stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילן שאול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בספטמבר 1952 (בן 72) אפיקים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  החוג לקולנוע וטלוויזיה, אוניברסיטת ת"א
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 עיסוק:  קולנוען   משורר   עיתונאי   עורך   סופר
 תחום סיקור:  תרבות
 בת זוג:  גילה שאול
 מספר צאצאים:  2
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  https://www.facebook.com/ilansaul
 
אילן שאול

אילן שאול (נולד ב-24 בספטמבר 1952) הוא קולנוען, משורר, עיתונאי, עורך וסופר ישראלי.
ראשית חיים והשכלה

אילן שאול נולד וגדל בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן. בוגר תיכון בבית ספר האזורי "בית ירח". בתום שירותו הצבאי בנח"ל באפריל 1974, עבר להתגורר בתל אביב. 
 ב-1975 התחיל לימודיו באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה, במהלכם כתב, ביים, שיחק והפיק את הסרט הקצר "גלגל ראשון", שנגנז באוגוסט 1980 מסיבות פוליטיות במשך שבע שנים בכספת היועץ המשפטי של האוניברסיטה. בדצמבר 1987 שוחרר "גלגל ראשון" בעקבות איום בתביעה שהגיד עו"ד צבי לידסקי נגד האוניברסיטה. במהלך שנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה – במקביל ללימודי הקולנוע וטלוויזיה, השתתף ב"תרגילים בהבנה ביצועית": סדנת כתיבה בניצוח המשורר דוד אבידן בחוג לספרות עברית.
קריירה מקצועית

ב-1981 התחיל דרכו המקצועית כעיתונאי. התחנה הראשונה הייתה ב"קול תל אביב והמרכז", המקומון הראשון של קבוצת "ידיעות אחרונות". ביולי 1981 עבר לשבועון "להיטון", שם כתב במשך כשנתיים טור אישי ("מעורב אישי") וכתבות לעיתון. במהלך עבודתו ב"להיטון" ראיין שורה ארוכה של אמנים מכל קשת התרבות הישראלית. עיקר עבודתו ב"להיטון" התמקדה בכתבות צבע רוחביות, בהן חקר את פסיפס התרבות הישראלית שתי וערב. באוגוסט 1982 ייצג את "להיטון" בפסטיבל ונציה, שחגג באותה שנה יובל לקיומו. ב-1983 ייצג את "עולם האישה" בפסטיבל ונציה, וב-1984 בפסטיבל קאן.
בבחירות 1984 כיהן כדובר תנועת תמ"י (תנועת מסורת ישראל). בתום הבחירות חזר ל"ידיעות אחרונות", שם כתב בעיקר כתבות מגזיניות במוספיו.
באפריל 1988 היה בצוות ההקמה של שבועון הנוער "ראש 1", שם כיהן כעורך מדור קולנוע-טלוויזיה-ווידאו במשך שלוש שנים. בין השנים 1989–1991 היה עורך תוכנית שיבוץ סרטי הפולחן של קולנוע פריז, שנסגר בינואר 1992. ב-1991 עזב את העיתונות הכתובה לטובת "תבל", חברת הטלוויזיה בכבלים. ב-2002 חזר לעיתונות הכתובה. התחנה הראשונה: שבועון הבידור "פנאי פלוס", שם כיהן כעורך המדור "סדר יום". ב-2005 עבר לשבועון "אנשים" כסגן עורך, ואחרי זה כעורך ראשי. באוגוסט 2007 היה בגרעין המייסד של היומון "ישראל פוסט" (2014-2007) בתפקיד עורך התרבות. בין השנים 2014–2020 כיהן כעורך התרבות של "מעריב".
חיים אישיים

אילן שאול נשוי לגילה, ולשניים שתי בנות, מאי ונעם שאול.
ספרים שכתב

"אקורדים בשיפוע", בהוצאת עמדה, 2015 (ספר שירה)
"מלחמתרבות", בהוצאת אפיק, בעידוד מפעל הפיס ובעריכת כרמית ספיר ויץ - 20 ראיונות עם גיבורי תרבות מזרחים, המספרים את הסיפור הגדול של התרבות המזרחית בישראל.
רוברט גרי

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1920 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  31 ביולי 1987 (בגיל 67) 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בנהלל 
 בן או בת זוג:  פנינה גרי 
 
רוברט (בוב) גרי (באנגלית: Robert Gary;‏ 20 בינואר 1920 – 31 ביולי 1987) היה עיתונאי יהודי-אמריקאי-ישראלי.
ביוגרפיה

