמס דה פונסקה • ונססלאו בראז • רודריגס אלווס • דלפים מוריירה • אפיטסיו פסואה • ארתור ברנרדס • וושינגטון לואיס • ז'וליו פרסטס | דגל ברזיל |
| עידן ורגאס | ז'טוליו ורגאס • ז'וזה ליניארס | דגל ברזיל |
| הרפובליקה השנייה | גספאר דוטרה • ז'טוליו ורגאס • קפה פיליו • קרלוס לוז • נראו דה אוליביירה • ז'וסלינו קוביצ'ק • ז'אניו קואדרוס • רניירי מזילי • ז'ואאו גולאר | דגל ברזיל |
| הדיקטטורה הצבאית | רניירי מזילי • קסטלו ברנקו • קוסטה אה סילבה • אמיליו גרסטזו מדיסי • ארנסטו גייזל • ז'ואאו פיגיירדו | דגל ברזיל |
| הרפובליקה החדשה | טנקרדו נווס • ז'וזה סרניי • פרננדו קולור דה מלו • איתמר פרנקו • פרננדו אנריקה קרדוזו • לואיז אינסיו דה סילבה • דילמה רוסף • מישל טמר • ז'איר בולסונארו • לואיז אינסיו דה סילבה | דגל ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259478805171  PLWABN: 9810530402305606  BIBSYS: 90178140  BNC: 000044742  BNE: XX1720668  BnF: cb11895151x (data)  CANTIC: a12140867  CiNii: DA01632520  GND: 119454556  ISNI: 0000 0001 2144 694X  LCCN: n79055584  NDL: 001108968  NKC: mzk2007417363  NLA: 35025806  NLK: KAC201318631  NTA: 07118953X  SUDOC: 026766779  Trove: 799469  VIAF: 97719834   WorldCat (עם VIAF): 97719834
סרז'יו ויירה דה מלו

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1948 ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 נרצח:  19 באוגוסט 2003 (בגיל 55) בגדאד, עיראק 
 מדינה:  ברזיל 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה רואה 
 השכלה:  אוניברסיטת פנתאון-סורבון (1974)  אוניברסיטת פנתאון-סורבון (1985)  Lycée Molière de Rio de Janeiro  אוניברסיטת פריבור  הפקולטה לאמנויות של פריז  Lycée français Chateaubriand 
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תפקיד:  נציג מיוחד של המזכיר הכללי לקוסובו (1 ביוני 1999–1 ביולי 1999)  תת-מזכיר כללי לעניינים הומניטריים ומתאם סיוע חירום (1998–1 בינואר 2001) 
 פרסים והוקרה:  פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם (2003)  אביר הצלב הגדול של השמש של פרו 
 
סרז'יו ויירה דה מלו (בפורטוגזית: Sérgio Vieira de Mello‏; 15 במרץ 1948 – 19 באוגוסט 2003) היה בכיר באו"ם שעבד בארגון במשך 34 שנים, וזכה לכבוד ושבחים ברחבי תבל בשל פעילויותיו ההומניטריות והתוכניות הפוליטיות שהנהיג באו"ם. הוא קיבל לאחר מותו את פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם ב-2003.
הוא נהרג בפיגוע במלון קאנאל בעיראק, ב-19 באוגוסט 2003, כשעבד כנציגו המיוחד של מזכיר האו"ם בעיראק. בפיגוע נהרגו 21 אנשים נוספים מחברי צוותו. לפני מותו נחשב כמועמד אפשרי לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
פרסים והכרה

