stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי השנייה, מלכת אנגליה
שלטונו של אביה, המלך ג'יימס השני

עם מותו של צ'ארלס השני ללא צאצאים חוקיים בפברואר 1685, דוכס יורק הפך למלך ג'יימס השני באנגליה ובאירלנד ולמלך ג'יימס השביעי בסקוטלנד. מרי שיחקה קלפים כאשר בעלה הודיע לה על עליית אביה לכס המלכות, בידיעה שהיא יורשת העצר אחריו.
כאשר בנו הלא חוקי של צ'ארלס, הדוכס ממונמות', אסף כוח פלישה באמסטרדם והפליג לבריטניה, ויליאם הודיע לג'יימס על יציאתו של הדוכס, והורה לגדודים האנגליים בארצות השפלה לחזור לבריטניה. לשמחתו של ויליאם, מונמות' הובס, נתפס והוצא להורג, אך גם הוא וגם מרי היו מאוכזבים ממעשיו של ג'יימס לאחר מכן.
לג'יימס הייתה מדיניות דתית שנויה במחלוקת; ניסיונו להעניק חופש דת ללא-אנגליקנים באמצעות השעיית חוקים של הפרלמנט בצו מלכותי לא התקבל היטב. מרי ראתה בפעולה כזו כבלתי חוקית, והכומר שלה ביטא דעה זו במכתב לארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם סנקקרופט, בשמה. היא הייתה מאוכזבת עוד יותר כאשר ג'יימס סירב לעזור כשהמלך הקתולי של צרפת, לואי הארבעה עשר, פלש לאוראנז' ורדף אחר הפליטים ההוגנוטים שם.
בניסיון לפגוע בוויליאם, ג'יימס עודד את הצוות של בתו להודיע לה שוויליאם מנהל רומן עם אליזבת ויליירס, בתה של אומנת ילדותה, פרנסס ויליירס. בעקבות המידע, מרי חיכתה מחוץ לחדרה של ויליירס ותפסה את בעלה יוצא משם מאוחר בלילה. ויליאם הכחיש ניאוף, ומרי ככל הנראה האמינה וסלחה לו. ייתכן שוויליירס וויליאם לא נפגשו כמאהבים אלא כדי להחליף מידע דיפלומטי. צוותה של מרי פוטר ונשלח בחזרה לבריטניה.
המהפכה המהוללת

פוליטיקאים ואצילים פרוטסטנטים אשר לא היו מרוצים משלטונו ג'יימס של היו בקשר עם בעלה של מרי כבר ב-1686. לאחר שג'יימס ציווה על אנשי הכמורה האנגליקנית לקרוא את הצהרת הסובלנות – הכרזה שהעניקה חופש דת לקתולים ולאנשי דת לא אנגליקנים – מתוך כנסיותיהם במאי 1688, הפופולריות שלו ירדה עוד יותר. הדאגה בקרב הפרוטסטנטים גברה כאשר אשתו של ג'יימס, מרי ממודנה, ילדה בן – ג'יימס פרנסיס אדוארד – ביוני 1688, שכן הילד, בניגוד למרי ולאן, הפך ליורש העצר והיה אמור להתחנך כקתולי.
ב-30 ביוני, שבעה אצילים אנגלים נודעים, הזמינו בסתר את ויליאם – אז ברפובליקה ההולנדית עם מרי – להגיע לאנגליה עם צבא כדי להדיח את ג'יימס. ויליאם אולי קינא במעמדה של אשתו כיורשת הכתר האנגלי, אך לפי גילברט ברנט, מרי שכנעה את בעלה שהיא לא מעוניינת בכוח פוליטי, ואמרה לו "שהיא תהיה לא יותר מאשר אשתו, ושתעשה כל שביכולתה כדי להפוך אותו למלך לכל חייו". היא הבטיחה לו שהיא תמיד תציית לבעלה כפי שהבטיחה בנדרי הנישואין שלה.
ויליאם הסכים לפלוש והוציא הכרזה שבה התייחס לבנו של ג'יימס הנולד לאחרונה כ"נסיך ויילס המדומה". הוא גם הציג רשימת תלונות של העם האנגלי והצהיר שמטרת המשלחת שלו היא לכנס פרלמנט חופשי וחוקי. לאחר שנהדף על ידי סערות באוקטובר, ויליאם והצבא ההולנדי נחתו לבסוף באנגליה ב-5 בנובמבר 1688, ללא מרי, שנשארה בהולנד. הצבא והצי האנגלים הלא מרוצים הצטרפו לוויליאם, וב-11 בדצמבר ניסה המלך המובס ג'יימס להימלט, אך נתפס. ניסיון שני לבריחה, ב-23 בדצמבר, הצליח; ויליאם אפשר בכוונה לג'יימס לברוח לצרפת, שם חי בגלות עד מותו.
מרי הייתה נסערת מהנסיבות סביב הדחת אביה, ונקרעה בין הדאגה אליו לחובתה כלפי בעלה, אך הייתה משוכנעת שהפעולות של בעלה, למרות שהיו לא נעימות, היו נחוצות כדי "להציל את הכנסייה והמדינה". כאשר מרי נסעה לאנגליה לאחר השנה החדשה, היא כתבה על "שמחתה הסודית" לחזור לארצה, "אך זו נבלמה במהרה במחשבה על צרותיו של אבי". ויליאם הורה לה להופיע עליזה עם הגעתם המנצחת ללונדון. כתוצאה מכך, נמתחה עליה ביקורת על ידי שרה צ'רצ'יל ואחרים על כך שנראתה קרה לצרותיו של אביה.
תחילת שלטונם המשותף