רוברט גרי נולד בניו יורק למינה ופייבל גרינברג, ששינו את שם משפחתם לגרי מיד עם הגיעם מרומניה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20. הוא למד באוניברסיטת ניו יורק, וסיים תואר ראשון בסוציולוגיה ועיתונות.
בתחילת 1946 נשלח גרי על ידי סוכנות הידיעות היהודית Jewish Telegraphic Agency‏ (JTA) לדווח מגרמניה שאחרי המלחמה. עם הגיעו למינכן הוא ביקר במחנות העקורים, ראיין את ניצולי מחנות ההשמדה ודיווח על משפטי נירנברג.
בשנת 1947 דיווח גרי על מצבם של המעפילים מאניית המעפילים "אקסודוס" שהוחזקו במחנות הגירוש באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. ב-30 בספטמבר דיווחה סוכנות הידיעות היהודית כי השלטונות הבריטיים אסרו על גרי את הכניסה לשני המחנות שדיווח מתוכם, לאחר שדיווחיו עוררו את כעסם.
ב-1948 הכיר את אשתו, פנינה, שהגיעה בשליחות כגננת למחנות העקורים. הם נישאו בסוף 1949 ונולדו להם שתי בנות, דורית ומירב.
ב-1949 החל לעבוד ב"ג'רוזלם פוסט" ומשפחתו עברה להתגורר בירושלים. ב-1953 עברה המשפחה לניו יורק, שם היה מנהל המחלקה ליחסי ציבור של הקונגרס היהודי האמריקאי (American Jewish Congress).
ב-1957 שב לתל אביב ונתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור של ועדת העשור למדינה וב-1958 נתמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור ופרסום של "המשביר המרכזי". בהמשך שימש כדובר וכאיש יחסי הציבור של הג'וינט, ולאחר מכן של המחלקה האנגלית של אוניברסיטת תל אביב. במקביל, שידר דיווחים טלפוניים לרדיו בארצות הברית.
ב-1960 כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים ישראליים בשפה האנגלית לצורכי הסברה בחו"ל, ביניהם: "ארבעים שנות ההסתדרות" וסרט על הציור האבסטרקטי בישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים החל לעבוד ככתב עבור סוכנות הידיעות "רויטרס".
בשנות ה-70 כתב מאמרים לעיתון "מעריב" על שלוש נסיעות לארצות שמעבר ל"מסך הברזל" – ביולי 1972 נסע לרוסיה, פולין, צ'כוסלובקיה והונגריה, שם הצליח לראיין אסירי ציון, לוחמי חופש יהודים, תחת אפם של המשטרים הקומוניסטים. בסוף אוגוסט 1973, חמישה שבועות בלבד לפני מלחמת יום כיפור, נסע לסיור במצרים, בירדן, בסוריה ובלבנון. ב-1980 נסע לסין, שם כתב סדרה של 14 מאמרים בליווי תמונות.
נקבר בבית העלמין בנהלל.
הערות שוליים

↑  JTA Correspondent Barred from Exodus Refugees Camps by British Authorities,‏ 30 בספטמבר 1947, באתר ה-JTA
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 27 במאי 1958
↑  מסקין הסכים אבל..., מעריב, 9 בספטמבר 1960
↑  "האדם השלישי", מעריב, 7 באוקטובר 1960
↑  דובינר מסריט סרט, מעריב, 30 בנובמבר 1960
↑  Robert Gary, Geni family tree
תעודת מעפיל מ"אקסודוס"' שהוצאה לגרי במחנה הגירוש פפנדורף, 1947
מצבת קברו של רוברט גרי בבית הקברות נהלל
רוברט גרי עם אשתו פנינה גרי, ארצות הברית 1955
וושיה

איור מתוך רומן וושיה "הרומנסה של שלוש הממלכות" מתקופת שושלת צ'ינג, מתאר את הלוחם הסיני גאן-נין.
ווּשְׂיָה (בפין-יין: Wǔxiá; בסינית מפושטת: 武侠) היא ז'אנר נרחב של סיפורת סינית המתרכזת בהרפתקאות אמנויות לחימה המתרחשות בעיקר בסין העתיקה. למרות שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה כיום גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס. הוושיה מהווה חלק נכבד מהתרבות הפופולרית של דוברי השפה הסינית ברחבי העולם.
המילה "וושיה" היא מילת הרכב בין wu ‏(武, המופיעה גם בצירוף וו-שו), שפירושה "צבאי" או "מלחמתי" לבין xia ‏(俠) שפירושה "אצילי", "מכובד". אמן לחימה ההולך בדרך האצילית מכונה לעיתים קרובות ביצירות הוושיה "איש חרבות", על אף שאין הכרח שיחזיק בחרב.
גיבורי הוושיה הסינית אינם משרתים אדון כלשהו, אינם מחזיקים בכוח צבאי ואינם משתייכים למעמד אריסטוקרטי. לרוב הם בני מעמד הביניים בחברה הסינית העתיקה. גיבורים אלה פועלים תחת קוד התנהגות מסוים, שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר חסרי הישע נמצאים במצוקה או תחת דיכוי. הגיבור לוחם למען הצדק, מבקש להסיר את עולו של עריץ, או מחפש כפרה על טעויות עבר. קוד ההתנהגות הסיני (xia) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של האבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים.
ראו גם