ויירה דה מלו זכה לאחר מותו במספר פרסים ותוארי כבוד, בכללם 'פרס האו"ם לזכויות אדם' ב-2003. באפריל 2004, הוענק לסרז'יו ויירה דה מלו לאחר מותו 'פרס מדינאי השנה' מאת EastWest Institute.
ביוזמת ארגון 'וילה דסיוס' (Villa Decius) נחנך 'פרס סרז'יו ויירה דה מלו לזכויות אדם של האו"ם' לשנת 2003-2002 בשנת 2003 במטרה לקדם זכויות אדם, דמוקרטיה וסובלנות והוא הוענק לראשונה בשנת 2004. אמו של סרז'יו, גילדה ויירה דה מלו, נתנה את הרשות לייסד את הפרס.
'קרן סרז'יו ויירה דה מלו' נוסדה ב-2007 לזכרו, על-מנת לממש את האידיאלים של המשך שליחותו הבלתי גמורה. הקרן נוסדה בז'נבה (שווייץ), ביוזמת שני בניו ואשתו, ביחד עם כמה מחבריו ועמיתיו. ב-2008 נשא קופי אנאן את ההרצאה השנתית הראשונה, וב-2009, שנה אחריו, נאם סאדאקו אוגאטה (Sadako Ogata). ההרצאות נערכות במכון לבוגרים בלימודים בינלאומיים (Graduate Institute of International and Development Studies) בז'נבה.
ב-11 בדצמבר 2008 העצרת הכללית של האומות המאוחדות עשתה היסטוריה כשהיא אימצה את ההצעה השוודית בעצרת הכללית A/63/L.49 לחיזוק סיוע החירום של האו"ם, ובין החלטות הומניטריות חשובות אחרות, החליטה להפוך את 19 באוגוסט ל'יום זכויות האדם הבינלאומי' (World Humanitarian Day) ‏(WHD). ההחלטה מעניקה בפעם הראשונה, הכרה מיוחדת לכל פעילי זכויות האדם והאו"ם והאנשים הקשורים לכך שעבדו למען קידום מטרות הומניטריות ואלו שאיבדו את חייהם במסגרת חובתם והאיצה בכל המדינות החברות, הישויות באו"ם שבמסגרת המשאבים הקיימים שלהן, כמו גם באמצעות ארגונים בינלאומיים אחרים וארגונים לא-ממשלתיים לפקח על-כך מדי שנה בדרך הראויה. כרקע להחלטה תקדימית זו, משפחתו של סרז'יו ויירה דה מלו פעלה למען כך ש-19 באוגוסט יהפוך ליום הוקרה לכל מי שתרם למען זכויות האדם. בראשית אפריל 2008, הנהלת קרן סרז'יו ויירה דה מלו הגישה הצעה בכתב לאימוצה ותמיכתה של העצרת הכללית שייעדה את 19 באוגוסט להיות יום זכויות האדם הבינלאומי. צרפת, שווייץ, יפן וברזיל, החליטו לתמוך יחדיו בהצעה.
סרחיו ויירה דה מלו ייסד שתי סוכנויות זכויות אדם: 'תוכנית זכויות הדיור של האו"ם' ו'פרויקט החינוך לזכויות האדם של האו"ם' (United Nations Human Rights Educational Project) ‏(UNHREP), שמיועד להיות "כלי חינוכי ללימוד זכויות האדם מזוויות שונות... (כמו גם, לבסוף) יחסים בינלאומיים, פתרון עימותים, דיפלומטיה, ומוסר דיפלומטי."
לאחר מותו, הקדישה העיר האיטלקית בולוניה לסרז'יו ויירה דה מלו כיכר חדשה ('Piazza Sérgio Vieria de Mello') הממוקמת בחלק החדיש של central quartiere Navile.
לציון יום פטירתו, 19 באוגוסט הוכרז היום ההומניטרי הבינלאומי.
ספרים אודותיו

Jean-Claude Buhrer et Claude B. Levenson, Sergio Vieira de Mello, un espoir foudroyé. – Paris : Mille et une nuits, 2004. – 199 p., 20 cm. – ISBN 2-84205-826-7.
George Gordon-Lennox et Annick Stevenson, Sergio Vieira de Mello : un homme exceptionnel. – Genève : Éditions du Tricorne, 2004. – 143 p., 25 cm. – ISBN 2-8293-0266-4. – En appendice, choix de textes de Sergio Vieira de Mello.
Jacques Marcovitch - USP - Sergio Vieira de Mello - pensamento e memória. 1 Edição | 2004 | Brochura 344p. | Cód.: 167075 | ISBN 853140867(pt)
Samantha Power, ‏ Chasing the Flame: One Man's Fight to Save the World, (Hardcover - Pub. Date: 2/14/2008).
הערות שוליים