בינואר 1689, התכנס הפרלמנט האנגלי שכונס על ידי הנסיך מאוראנז', ודנו רבות בצעדים המתאימים שיש לנקוט. מפלגה בהובלת לורד דאנבי טענה כי מרי צריכה להיות המלכה היחידה, כיורשת החוקית, בעוד ויליאם ותומכיו עמדו על כך שבעל לא יכול להיות כפוף לאשתו. ויליאם רצה לשלוט כמלך, ולא לשמש כבן זוגה של המלכה. מצידה, מרי לא רצתה להיות מלכה ריבונית, מתוך אמונה שנשים צריכות להיכנע לבעליהן, ו"הכרת הלב שלי אינה מתאימה למלכות ונטייתי מובילה אותי לחיים שקטים ומבודדים".
ב-13 בפברואר 1689, העביר הפרלמנט האנגלי את חוק הזכויות, שבו נקבע כי ג'יימס, בניסיונו להימלט ב-11 בדצמבר 1688, ויתר על השלטון, וכי כס המלכות התפנה כתוצאה מכך. הפרלמנט הציע את הכתר לא לבנו של ג'יימס, שהיה אמור להיות היורש תחת נסיבות רגילות, אלא לוויליאם ומרי כשליטים משותפים.
התקדים היחיד למונרכיה משותפת נרשם במאה ה-16: כאשר המלכה מרי הראשונה נישאה לפיליפ השני מספרד, הוסכם שהוא יישא בתואר המלך, אך רק במהלך חייה של אשתו, והוטלו מגבלות על כוחו. ויליאם, לעומת זאת, יהיה מלך גם לאחר מותה של אשתו, ו"השימוש המלא והשלם בכוח המלכותי [יוצא לפועל] על ידי הנסיך מאוראנז' בשם הנסיך והנסיכה במהלך חייהם המשותפים". ההצהרה הורחבה מאוחר יותר כדי להוציא לא רק את ג'יימס ויורשיו (למעט אן) מהכס, אלא את כל הקתולים, שכן "נמצא על פי הניסיון כי זה אינו מתיישב עם בטיחותה ורווחתה של ממלכה פרוטסטנטית זו להיות נשלטת על ידי נסיך קתולי".
בישוף לונדון, הנרי קומפטון, הכתיר את ויליאם ומרי יחד במנזר וסטמינסטר ב-11 באפריל 1689. בדרך כלל, הארכיבישוף של קנטרברי מבצע את ההכתרות, אך הארכיבישוף המכהן, ויליאם סנקקרופט, למרות היותו אנגליקני, סירב להכיר בתוקף הדחתו של ג'יימס השני.
שלטונה המשותף עם בעלה ויליאם