שיאנשיה
סיפור אהבה ארץ ישראלי

| --- | --- |

 בימוי:  פנינה גרי
 הפקה:  חני - העמותה לקידום תיאטרון מובחר
 כתיבה:  פנינה גרי
 מקום ההתרחשות:  ארץ ישראל (נהלל, תל אביב, בית קשת)
 תקופת ההתרחשות:  1948-1942
 מדינה:  המנדט הבריטי
 סוגה:  מונודרמה
 הצגת בכורה:  2008
 משך ההצגה:  70 דקות
 שפה:  עברית (תורגם לאנגלית וצרפתית)
סיפור אהבה ארץ ישראלי הוא מחזה ישראלי לשחקנית יחידה מאת פנינה גרי, שמספר את סיפור חייה האמיתי בין השנים 1948-1942 ואהבתה ללוחם הפלמ"ח, עלי בן צבי. ב-2017 הפכה ההצגה גם לסרט קולנוע אותו כתבה התסריטאית דיתה גרי באותו שם, בבימויו של דן וולמן.
על הבמה

הצגת-היחיד "סיפור אהבה ארץ ישראלי", שהועלתה בשנת 2008 ב"תיאטרון גבעתיים" בשיתוף עם "חני, העמותה לקידום תיאטרון מובחר", בבימוי פנינה גרי ובמשחקה של עדי בילסקי.
ההצגה הייתה מועמדת בקטגוריית "מחזאי/ת השנה" (פנינה גרי) לפרס "קיפוד הזהב" 2009 ליוצרי הפרינג' (תיאטרון שוליים) בישראל בשנת 2008 וזכתה בפרס זה בקטגוריית "שחקנית השנה" (עדי בילסקי).
ב-28 במרץ 2011, נערכה הצגה חגיגית בצוותא לציון 250 הצגות. ב-20 בינואר 2012, נערכה הצגה מיוחדת בפני שופטי בית המשפט העליון ובהם הנשיאה היוצאת, דורית ביניש.
ב-2012 זכה המחזה ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", השנה הראשונה בה הוא מחולק. מנימוקי השופטים:
"המונודרמה של פנינה גרי כתובה להפליא ולמרות הכאב העצור שומרת על איפוק מעורר כבוד ולכן התוצאה כל כך אמיתית ומרגשת."
המחזה תורגם לאנגלית (תחת השם "An Israeli Love Story") וההצגה הופיעה בפסטיבל האמנויות היהודי בלידס, אנגליה (יוני 2009), והוצגה ב-"New End Theatre" של לונדון ברציפות בין ה-18 במאי עד ה-6 ביוני 2010. הצגות נוספות נערכו בספטמבר 2011, באוטווה, מונטריאול, טורונטו ווושינגטון, ושוב בטורונטו (פברואר 2014).
נכון ל-2019 התקיימו מעל 700 הצגות בעברית ובאנגלית והמחזה מוצג באופן קבוע בתיאטרון הקאמרי.
המחזה תורגם מאנגלית לצרפתית (על ידי קרינה רוזנפלד) וב-13 באפריל 2013 הוצג לראשונה בפריז (תחת השם "Une histoire d'amour israélienne") על ידי השחקנית הצרפתייה אסטל גרינשפן (Estelle Grynszpan), בבימויה של פנינה גרי. הוצג שוב באפריל 2014.
עיבודים לספר ולסרט קולנוע

בשנת 2015 ראה אור הספר "סיפור אהבה ארץ־ישראלי", רומן אוטוביוגרפי בהוצאת שוקן שנכתב על ידי פנינה גרי בהשראת ההצגה.
במאי 2017 יצא לאקרנים הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בהשראת המחזה, בבימויו של דן וולמן, על פי תסריט מאת דיתה גרי, בכיכובם של עדי בילסקי (בתפקיד מרגלית דרומי), אביב אלוש (בתפקיד לוחם הפלמ"ח, עלי בן צבי), ומאיה ורטהיימר.
מבזקי חדשות

לאורך ההצגה נשמעים "מבזקי חדשות", המספקים רקע היסטורי חשוב לעלילה:
1942, 4 בנובמבר – הניצחון באל-עלמיין. הוסר איום הפלישה הנאצית לארץ ישראל ויחד איתו סכנת ההשמדה של היישוב היהודי.
1943, 28 בנובמבר – רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל החליטו בטהראן על מועד הפלישה לאירופה.
1945, 8 במאי – גרמניה נכנעה.
1945, 27 בספטמבר – בן-גוריון דורש מהממשלה הבריטית את ביטול "הספר הלבן", האוסר עליה יהודית לארץ ישראל, וגם 100,000 סרטיפיקטים (אישורי עלייה) לניצולי מחנות המוות.
1946, 29 ביוני – "השבת השחורה". הצבא הבריטי פשט על ערים וקיבוצים, כדי לגלות נשק. תל אביב וירושלים תחת עוצר. 2718 איש נעצרו, ובתוכם משה שרתוק.
1947, 20 ביולי – אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז", על 4550 ניצולי השואה שעל סיפונה, נתפסה על ידי הבריטים ונשלחה בחזרה לגרמניה.
1947, 29 בנובמבר (כ"ט בנובמבר) – העצרת הכללית של האומות המאוחדות אישרה את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל. היהודים יקבלו 55%: הנגב, מישור החוף והגליל המזרחי. ירושלים תישאר תחת פיקוח בינלאומי.
1948, 10 בינואר – כוחות מסוריה תוקפים בצפון הארץ. הותקף גם קיבוץ רמת רחל ליד ירושלים. 35 לוחמי פלמ"ח נהרגו בדרכם לגוש עציון הנצור.
דמויות

