מרקנטיליזם
תאוריה

כיום נחשבים הכלכלנים האירופיים בין השנים 1500 ל-1750 למרקנטיליסטים, אם כי הם מעולם לא ראו בעצמם כמי שתרמו לאידאולוגיה כלכלית יחידה וקוהרנטית. המונח נטבע על ידי המרקיז דה-מירבה ב-1763 והפך פופולרי לאחר שאדם סמית' השתמש בו בספרו "עושר האומות" ב-1776. מקור המונח הוא במילה הלטינית "mercari" שמשמעה "לבצע סחר" ובמילה "merx" שמשמעה "מצרך". בתחילה השתמשו במונח מבקרי התאוריה (דה-מירבה וסמית') אך הוא אומץ במהירות על ידי היסטוריונים. המינוח האנגלי המקורי היה "המערכת המרקנטיליסטית" בעוד המונח המפורש "מרקנטיליזם" הגיע מגרמנית בתחילת המאה העשרים.
המרקנטיליזם ככלל אינו נחשב למשנה כלכלית אחידה וסדורה. אין בנמצא כלכלנים מרקנטיליסטים שהציגו סכמה כוללנית לכלכלה אידיאלית כפי שעשה אדם סמית' מאוחר יותר. הכלכלנים שדגלו בשיטה המרקנטיליסטית העדיפו להתמקד בתחום אחד ורק מאוחר יותר הרעיונות השונים שולבו ואוחדו למה שכונה מרקנטיליזם. משהרעיונות שולבו לכדי תורה אחת, דחו אותה בטענה שהניסיון לאחד מספר רעיונות אינו בר-ביצוע. במידה מסוימת הדוקטרינה המרקנטיליסטית הפכה תאוריות כלליות בכלכלה לבלתי-אפשריות משום שהמרקנטיליזם מתייחס למערכת הכלכלית בתור "משחק סכום אפס", קרי הרווח של צד אחד משמעו הפסד לצד השני. לכן כל מערכת כלכלית מרקנטיליסטית שתביא רווחים למדינה מסוימת, תפגע בהגדרה במדינה אחרת ללא כל אפשרות למקסום הרווח ההדדי. כתבים מרקנטיליסטיים רבים אף נוצרו על מנת להצדיק מנהגים מסוימים במקום לנסות ולאתר את המדיניות הטובה ביותר.
על המדיניות המרקנטיליסטית הפנימית הייתה הסכמה רחבה פחות מאשר על מדיניות הסחר. בעוד אדם סמית' הציג את המרקנטיליזם כמדיניות התומכת בהגבלות ופיקוח הדוק על הכלכלה, מרקנטיליסטים רבים לא הסכימו לכך. העידן המודרני המוקדם התאפיין בריבוי מונופולים ממשלתיים ולמרות שמרקנטיליסטים אחדים תמכו בכך, רבים אחרים הכירו בשחיתות המובנית ובחוסר היעילות של מערכת כזו. רבים אף הבינו כי התוצאה הבלתי נמנעת של קביעת מכסות ו"תקרות מחירים" תהיה היווצרות "שוק שחור". אלמנט אחד שעליו שררה הסכמה בקרב המרקנטיליסטים היה הצורך בדיכוי כלכלי של העובדים. פועלים וחקלאים נדרשו למעשה לחיות באופן שבו יוכלו לספק את צורכיהם הבסיסיים בלבד. המטרה הייתה כמובן למקסם את הייצור ללא התחשבות בצריכה. כסף מיותר, זמן פנוי והשכלה רחבה נתפשו כגורמים שעלולים להוביל לעצלנות ולהשחתת מידות ולכן יזיקו לכלכלה.
כיום האקדמיה חלוקה בדעותיה על הסיבות שבעטיין המרקנטיליזם הפך לאידאולוגיה דומיננטית במשך עשרים וחמישה עשורים. קבוצה אחת, המיוצגת על ידי ג'ייקוב ויינר טוענת כי המרקנטיליזם היה בפשטות מדיניות הגיונית וישירה ובאותה התקופה לא ניתן היה לנתח אותה בכלים שיוכיחו כי היא שגויה. הקבוצה השנייה, המיוצגת על ידי רוברט אקלנד סוברת כי המרקנטיליזם אינו שגוי ביסודו, אלא היווה את המערכת הכלכלית הטובה ביותר עבור אלו שפיתחו אותו. המדיניות והכללים פותחו ונאכפו על ידי ממשלות וסוחרים שהפיקו רווחים רבים מקיום מונופולים, איסור על תחרות, והגבלות על סחר החוץ (באמצעות מיסוי ומכסים). בעוד שרעיונות כלכליים רבים פותחו על ידי אקדמאים ופילוסופים, כל ההוגים המרקנטיליסטים היו סוחרים או פקידי ממשל.
המרקנטיליזם התפתח בתקופה שבה הכלכלה האירופית הייתה בשלב מעבר: מכלכלה פיאודלית מבוזרת, לכלכלה ריכוזית בד בבד עם התפתחות מדינת הלאום. שיפורים טכנולוגיים וגידול מואץ של המרכזים העירוניים הובילו לגידול בהיקפי הסחר הבינלאומי. המרקנטיליסטים ביקשו להסתייע בעובדות אלו במטרה לעזור לכלכלת מדינותיהם. שינוי חשוב נוסף היה התפתחות החשבונאות המודרנית שאפשרה מעקב ופיקוח הדוקים על המאזן המסחרי של כל מדינה. כמובן שגם לגילוי אמריקה ו"העולם החדש" נודעה משמעות רבה. שווקים ומכרות חדשים הביאו לסחר בינלאומי בהיקפים שלא נתפשו כאפשריים בעבר. לפני המרקנטיליזם גובשו הרעיונות הכלכליים באירופה על ידי תאורטיקנים של ימי הביניים. לרוב מטרתם של הוגים אלו הייתה לגבש תפישה כלכלית שתהיה תואמת לדוקטרינות הנוצריות של צדק ואמונה דתית. הם התמקדו בעיקר בתחום המיקרו-כלכלי וביחסים הכלכליים הבין-אישיים. המרקנטיליזם ניצב בשורה אחת עם התאוריות שהחליפו לאיטן את ראיית העולם הישנה, דוגמת הריאל פוליטיק של מקיאוולי וה-raison d'Etat של ז'אן בודן. ראיית העולם המרקנטיליסטית של "משחק סכום אפס" שבו כל צד מנסה לגבור על יריביו בתחרות חסרת מעצורים התיישבה היטב עם התאוריות של תומאס הובס (שצידד בתפישה כי מצב הטבע הוא בסיס לתחרות אכזרית בין בני האדם) ועם השקפת העולם הפוריטנית (שלה תפישה פסימית על טבע האדם). לכן חלק מהחקיקה המרקנטיליסטית הנוקשה ביותר הוצגה על ידי ממשלתו של אוליבר קרומוול באנגליה.