בדצמבר 1689, הפרלמנט העביר את הצהרת הזכויות. צעד זה, קבע מגבלות על סמכות המלוכה; הוא הכריז, בין היתר, כי הריבון לא יכול להשעות חוקים שעברו בפרלמנט, להטיל מיסים ללא הסכמת הפרלמנט, לפגוע בזכות להגיש עתירות, להקים צבא קבע בזמן שלום ללא הסכמת הפרלמנט, לשלול את הזכות לשאת נשק מנתינים פרוטסטנטים, להתערב באופן לא הולם בבחירות לפרלמנט, להעניש חברי הפרלמנט על דברים שנאמרו במהלך דיונים, לדרוש ערבות מוגזמת, או להטיל עונשים אכזריים או לא רגילים. הצהרת הזכויות גם אישרה את ירושת הכס. לאחר מותו של ויליאם השלישי או מרי השנייה, השני ימשיך לשלוט. הבא בתור היה אמור להיות כל ילדיהם של בני הזוג, ואחריהם אחותה של מרי, אן וילדיה. אחרונים בתור היו כל ילדיו של ויליאם השלישי מנישואים מאוחרים יותר אם וכאשר יקרו.
מ-1690 ואילך, ויליאם היה לעיתים קרובות מחוץ לאנגליה במסעות צבאיים, בדרך כלל מהאביב ועד הסתיו בכל שנה. בשנת 1690, הוא נלחם ביעקוביטים (שתמכו בג'יימס) באירלנד. ויליאם ניצח את היעקוביטים האיריים עד 1692, אך הוא המשיך עם מסעות צבאיים נוספים לנהל מלחמה נגד צרפת בהולנד. בזמן שבעלה היה רחוק, מרי ניהלה את הממשלה בעזרת מועצת קבינט בת תשעה חברים.
היא לא רצתה לקחת על עצמה את השלטון ובזמנים שויליאם היה במסעותיו הצבאיים הרגישה "מופקעת מכל מה שהיה יקר לי באדם, בלי בעלי, נשארתי בין אנשים שהיו זרים גמורים עבורי. על אחותה אמרה "אחותי במצב רוח כל כך שמור שלא יכולתי לקבל ממנה נחמה". אן רבה עם ויליאם ומרי על כסף, והיחסים בין האחיות התקלקלו.
כאשר בעלה היה רחוק, מרי פעלה לבדה, בזמן שהוא היה באנגליה, מרי נמנעה לחלוטין מלהתערב בעניינים פוליטיים, כפי שהוסכם בהצהרת הזכויות, וכפי שהעדיפה. עם זאת, היא הוכיחה את עצמה כשליטה תקיפה, והורתה על מעצרו של דודה, הנרי הייד, רוזן קלרנדון השני, על שתכנן להחזיר את אביה ג'יימס השני לכס המלכות. בינואר 1692, ג'ון צ'רצ'יל, רוזן מרלבורו הראשון, המשפיע, פוטר באשמות דומות; הפיטורים פגעו במידת מה בפופולריות שלה והזיקו עוד יותר ליחסיה עם אחותה אן (שהושפעה מאוד מאשתו של צ'רצ'יל, שרה). אן הופיעה בחצר עם שרה, ותמכה בגלוי בצ'רצ'יל המודח, מה שהוביל לכך שמרי דרשה בזעם שאן תפטר את שרה ותפנה את דירתה.
מרי חלתה בקדחת באפריל 1692, והחמיצה את תפילת יום ראשון לראשונה ב-12 שנים. היא גם לא ביקרה את אן, שהייתה בלידה קשה. לאחר החלמתה של מרי ומות תינוקה של אן זמן קצר לאחר לידתו, מרי ביקרה את אחותה, אך ניצלה את ההזדמנות לנזוף באן על חברותה עם שרה. האחיות לא נפגשו שוב. מרלבורו נעצר ונכלא, אך שוחרר לאחר שנחשף כי המאשימה הייתה מתחזה. מרי רשמה ביומנה שהקרע בין האחיות היה עונש מאלוהים על "אי הסדר" של המהפכה. מבחינה דתית היא הייתה אדוקה מאוד, והשתתפה בתפילות לפחות פעמיים ביום.
רבים מההחלטות של מרי התמקדו במאבק בפורענות, ואי צניעות. היא השתתפה לעיתים קרובות בענייני הכנסייה – כל ענייני הפטרונות הכנסייתיים עברו דרכה. לאחר מותו של הארכיבישוף מקנטרברי ג'ון טילוטסון בדצמבר 1694, מרי רצתה למנות את הבישוף של ווסטר אדוארד סטילינגפליט לתפקיד, אך ויליאם ביטל את החלטתה והמשרה ניתנה לבישוף של לינקולן תומאס טניסון.
מותה

מרי נהגה ללכת באופן קבוע בין הארמונות שלה בוויטהול ובקנזינגטון והניחו שהיא תאריך ימים יותר מבעלה ואחותה שסבלו מבריאות רופפת. עם זאת, בסוף 1694 נדבקה מרי באבעבועות שחורות והרחיקה ממנה כל מי שלא חלה במחלה בעבר, כדי למנוע את התפשטות הזיהום. אחותה אן, שהייתה בהריון, שלחה למרי מכתב שבו הציעה שהיא תיקח סיכון כדי לראות את אחותה שוב, אך ההצעה נדחתה על ידי הממונה על חדר המלכה, הרוזנת מדרבי.
מספר ימים לאחר תחילת המחלה נעלמה התפרחת, כביכול, והותירה את עורה של מרי חלק וללא סימנים ומרי טענה שהיא חשה שיפור במצבה. מלווים שלה קיוו בתחילה שהיא חלתה בחצבת ולא באבעבועות שחורות ושהיא מחלימה אך התפרחת "פרחה פנימה" כך שמרי סבלה מצורה קטלנית של האבעבועות השחורות ומצבה החמיר במהירות. מרי מתה בארמון קנזינגטון מעט לאחר חצות בבוקר ה-28 בדצמבר, בגיל 32.
בעלה ויליאם, שהפך להיות תלוי במרי, היה מזועזע ממותה, ואמר לבורנט ש"מהיותי המאושר ביותר" הוא "הולך כעת להיות היצור האומלל ביותר על פני האדמה". על אף שהיעקוביטים ראו במותה נקמת האלוהים על הפרת הדיבר החמישי ("כבד את אביך ואת אמך"), היא הפכה מושא לאבל רב בבריטניה וגופתה החנוטה הוצבה בארמון הבנקוטינג בוויטהול וב-5 במרץ, היא נקברה במנזר וסטמינסטר. שיר ההלוויה שלה היה הראשון מכל הלוויה מלכותית שבה נכחו כל חברי שני בתי הפרלמנט. לטקס כתב המלחין הנרי פרסל את "מוזיקה להלוויית המלכה מרי".
לאחר מותה המשיך בעלה לכהן כמלך לבדו עד מותו שלו.
מורשתה