מרגלית צפוני – בת דמותה של פנינה דרומי (שם הנעורים של פנינה גרי עצמה).
עמי בן-אברהם – בן דמותו של עלי בן צבי.
אמא של עמי – רחל (רחל ינאית בן-צבי).
יוסף צפוני – אביה של מרגלית.
ציפורה – אמה של מרגלית.
קרסיק – שכנם הפסימי של משפחת צפוני בנהלל.
פרוידנברג – חבר ועדת התרבות ה"יקה" של נהלל.
מישקה – מחלק המכתבים של נהלל.
חגי – תושב נהלל ותלמיד ב"כדורי".
אפרים – המדריך "הגלותי" בסמינר למדריכי נוער ב"נוער העובד והלומד".
מיכל – שותפתה לחדר של מרגלית בסמינר לגננות בת"א.
מוטקה – חברו של עמי מבית קשת.
בן-דודה של מיכל – שותפו לחדר של עמי בבית קשת.
אפי – מזכיר הפנים של קיבוץ בית קשת. בן דמותו של ספי כספי.
חברת קיבוץ שמתנגדת לקבלת מתנות חתונה בקיבוץ.
חבר קיבוץ שבעד קבלת מתנות חתונה בקיבוץ.
רבקה – מתנדבת לפקח על התור לשימוש במתנות החתונה.
חיים גורי – חברו של עמי מ"כדורי".
שושיק – שותפתו לחדר הקנאית של עמי בבית קשת.
רות (רות דיין, אשתו של משה דיין) – השכנה הטובה בנהלל.
חבר קיבוץ שמביא את המיטה הזוגית לחדר של עמי ומרגלית.
חבר שמספר לעמי על פרות הערבים הרועות בשדה של בית קשת.
אמא של אפי
אבא של עמי (יצחק בן-צבי, הנשיא השני של מדינת ישראל).
הערות שוליים

↑  מירב יודלביץ', מי מועמד לקיפוד הזהב, באתר ynet, 3 במרץ 2009
↑  פסטיבל לילות פרינג' וטקס קיפוד הזהב 2009, באתר "עכבר העיר"
↑  הוענקו פרסי קיפוד הזהב בתיאטרון, באתר nrg‏, 29 במרץ 2009
↑  הסיטי - גאווה אבהית, באתר nrg‏, 4 באפריל 2011
↑  הזוכים בפרס ליצירה בתחום הציונות, באתר "הבמה", 30 באפריל 2012
↑  הוכרזו הזוכים בפרס שרת התרבות והספורט ליצירה בתחום הציונות, באתר משרד התרבות והספורט, 3 במאי 2012
↑  The Leeds Jewish International Performing Arts Festival 2009
↑  ג'ניפר מקינטוש, An Israeli Love Story in Ottawa, באתר העיתון "Your Ottawa Region"
↑  סבין גיבינס, An Israeli Love Story coming to Ottawa, באתר www.emcottawasouth.ca
↑  פטריק לנגסטון, A bounty of plays this month, באתר העיתון "Ottawa Citizen"
↑  Israeli play comes to Montreal, באתר העיתון "jewish Tribune"
↑  גליה סרנר, "סיפור אהבה ארץ ישראלי" במופע יחיד וחד פעמי בטורונטו, 15.8.2011, ברשת החברתית "שלום טורונטו"
↑  ליסה טרייגר, "An Israeli Love Story" - about love and Israel, באתר העיתון "Washington Jewish Week"
↑  לורה קאטלר, About Love and Israel - An Israeli Love Story,, באתר האוניברסיטה האמריקנית
↑  An Israeli Love Story, באתר Toronto Centre for the Arts
↑  אילנה שטוטלנד, ‏געגוע שלא עובר: שלוש נשים, כאב אחד, באתר מעריב אונליין, 7 במאי 2019
↑  סיפור אהבה ארץ ישראלי, באתר תיאטרון הקאמרי
↑  Une histoire d'amour israélienne, באתר תיאטרון "Théâtre Darius Milhaud"
↑  סיפור אהבה ארץ־ישראלי, באתר הוצאת שוקן
↑  דן מרגלית מראיין את פנינה גרי בתוכנית "ערב חדש" (החל מ-23:52), 09.08.2015, באתר יוטיוב
↑   "סיפור אהבה ארץ ישראלי", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  "צבא ההצלה" של הליגה הערבית בפיקודו של קאוקג'י.
↑  "על ההורים להתגאות בבניהם היודעים ללחום וליפול ככה" - מדברי אם בעת הקבורה של חללי בית-קשת, דבר, 21 במרץ 1948
עדי בילסקי בתפקיד "מרגלית", קוראת מכתב מאמו של עמי.
עדי בילסקי בתפקיד "מרגלית", לובשת את שמלת החתונה.
עדי בילסקי בתפקיד "מרגלית", שרה שיר של יפה גוסטין (לימים: יפה ירקוני).
עדי בילסקי, "סיפור אהבה ארץ ישראלי"
מחנה השמדה