↑  סמנתה פאוור (2008). לרדוף אחרי הלהבה: סרז'יו ויירה דה מלו ומאבקו להציל את העולם. אלן ליין. עמ' 16.
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 17-6
1 2 3  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 19
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 20
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 22
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 33-25
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 31-25
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 31
↑  פאוור. לרדוף אחרי הלהבה. עמ' 71
↑  "‏CIA: ההקלטה של זרקאווי היא כנראה אותנטית", CNN‏, 7 באפריל 2004
↑  כריסטופר היטצ'נס, "מדוע לשאול מדוע? התקפות טרור אינן נגרמות משום מדיניות פרט לזו של המחבלים עצמם.", סלייט, 3 באוקטובר 2005
↑  אתר ארגון וילה דסיוס
↑  פרס סרז'יו ויירה דה מלו לזכויות אדם של האו"ם באתר ארגון 'וילה דסיוס'
↑  אתר קרן סרז'יו ויירה דה מלו
↑  העצרת הכללית של האומות המאוחדות, החלטה מספר A/63/L.49 במושב ה-63 של יום זכויות האדם הבינלאומי ב-11 בדצמבר 2008
↑  ג'סיקה מקין, "הפרויקט האחרון של איש השלום", 22 ביולי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300632805171  BnF: cb145607520 (data)  GND: 129451185  ISNI: 0000 0000 6657 6046  LCCN: n2004104726  NTA: 286877317  SUDOC: 080562469  Trove: 1528316  VIAF: 37157815   WorldCat (עם VIAF): 37157815 
קולונלים בצבא ארצות הברית מניחים את דגל האו"ם מעל ארונו של סרז'יו ויירה, לפני טקס הזיכרון בנמל התעופה הבינלאומי של בגדד
הלוגו של 'קרן סרז'יו ויירה דה מלו'
כיכר סרז'יו ויירה דה מלו בבולוניה, איטליה; ינואר 2011
נבחרת ליטא בכדורסל נשים

נבחרת ליטא בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של ליטא. לאחר סיפוחה של ליטא לברית המועצות הנבחרת הפסיקה להתקיים והוקמה מחדש לאחר התפרקות ברית המועצות.
הישג השיא של הנבחרת היה מקום ראשון באליפות אירופה בשנת 1997.
הישגי הנבחרת > אולימפיאדות

לא העפילה
הישגי הנבחרת > אליפויות העולם

1998 : מקום 6
2002 : מקום 11
2006 : מקום 6
הישגי הנבחרת > אליפויות אירופה

1938 :
1995 : מקום 5
1997 :
1999 : מקום 6
2001 : מקום 4
2005 : מקום 4
2007 : מקום 6
2009 : מקום 9–12
2011 : מקום 7
2013 : מקום 14
2015 : מקום 8
מחמוד עטאללה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1979 (בן 46) שכם, מדינה פלסטינית 
 השתייכות:  גדודי חללי אל אקצה
 תקופת הפעילות:  מ-שנות ה-2000
 תפקידים בשירות
 מחבל, רוצח
 פעולות ומבצעים
 פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע
 
מחמוד עטאללה (בערבית: محمود عطا الله; נולד ב-15 בינואר 1979) הוא עבריין מין, רוצח, ומחבל פלסטיני תושב שכם, שהתפרסם כשהואשם בכמה מעשי אונס ותקיפה מינית כנגד סוהרות חובה בכלא גלבוע.
הרצח

בתחילת שנות ה-2000 הצטרף עטאללה לזרוע הצבאית של הפת"ח - גדודי חללי אל אקצה.
בשנת 2003 רצח יחד עם פלסטיני נוסף את ג'מילה דע'לס. לטענתם, הם חשדו בה בשיתוף פעולה עם ישראל. לפי טענות אחרות, הרצח היה כנקמה על סירובה של דעלס לחיזוריו של עטאללה כלפי בתה הצעירה.
ביולי 2003 נעצר עטאללה על ידי ישראל, הועמד לדין בבית המשפט הצבאי בשומרון, נידון למאסר עולם ועוד 15 שנות מאסר (כיון שהורשע גם בירי לעבר חיילי צה"ל, ובתכנון פיגוע התאבדות), ונכלא בכלא גלבוע.
עבירות המין בכלא גלבוע

בשנים 2015-2017 היה עטאללה כלוא באגף 5 בכלא גלבוע שהיו כלואים בו אסירים ביטחוניים מן הפת"ח ושימש כדוברם של כלואי האגף.
בעקבות תלונות של מספר סוהרות חובה הוא נחשד במספר עבירות אונס כלפי שתי סוהרות, ובריבוי עבירות של תקיפה מינית. עטאללה עתר לבית המשפט נגד פרסום שמו, אך בית המשפט דחה את עתירתו.
מאוחר יותר דיווחה אחת המתלוננות כי גם לאחר שסיימה את שירותה בכלא חייג אליה עטאללה מבית הכלא.
בספטמבר 2023 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה בחשד לאונס ותקיפה מינית.
במסגרת החלק הראשון של עסקת שחרור החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל צורף שמו של עטאללה לרשימת האסירים הביטחוניים שישוחררו בעסקה. על פי החלטת הממשלה היה צפוי להשתחרר לביתו בשכם שברשות הפלסטינית.
המתלוננות עתרו נגד ההחלטה שלא לגרשו לחו"ל מחשש שיממש את איומיו ויפגע בהן, אך בג"ץ דחה את העתירה.
בפברואר 2025, שמו נמחק מרשימת המחבלים המשוחררים והוחלף באחר.