מרי תרמה להקמת המכללה על שם ויליאם ומרי (בוויליאמסבורג של ימינו, וירג'יניה) בשנת 1693, תמכה בתומאס בריי, שהקים את האגודה לקידום הידע הנוצרי, והייתה פעילה בהקמת בית החולים המלכותי למלחים בגריניץ' לאחר הניצחון האנגלו-הולנדי בקרב לה הוג.
היעקוביטים תיארו את מרי כבת לא נאמנה שבגדה באביה למען רווחתה ורווחת בעלה. בשנים הראשונות לשלטונם, היא נתפסה לעיתים כנתונה לחלוטין להשפעתו של בעלה, אך לאחר ששלטה לבד זמנית במהלך היעדרויותיו בחו"ל, היא תוארה כמנהיגה מסוגלת ובטוחה. הספר "מתנה לגברות" (1692) מאת נהום טייט השווה אותה למלכה אליזבת הראשונה. צניעותה וביטחונה העצמי זכו לשבחים בעבודות כמו "דיאלוג על נשים" (1691) מאת ויליאם וולש, שהשווה אותה לקינקינטוס, המצביא הרומי שלקח על עצמו משימה גדולה כשנקרא לעשות כן, אך לאחר מכן ויתר ברצון על הכוח.
שבוע לפני מותה, מרי עברה על ניירותיה, השמידה כמה מהם בשריפה, אך היומן שלה שרד, כמו גם מכתביה לוויליאם ולפרנסס אפסלי. היעקוביטים ביקרו אותה קשות, אך ההערכה של דמותה שהגיעה לדורות הבאים הייתה במידה רבה החזון של מרי כאישה נאמנה וצייתנית, שלקחה על עצמה את השלטון בלית ברירה, ניהלה אותו ביעילות רבה כשהיה צורך, וברצון העבירה אותו לבעלה.
הערות שוליים

↑  Gilbert Burnet, Pre-1801 Imprint Collection (Library of Congress) DLC, Bishop Burnet's History of his own time, London, T. Ward, 1724
↑   https://www.andreazuvich.com/history/the-death-of-queen-mary-ii/
| מלכי אנגליה ומלכי הממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| ההפטרכיה (שבע הממלכות) | ההפטרכיה (שבע הממלכות) |  |
| מלכי שבע הממלכות | מזרח אנגליה • אסקס • קנט • מרסיה • נורת'מבריה • סאסקס • וסקס |  |
| ממלכת אנגליה | ממלכת אנגליה |  |
| בית וסקס | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדוויג • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |  |
| המלכים הנורמנים | ויליאם הראשון • ויליאם השני • הנרי הראשון • מתילדה • סטיבן |  |
| בית פלנטג'נט | הנרי השני • ריצ'רד הראשון ("לב הארי") • ג'ון • הנרי השלישי • אדוארד הראשון • אדוארד השני • אדוארד השלישי • ריצ'רד השני |  |
| בית לנקסטר | הנרי הרביעי • הנרי החמישי • הנרי השישי |  |
| בית יורק | אדוארד הרביעי • אדוארד החמישי • ריצ'רד השלישי |  |
| בית טיודור | הנרי השביעי • הנרי השמיני • אדוארד השישי • ג'יין גריי • מרי הראשונה • אליזבת הראשונה |  |
| בית סטיוארט | ג'יימס הראשון • צ'ארלס הראשון • צ'ארלס השני • ג'יימס השני • מרי השנייה וויליאם השלישי (בית אוראנז'-סטיוארט) • אן |  |
| הממלכה המאוחדת | הממלכה המאוחדת |  |
| בית הנובר | ג'ורג' הראשון • ג'ורג' השני • ג'ורג' השלישי • ג'ורג' הרביעי • ויליאם הרביעי • ויקטוריה |  |
| בית סקסה-קובורג-גותה | אדוארד השביעי • ג'ורג' החמישי |  |
| בית וינדזור | ג'ורג' החמישי • אדוארד השמיני • ג'ורג' השישי • אליזבת השנייה • צ'ארלס השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271763705171  PLWABN: 9810577027705606  BIBSYS: 1450248439842  BNE: XX1306721  BnF: cb12268865r (data)  BPN: 30352746  GND: 118865838  ISNI: 0000 0001 2096 4438  LCCN: n80044552  LNB: 000205952  NKC: mzk2005309139  NTA: 070738084  RKD: 438121  SELIBR: 214268  SNAC: w6dv1pwg  SUDOC: 066912709  TePapa: 65884  ULAN: 500354686  VcBA: 495/140815  VIAF: 76375822   WorldCat (עם VIAF): 76375822 
דיוקן של מרי בשנת 1676, שנה לפני נישואיה
אביה של מרי, המלך גיימס השני
ויליאם נוחת באנגליה
הכתרת מרי ויליאם 1689
המלך ויליאם ורעייתו המלכה מרי.
מרי בשנת 1685
הצצקנים