גדר במחנה ההשמדה בירקנאו
שער הכניסה למחנה ההשמדה בירקנאו
הריסות הקרמטוריום בבירקנאו, אשר פוצץ על ידי הנאצים בשלהי המלחמה, כדי להסתיר את מעשיהם
מחנה השמדה (בגרמנית: Vernichtungslager) היה מתקן שהוקם על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה כדי להשמיד, בעיקר יהודים, על פי החלטות הממשל הנאצי. השמדת היהודים כונתה בפי הגרמנים "הפתרון הסופי" (בגרמנית: Endlösung).
מחנה ההשמדה המצויד באמצעי הרג המוניים היה שלב מתקדם בהתפתחותה של מכונת ההשמדה הנאצית שהחל בסוף שנת 1941. לפניו נקטלו המונים בשיטת הירי לבורות. אך שיטה זו התגלתה כאיטית, לא יעילה, ופומבית מדי. בנוסף לכך, במקרים מסוימים שיטת רצח זו העיקה נפשית על חיילים גרמנים שהשתתפו בטבח בירי, או שהיו עדים לו, ולכן נעשה מאמץ למצוא שיטה יעילה יותר.
במחנות ההשמדה הנאציים נרצחו בגז כ-3,500,000 יהודים, ועוד עשרות אלפים רבים של צוענים, פולנים, שבויי מלחמה סובייטים ואחרים[דרוש מקור].
מחנות ריכוז (KZ)

מחנות ריכוז הוקמו בגרמניה מייד לאחר עליית הנאצים לשלטון. מחנה הריכוז הראשון היה דכאו, שהוקם ליד מינכן, עם עליית היטלר לשלטון ב–1933. בעקבותיו הוקמו מחנות נוספים, כמו בוכנוואלד ומאוטהאוזן. הם נועדו במקור לכליאת מתנגדי משטר, ובהמשך לשבירתם ולעיתים קרובות אף לחיסולם. בטרם מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנות הריכוז מעל לרבע מיליון אסירים. מחנות נוספים שהיוו מחנות-ריכוז-ומעבר למחנות ההשמדה הוקמו במדינות נוספות: מחנה הריכוז שטוטהוף בצפון פולין (ספטמבר 39), מחנה הריכוז דראנסי בצרפת (אוגוסט 41), וסטרבורק בהולנד (יולי 42), מחנה הריכוז ואיווארה באסטוניה ועוד. בכמה מחנות הוקמו מפעלים לעבודות כפייה ומעבדות לניסויים בבני אדם, שבהן נבדקו אפשרויות של עיקור בכפייה המוני, או של מידת סבילותו של האדם לקור ולמחלות.
ב-20 בינואר 1942 נערכה ועידת ואנזה, שבה גיבשו בכירי הממשל הנאצים את 'הפתרון הסופי' - התוכנית להשמדת היהודים בגרמניה הנאצית ובשטחי הכיבוש שלה; זמן קצר אחר כך החל שילוח היהודים למחנות ההשמדה. עם קבלת ההחלטה להשמדת היהודים, שינו הנאצים את אופיים של כמה ממחנות הריכוז והסבו אותם למחנות השמדה; ברם, מרבית מחנות ההשמדה נבנו מראש כמחנות ייעודיים למטרה זו.
הגם שכל מחנה ריכוז כלל אי-אלו מתקנים של מחנה השמדה, יש הבדל מהותי בין מחנה ריכוז רגיל (כאלה שמילאו את אירופה וצפון אפריקה) לבין מחנה השמדה ייעודי מלכתחילה: במחנה ריכוז היו רוצחים אסירים בגין נסיבות מיוחדות - כעונש, עקב חולשה שמונעת מאסיר לעבוד, תוך כדי טרנספורטים גדולים, בפעולות תגמול וכדומה. מנגד, במחנה השמדה התנהלה השמדה שיטתית ועקבית של בני אדם על רקע גזעי או פוליטי, כך שרוב האסירים שהובאו לשם חוסלו, ורק מיעוט קטן הושאר בחיים לצורך עבודות כפייה וקברנות. בדרך כלל, אסירים היו נשלחים ממחנות ריכוז - להשמדתם במחנות השמדה.
מחנות השמדה במזרח אירופה