| --- | --- |

 סוגה:  מדע בדיוני לילדים
 בימוי:  אבי אמבר
 שחקנים:  אדי ג’ייקובס, אלי יצפאן, שרית סרי, דנה יקל
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 אורך פרק:  25-30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  18 בספטמבר 1989 – 1989
 
הצצקנים היא סדרת טלוויזיה לילדים שהופקה ב-1989. לסדרה שישה פרקים והיא שודרה בערוץ הראשון כסדרת ספיישל במסגרת מחלקת התוכניות לילדים ונוער.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיה של חבורת חייזרים מגלקסיה אחרת שמקבלת משימה משליטי הכוכב לחקור את כדור הארץ. הצצקנים יכלו להמיר את צורתם החייזרית לצורה אנושית, לצורך הסוואה וחקירת הכוכב. בנוסף לחלליתם המרשימה, התהדרו גם ברכב שטח משוכלל ואמצעי תקשורת ניידים.
הפרקים דיברו בעיקר על חברות ושיתוף פעולה, עזרה לזולת, קבלת השונה, ובעיקר טיפוח ושימור נופי הארץ.
המקומות בהם ביקרו הצצקנים הם חמת גדר (פרק כפול), יפו, הספארי ברמת גן, ים המלח וזכרון יעקב.
בסרטון הפתיחה השתמשה הסדרה בחלק מאנימציית הלוגו של זכיינית הטלוויזיה הבריטית "STV".
שיר הפתיחה והסיום של הסדרה בוצע על ידי אורנה ומשה דץ.
שחקנים > דמויות קבועות

צוות החללית כלל את:
צדק (אדי ג'ייקובס): מפקד המשימה.
אלישמש (אלי יצפאן): טכנאי החללית. מתקשר יותר עם ילדים. בכל הפעמים שהם מסתווים, חושף כמעט את הזהות הסודית שלהם.
נגה (שרית סרי): הקצינה הראשונה. בעלת כוחות קסם שונים, כשיש להן מספר מגבלות כגון: שהשימוש בהם מותר כל-עוד הוא אינו לצורכי לחימה בין כוכבית, וכן שהכוחות שלה פועלים אך ורק על פני הקרקע ולא מתחתיה.
קוסמולינו (דנה יקל): חייזר גדול, ירוק ומגושם. נוצר על ידי אלישמש כדי שישמש כחיית השעשועים שלהם. הופיע באחד הפרקים של "הופה היי" ששודר בתעשייה האווירית, כשהחללית שלו נתקעה במוזיאון המטוסים שם והשלישייה הייתה צריכה לסייע לו עם החללית לפני שיגלו אותו. בעל אנטנה נשלפת בצורת חייזר קטן.
שחקנים > שחקנים אורחים

במהלך פרקי הסדרה השתתפו שחקנים שונים בתפקידי אורח והם: ציפי שביט, משה איבגי, אורי גבריאל, מאיר סוויסה (בשלושה פרקים), גבי עמרני, ישה גילנסקי, מושון אלבוכר, רולנדה שגרן (בשני פרקים), עזרא דגן, עירית שלג, רוני בליץ וציפי מור.
מבצע אבירי לב

מבצע אבירי לב היה מבצע צבאי של צה"ל במסגרת מלחמת יום הכיפורים. מטרת המבצע הייתה לצלוח את תעלת סואץ, לכבוש שטחים ממערב לה ובכך להכריע את המלחמה בחזית הדרום. המבצע בוצע על ידי אוגדה 143 בפיקודו של האלוף אריאל שרון, שכללה 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת צנחני מילואים 247, שני אגדים ארטילריים ומספר גדודי הנדסה/צליחה.
צליחת התעלה מערבה הייתה נקודת מפנה במלחמה. צה"ל יזם סדרה של קרבות שמטרתם כיבוש שטח ממערב לתעלת סואץ, ובמקביל ריכז הצבא המצרי מאמץ בבלימתו. במהלך המבצע הגיעו כוחות צה"ל לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר וכותרה הארמייה השלישית המצרית.
החלטה על תוכנית הצליחה ומועדה

ב-12 באוקטובר הציע הרמטכ"ל, דוד אלעזר, בדיון בפני ראש הממשלה, גולדה מאיר, ובכירים נוספים, לצאת למחרת למבצע של צליחת תעלת סואץ. תוך כדי הדיון התקבל בו מידע מ"המוסד" על תוכנית מצרית לצאת במתקפה נרחבת בסיני ב-13 או ב-14 באוקטובר. ראש "המוסד", צבי זמיר, שבעברו היה מפקד פיקוד הדרום, הציע לדחות את תוכנית הצליחה ביומיים, ולהכין מלכודת לכוחות המצריים שיתקפו בסיני, והצעתו התקבלה והתממשה בקרב השריון ב-14 באוקטובר, שבו הסב צה"ל אבדות כבדות לכוחות המצריים.
תוכנית המבצע

בליל 14 באוקטובר 1973 הטילה מפקדת אוגדה 143 על חטיבה 14 משימת כיבוש של החווה הסינית שהוא המרחב שחלש על מסדרון הצליחה. על חטיבה 247 הוטל לצלוח את תעלת סואץ בסירות ולבסס ראש גשר בגדה המערבית של התעלה. על חטיבה 421 הוטלה משימת גרירת אמצעי הצליחה ההנדסיים, צליחת התעלה, הרחבת ראש הגשר ופשיטה על בסיסי טילים נגד מטוסים כדי לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי חופש פעולה בגזרת הצליחה. על חטיבה 600 הוטלו משימות רתק והטעיה כלפי המערך המצרי בחווה הסינית.
קרב ההבקעה של חטיבה 14 בליל 15 באוקטובר 1973 > סדר כוחות ותוכנית

ערב הצליחה כללה חטיבה 14 2 גדודי טנקים סדירים: גדוד 184 האורגני (בפיקוד אברהם אלמוג), וגדוד 79 (בפיקודו של עמרם מצנע. לפני המלחמה השתייך הגדוד לחטיבה 401 ואליו חברו פלוגות מגדוד 196 מחטיבה 460). לקראת הצליחה, תוגברה החטיבה בגדוד טנקים 407 (מחטיבה 600, בפיקודו של שעיה בייטל), בגדוד הסיור האוגדתי המשוריין 87 (בפיקודו של יואב ברום), ביחידה 424 (סיירת שקד, בפיקודו של משה ספקטור), כוח שמוליק (בפיקוד רס"ן שמוליק ארד אשר מנה שתי פלוגות צנחנים, האחת מגדוד 202 בפיקוד רפי צוקר, והשנייה מגדוד 890 בפיקודו של דני גונן) וגדס"ר 582 (צנחני מילואים מחטיבה 317 בפיקוד נתן שונרי).
לפי המודיעין, מול חטיבה 14 המורחבת עמד כוח מצרי שכלל את דיוויזיית חי"ר 16 ודיוויזיית השריון 21. סך כל הכוחות המצריים כללו כ-2 חטיבות חי"ר ו-2 חטיבות ממוכנות, וכן 2 כוחות מ-2 חטיבות שריון שספגו אבדות במתקפה המצרית שנכשלה ב-14 באוקטובר.
לפי הידוע לפני המבצע, היה הצבא המצרי ערוך הגנתית לכיוון מזרח. לכן, תוכנית חטיבה 14 הייתה לנוע מדרום למתחם עד לציר "לכסיקון" (כביש לאורך כל תעלת סואץ ובמרחק כ-3 ק"מ מהתעלה), משם לנוע צפונה על ציר "לכסיקון" ולתקוף את המצרים דרך הצירים שבמתחם "החווה הסינית" (ממערב למזרח) ובכך להפתיע אותם מאגפם ומעורפם.
כמו כן, הוטל על חטיבה 14 להשתלט על ראש גשר מצרי באזור "החווה הסינית" (ידיעה שהתבררה כשגויה) ולכבוש את המוצב לשעבר "מצמד", שבחצרו היו מיועדים להיפרס מתקני הצליחה (היו ידיעות סותרות כי במוצב ממוקמת המפקדה המצרית, או לחלופין – עדיין קיימים כוחות ישראלים במוצב. שתי הידיעות היו שגויות).
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה > צליחת התעלה על ידי הצנחנים והשריון