המחנה הראשון בו נעשה שימוש בגז לצורך הריגת אנשים היה מבצר קולומב בפוזנן כבר בסוף 1939. הניסוי הראשון בהמתה בגז ציקלון בה נעשה במחנה הריכוז אושוויץ ב-3 בספטמבר 1941, על שבויי מלחמה רוסיים, שמתו כולם בניסוי זה. בעקבות הצלחת הניסוי הוחלט אצל מפקדי האס אס, להקים מחנות השמדה שבהם ירצחו את היהודים, ומערכת הסעים שתקבץ את היהודים מכל קצוות אזורי הכיבוש הגרמני אליהם.
מחנה ההשמדה הראשון הוקם בעיר חלמנו שבפולין כחודשיים לפני ועידת ואנזה, והופעל ב-8 בדצמבר 1941. היה זה מחנה השמדה ניסיוני שבו נוסתה המתה בגז כנגד יהודים. בעקבות החלטות הוועידה על השמדה המונית, הוקמו בפולין מחנות ההשמדה: אושוויץ-בירקנאו ובלז'ץ (מרס 1942), סוביבור (אפריל 1942), טרבלינקה (יולי 1942), ומיידנק אשר כוונו במיוחד להשמדה מהירה של יהודים.
מחנות ההשמדה נבדלו בדרכי פעולתם, והם נחלקים לשלוש קטגוריות:
מחנות מבצע ריינהרד: שלושה מחנות: טרבלינקה, בלז'ץ, סוביבור, אשר הוקמו במרץ 1942 כדי להשמיד את יהודי הגטאות בפולין, ואחר-כך יהודים ממקומות אחרים. במחנות אלו הושמדו כל הבאים, שנלקחו לתאי גז שלתוכם הוזרם גז חד-תחמוצת הפחמן (גז ללא צבע וריח). הגופות נקברו ובשלב מאוחר יותר היו מועלות על מוקדים ונשרפות. רק מיעוט קטן של אסירים שימש כ"זונדרקומנדו", והם היו מוחלפים מדי פעם. לפיכן היו מחנות אלו קטנים. אי לכך הנאצים סגרו אותם מוקדם והרסו את רובם עד היסוד. ישנם יוצאים מן הכלל: בטרבלינקה ובבלז'ץ החלו בשלב מאוחר להשתמש במשרפות, ובסוביבור קברו גופות בסיד, וכן ריכזו יחסית הרבה אסירים. הגם שבמחנות אלו הושמדו כמעט רק יהודי הגטאות הפולנים, הושמדו בטרבלינקה וסוביבור יהודים מחוץ לפולין וכן צוענים רבים.
מחנות השמדה וריכוז: מחנות ריכוז שבשלב מאוחר יותר הפכו למחנות השמדה, או שהוסף להם אגף ששימש להשמדה. הללו הם מחנה הריכוז אושוויץ (ומחנה ההשמדה בירקנאו), מחנה הריכוז לובלין (KZ Lublin) המכונה "מיידנק", ומתחם מחנות הריכוז יאסנובאץ (מחנות ריכוז: קראפיה וציגלאנה, מחנות השמדה: ציגלאנה [מחורף 1941] וסטארה-גרדישקה). במחנות אלו הושמדו יהודים וכן צוענים ואחרים רבים. באלו גם היו נערכות סלקציות, שבהן היו משאירים מיעוט מן האסירים הבאים כאסירי מחנה הריכוז, אשר הועבדו בתת-תנאים, עד שמתו או שולחו לגז מאוחר יותר. במחנות אלו החל השימוש בגז "צקלון בה" בשלב מוקדם, וכן השתמשו במשרפות במקום מוקדים. מחנות אלו המשיכו בפעולתם עד סוף המלחמה ממש, עד צעדות המוות, ולכן נותרו לפי רוב שלמים עד היום.
מחנות השמדה קטנים: בכלל זה נמצאים מגוון מחנות, ובהם מחנה סיימישטה בפאתי בלגרד, מחנות לילדים בקרואטיה (גורנייה-רייקה ויאסטרבארסקו), מאלי טרוסטינץ ליד מינסק, ינובסקה בלבוב, ועוד. מחנות אלו היו לרוב מחנות מעבר או מחנות עבודה קטנים, אשר שימשו בשלב מאוחר של המלחמה כמחנות השמדה קטנים, שבהם נרצחו אסירים בתאי גז ניידים או במשאיות גז, ונשרפו במוקדים במסגרת "מבצע 1005". גם מחנה קולמהוף (חלמנו) השתייך למחנות אלו מבחינת דרך פעולתו.
שיטת ההמתה במחנות לא הייתה אחידה. בעוד במחנות אושוויץ-בירקנאו ומיידנק השתמשו בגז ציקלון בה, במחנות חלמנו, בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה השתמשו בגז חד-תחמוצת הפחמן, אשר הופק ממנוע בעירה של משאיות ומנועי טנקים סובייטיים.
הסתרת המחנות