כבר ב-13 באוקטובר החלו כוחות ההנדסה במאמץ להוביל את אמצעי הצליחה אל עבר התעלה. אולם, עקב הקרבות הקשים שהתנהלו ברחבי סיני, והעומס הגדול של יחידות וכוחות על צירי התנועה, נוצרו פקקי תנועה שגרמו לעיכוב גדול בהעברת סירות הגומי, הדוברות וגשר הגלילים. רק ב-15 באוקטובר חברו סירות הגומי אל כוחות חטיבת הצנחנים 247. פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת המילואים של הצנחנים 247, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה לצלוח. מילת הקוד "אקוואריום" נקבעה לציון ירידת הצנחנים למים. עלייתם על הגדה שמנגד צוינה כ-"אקפולקו". הצליחה בוצעה באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול. בשעה אחת עשרים וחמש בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, ובה כוח בפיקודו של סגן אלי כהן. חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את מאה ושישים המטרים שהם רוחבה של התעלה, הגיעו הלוחמים לגדה השנייה שביבשת אפריקה. גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן. מפקד החטיבה, דני מט, עבר לגדה המערבית של התעלה כעבור שעתיים וחבר לכוח הצנחנים שהחזיק בראש הגשר. לימים סיפר על הצליחה:
מעולם לא הרגשתי באחריות כה כבדה כמו אותו לילה. הרגשתי שאנו מובילים מהלך גורלי שיכול לשנות את פני המלחמה. הרגשתי כאילו עיני כל עם ישראל נשואות אלינו. ידעתי שכולם: המטה הכללי, הפיקוד, בוודאי האוגדה – ומי יודע מי עוד – מאזינים לרשת שלנו וממתינים לשמוע את מילת הקוד הגואלת – "אקפולקו".
הזרמת אמצעי הצליחה הכבדים המיועדים לטנקים נתקלה בקשיים: גשר הגלילים אוחסן במרחק 17 קילומטרים מן התעלה (במקום עד 3 ק"מ כנדרש), ופלוגת המילואים שגררה אותו נתקלה בקושי רב בגרירת הגשר באזורי דיונות שהגשר לא תוכנן לעבור בהם, וכל זאת בתוך ערבוביית הכוחות הנעים לקרב החווה הסינית ולקרב הצליחה, אשר יצרו פקק תנועה אדיר לאורך הציר שלאורכו נגרר הגשר - ציר "עכביש". בסופו של דבר הגשר לא עמד בעומסים ובבוקר 16 באוקטובר נקרע והושבת. ממילא גם המשך ציר התנועה של הגשר אל התעלה - ציר "טרטור", טרם פונה בשלב זה מכוחות מצריים. לעומת זאת הצליחו להגיע לאזור הצליחה דוברות ה"תמסח" המתנייעות, ובהמשך גם דוברות היוניפלוט שנגררו על ידי טנקים. אור ל-16 באוקטובר צלחו 27 טנקים מחטיבה 421 את התעלה על גבי התמסחים. בנוסף צלח גדוד הצנחנים 416 בפיקודו של צביקי נור וחבר לכוחות החטיבה. בין הלוחמים בחטיבת המילואים של הצנחנים היה גם משה יעלון. לאחר שצלחה את התעלה התמקמה פלוגתו של יעלון במוצב מצרי נטוש סמוך לקו המים. לימים סיפר יעלון כי- ”לפתע ראינו שיירה מצרית מתקרבת. הם לא ידעו שאנחנו שם. חיסלנו כל מה שהיה בשיירה הזאת. אני יודע שאם לא הייתי הורג אותם, הם היו הורגים אותי. זה ההסבר שלי לעצמי, אבל זו עדיין מועקה לא קלה”. כן צלח גדוד 48 של החטיבה, בפיקוד שמעון כהנר.
כח הטנקים נע במשך יום שלם (16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, כלי רכב ומתקנים של הצבא המצרי. פעילות זו פתחה מסדרון אווירי נקי מטילים לפעילות חיל האוויר.
בינתיים, פלוגת טנקים שנועדה לאבטח את צפון אזור הצליחה עלתה על מארב טנקים מצרים ונפגעה. כך התנהל קרב שריון כ-500 עד 800 מטר מאזור הצליחה.
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה > הקמת הגשרים הראשונים

ב-17 באוקטובר, בליווי דחפורים מדגם קטרפילר די-9 שהדפו כל מכשול ופרצו את הדרך (ממוקשים, מכשולים ורכבים שרופים), הגיעו דוברות המצופים ("יוניפלוט") אל חצר "מצמד" בשעות 8:00-10:00 בבוקר. ב-11:30 כבר החל מאמץ הצליחה וכל הדוברות הושקו אל המים. סא"ל אהרון טנא (ג'וני), קצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום פיקד על הקמת הגשר. תחת הפגזה מצרית כבדה החלו הפלסים בהרכבת הגשר, ולמרות האבדות הכבדות, הצליחו להשלימו עד השעה 16:30 אחרי הצהריים. בשעה 11 בלילה ארעה תקלה בגשר ואחד המצופים ניתק. בחיל ההנדסה אלתרו מהר פתרון: הדוברות נקשרו זו לזו בכבלים ועל הרווח ביניהן נפרשו גשרונים של טנקי גישור. כך התאפשר המשך מעבר הטנקים.
מבצע הצליחה תפס את המצרים בהפתעה. רק ב-17 באוקטובר הבינו המצרים שכוחות צה"ל חצו את התעלה, וב-18 באוקטובר פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על הגשרים שהקים צה"ל על התעלה. לוחמי חיל ההנדסה החזיקו את הגשרים למרות ההפגזה הארטילרית הכבדה ואפשרו מעבר של כוחות מסיני אל תוך יבשת אפריקה. בעקבות מאמץ הצליחה המוצלח ופריצת ביצורי התעלה, החלה הזרמה של כוחות שריון לגדה המערבית, שהביאה את כוחות צה"ל עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ קהיר, ולכיתור הארמייה השלישית של מצרים באזור סואץ.
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה > גשר הגלילים