הגרמנים יצאו מנקודת הנחה כי תנאי הכרחי להפחתת ההתנגדויות לשילוח אל מחנות ההשמדה הוא שמירת הסודיות והטעיה של האוכלוסייה המקומית, הקורבנות, והעולם כולו. קיומם של המחנות הוגדר כסוד מדינה, וסווג כ"סודי ביותר". נעשו מספר רב של תכסיסי מרמה והטעיה: כלפי חוץ המחנות נבנו ואורגנו כמחנות ריכוז ועבודה. כלפי פנים לקורבנות הוסבר כי הם הולכים לעבודה, ושם יקבלו אוכל טוב יותר מאשר במחנות הריכוז - ואכן, נימוק זה שכנע אנשים רבים לנסוע אל המחנות ללא התנגדות. במספר מחנות נתלו שלטים ובהן הכתובת בגרמנית "העבודה משחררת". תאי הגזים לא נראו מפחידים. הם היו מכוסים במדשאות ובתוכן ערוגות פרחים, היו בנויים כמקלחות, ולאנשים הוסבר שלפני העבודה הם הולכים להתרחץ, דבר שמקצת הקורבנות האמינו בו עד הרגע האחרון.
לקראת סיום המלחמה, עם התקדמות הצבא הסובייטי לעברם, הזדרזו הנאצים לחסל את מחנות ההשמדה, ולמחוק כל זכר להם. תאי השמדה ומשרפות פוצצו, חומר משרדי מפליל נשרף. תוך מאמץ לטשטש את עקבותיהם, הוקמה יחידה מיוחדת לשריפת הגוויות בקברי ההמונים. בנוסף, נעשה גם מאמץ מיוחד לחיסול כל אנשי יחידות הזונדרקומנדו היהודיות שטיפלו בגויות הנרצחים, כדי שלא תיוותר כל עדות חיה למעשיהם.
מרידות ובריחות

מספרן של המרידות והבריחות במחנות ההשמדה היה מועט. ההקפדה הגדולה למניעת בריחות הייתה, בעיקר בשל אי רצון שהדבר יתגלה לעולם החיצון ויפגום במכונת ההשמדה הנאצית.
בין המרידות והבריחות ניתן למנות את המרד במחנה ההשמדה טרבלינקה ב-2 באוגוסט 1943, בריחה המונית של מאות יהודים נערכה ב-14 באוקטובר 1943 ממחנה ההשמדה סוביבור, ומרד של אנשי הזונדרקומנדו באושוויץ-בירקנאו, שידעו שסופם קרב, ואין להם הרבה מה להפסיד, אשר פרץ ב-7 באוקטובר 1944. ברוב המקרים נתפסו מרבית הבורחים, והעונשים היו חמורים מאוד. במרד באושוויץ-בירקנאו נרצחו כל הבורחים, ומתוך יתר אנשי הזונדרקומנדו, שלא ברחו, נרצחו אחד משלושה באופן שרירותי.
ידיעות בעלות הברית על המחנות

כוחות האווירייה של בעלות הברית ערכו טיסות וצילומים רבים באזור מחנות ההשמדה במזרח אירופה. ב-4 באפריל 1944 התבצעה הגיחה הראשונה במטרה לצלם את מפעל IG Farben במחנה אושוויץ-מונוביץ, שהיה במרחק של כארבעה קילומטרים מבירקנאו. גיחות צילום נוספות נעשו באותה שנה ב-31 במאי, ב-26 ביוני, ב-25 באוגוסט, ב-13 בספטמבר, ב-21 בדצמבר ועוד. נעשו שתי גיחות הפצצה. הראשונה ב-20.8, בה ניזוק המפעל, אך לא הושמד. והשנייה ב-13.9, בה חלק מהפצצות שכוונו למפעל נפלו שלא במתכוון על מחנה בירקנאו וגרמו לנזק קל. נראה כי מפענחי בעלות הברית, שחיפשו מפעלי נשק, לא עמדו על טיבו של מחנה ההשמדה בירקנאו, דבר שלא ניתן לומר על מחנה אושוויץ III.
בשנת 1978 נחשפו בידי שני מפענחים של ה-CIA מספר צילומי אוויר אחדים מתקופת מלחמת העולם השנייה שנעשו על ידי בעלות הברית. בין הצילומים ניתן להבחין במחנה בירקנאו, שצולם בדרך אגב.
שירות הביון הבריטי התחקה אחר המידע שנשלח לברלין ועלה עליו, וכך הגיע לידיו מידע רב על פעילות הצבא הנאצי, הוורמאכט. בשנת 2001 התגלה מסמך נדיר שנשמר קרוב ל-58 שנים בשירות הביון הבריטי. המסמך קרוי "מברק הפלה" על שם קצין בכיר בצבא הנאצי בשם הרמן הפלה ששלח לברלין ב-18 בינואר 1943 מידע מדויק על מספר הקורבנות שנספו בשנת 1942 בשלושת מחנות ההשמדה של מבצע ריינהרד: בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה, וכן במחנה מיידנק, שבאותה שנה הוסבו חלקים ממנו להשמדת המונים.
המספרים שמסר הרמן הפלה הם: בלז'ץ: 434,508 קורבנות, סוביבור: 101,370 קורבנות, טרבלינקה: 713,555 קורבנות, ומיידנק: 24,733 קורבנות. לא ניתן לדעת אם מספרים אלו כוללים גם רבבות רבות של יהודים שנספו במהלך הנסיעה למחנות. על פי הערכות, קרוב ל-25% מכלל המובלים להשמדה הגיעו למחנות מתים, בגלל תנאי הנסיעה הקשים בקרונות הבקר שבהם נדחסו. נתונים אלו קרובים לאומדנים שהיו מקובלים ביד ושם ובקרב חוקרי השואה עד לגילויו של מסמך זה.
מברק הפלה משמש ראיה מוחצת כנגד טיעוניהם של מכחישי השואה. גילויו גם מהווה ראיה לכך שבידי בעלות הברית אכן היה מידע על השמדת המוני יהודים כאשר הייתה בעיצומה באירופה, אך הן לא פעלו להפסקתה. מידע זה שהתווסף על מחקרים שנערכו על מספר קורבנות מחנות ההשמדה הנוספים: חלמנו ואושוויץ אמנם מפחית בכמה רבבות את מספר הקורבנות בכל אחד מן המחנות מהאומדן שהיה מקובל, אך אינו מפחית את האומדן הכללי של נספי השואה שנע סביב שישה מיליון.
ככל הנראה נבע אי ההתקפה של בעלות הברית מבעיות טכניות של חוסר דיוק בפצצות באותם ימים וצורת המבנה של המחנות. כמו כן, העדיפו הצבאות להתמקד במאמץ המלחמתי, ולא הסכימו להפנות ציוד וכלים כדי לפגוע במחנות ההשמדה. ישנם חוקרים הטוענים כי סיבה נוספת לאי התקיפה היא חוסר רצונן של בעלות הברית לגל פליטים שיציף את מדינותיהם, אם ינצלו אסירי המחנות.
אומדנים של הקורבנות

מסמך הפלה שפורסם בשנת 2000 ובו מצוינים מספרי הקורבנות בארבעת מחנות מבצע ריינהרד בשנת 1942 המעיט במעט את האומדנים שהיו מקובלים עד אז ונכתבו באנציקלופדיית השואה שהוצאה על ידי יד ושם ב-1990.
מחנה מיידנק השתייך אף הוא לרשת המחנות הנ"ל ובו נמשכה ההשמדה עד יולי 1944, אז שחרר הצבא הסובייטי את המחנה. מספר הקורבנות היהודים בו כנראה הגיע ל-60,000 מתוך 200,000 קורבנות.
ששת מחנות ההשמדה העיקריים הוקמו על ידי הגרמנים על אדמת פולין:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| המחנה | תקופת קיומו | אומדן הקורבנות |
| חלמנו | 8 בדצמבר 1941 – 18 בינואר 1945 | כ-320,000 יהודים |
| בלז'ץ | פברואר 1942 – ינואר 1943 | כ-435,000 יהודים |
| סוביבור | אפריל 1942 – 14 באוקטובר 1943 | כ-170,000 יהודים |
| טרבלינקה | 22 ביוני 1942 – 2 באוגוסט 1943 | כ-870,000 יהודים |
| אושוויץ-בירקנאו | 14 ביוני 1940 – 27 בינואר 1945 | כ-1,200,000 קורבנות (מתוכם כ-1,100,000 יהודים) |
| מיידנק | נובמבר 1941 – יולי 1944 | כ-80,000 יהודים |

מחנה השמדה נוסף הוקם על ידי משטר האוסטאשה בקרואטיה:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| המחנה | תקופת קיומו | אומדן הקורבנות |
| מחנות יאסנובאץ | אוקטובר 1941 – אפריל 1945 | עד 500,000 (כ-20,000 יהודים) |

מחנות השמדה קטנים כללו את:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| המחנה | תקופת קיומו | אומדן הקורבנות |
| מאלי טרוסטינץ | אוקטובר 1941 – אפריל 1945 | כ-65,000 יהודים |
| ינובסקה | 28 ביולי 1942 – 21 באוקטובר 1943 | רבבות |
| יאסטרברסקו | יולי 1942 – 1945 | כ-1,600 ילדים |
| סיימישטה | דצמבר 1941 – 1944 | כ-47,000 |
| פלאשוב | סתיו 1941 – 14 בינואר 1945 | כ-8,000 |
| ריזיירה די סן סאבה | ספטמבר 1943 – אפריל 1945 | כ- 5,000 |
לקריאה נוספת

לוסי דווידוביץ', המלחמה נגד היהודים, תל אביב: זמורה ביתן מודן, 1982. חלק א': הפתרון הסופי, מחנות ההשמדה, ממלכת המוות, עמ' 144–164.