ב-17 באוקטובר החל המבצע להעברת גשר הגלילים אל עבר התעלה. מפאת גודלו הרב של הגשר, גרירתו הייתה איטית (מהירות תנועה של 10 קמ"ש). את הגשר גררו טנקים וטרקטורים, ואפשר היה להשיק אותו למים ללא מגע יד אדם, רק באמצעות הכלים הגוררים/דוחפים אותו. הובלת הגשר נעשתה תחת אש ארטילרית כבדה של המצרים ופינוי מוקשים מאולתר שביצעה חוליית הפלסים של חה"ן, שניווטה את הגשר. מסע הובלת הגשר המשיך גם למחרת (18 באוקטובר) והתאפשר בעקבות התשת הכוח המצרי בקרב הקשה בחווה הסינית. במהלך גרירתו הגשר התפרק מספר פעמים והיה צורך לעצור ולרתכו. הגשר הגיע לגדות התעלה בשבע בערב אך הושק רק בשעה 11 בלילה. את הגשר דחפו 14 טנקים וכלי צמ"ה אל תוך התעלה ובכך הושק. בשעה 1:00 בלילה (19 באוקטובר) הוכשר הגשר למעבר טנקים.
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה > גשר הצנע

ב-20 באוקטובר אחר הצהריים הושק הגשר השלישי על התעלה - "גשר הצנע", שהיה גשר שפותח ונזנח על ידי חיל ההנדסה, וחלקיו נותרו במחנה זיקים. מפתחו, יעקב ירושלמי, נענה לבקשת ג'קי אבן, סגן מפקד אוגדה 143, להשמיש אותו, לאחר שגשר הדוברות נפגע כתוצאה ממעבר טנקים לא זהיר עליו, וגשר הגלילים טרם הגיע לתעלה. הגשר הורכב מחלקי מתכת באורך כמה עשרות מטרים, שצוידו בגלגלים רגילים ובפונטונים שנועדו להצפה וחוברו במחברים מהירים על ידי לוחמי שייטת 13. כיוון שאורכו הכולל הגיע רק ל-80 מטר, צורפו אליו כאלתור דוברות שהשלימו את האורך הנדרש
העברת אמצעי הצליחה וצליחת התעלה > החזקת הגשרים

הגשרים שבנה חיל ההנדסה נקראו על שם קציני חיל ההנדסה שנהרגו במבצע הצליחה מהפגזות מצריות:
הגשר הראשון נקרא ע"ש סרן (א"כ רס"ן) יהודה חודדה, שזכה לעיטור העוז.
הגשר השני, גשר הגלילים, נקרא "גשר ג'וני", ע"ש סא"ל אהרון טנא (ג'וני) מפקד ההנדסה הפיקודי, בעל עיטור המופת.
הגשר השלישי, "גשר הצנע", נקרא "גשר ברוך", ע"ש סא"ל ברוך דיליאון, קצין ההנדסה של אוגדת שרון.
החל מ-20 באוקטובר תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה היה להחזיק את הגשרים ולתקן אותם כל אימת שהם נפגעים מהתקפות מצריות. המצרים התקיפו את הגשרים באש כבדה, והפלסים תחזקו את הגשרים תחת אש. על כך זכו מספר פלסים לעיטור המופת ואף לעיטור העוז. לוחמי החיל וחובשיו גם קיבלו עיטורים על גבורה ותושייה בלתי רגילה בפינוי הפצועים והטיפול בהם.
אחרי שיוצבו הגשרים היה צורך לפרוץ את סוללת העפר ושדות המוקשים שהקימו המצרים בצד המערבי של התעלה. דחפור די-9 הובל על דוברה לצד המערבי, פרץ את הסוללה ופינה נתיב בתוך שדה המוקשים. במוקשים שגרף הדחפור הכבד השתמשו אנשי חיל ההנדסה כדי לפוצץ פרצה גדולה יותר בסוללה ובכך להרחיב את ציר הפריצה.