stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורית שני (ציירת)
גלריה

A reflection of a day in Tel Aviv, Lily pond series, oil painting, 150X60 cm
Memories of A ,Yazdi woman, The war zone series, oil on canvas 120X140 cm
Refugies, The war zone series, oil on canvas,160X85 cm
A blue ambrella and pigions, in a private collection, oil on canvas, 130x110 cm
A woman walking on the beach, Tel Aviv series, oil on canvas, 80X100 cm
A golden trail, The waves series, oil on canvas, 90X180 cm, in a private collection
Pine tree branch, oil on canvas,, Israeli nature series, 100X150 cm, in a private collection
Almond flowers, Israeli nature series,, oil on canvas, 100X150 cm
'השתקפות דרך הפלאפון', מהסדרה "עולמות מקבילים"
'עד הלום', מהסדרה "עולמות מקבילים"
'השתקפות עם כנפיים', מהסדרה "עולמות מקבילים"
'ירושלים של מטה', מהסדרה "ערים נשרפות"
הערות שוליים

↑  קישורים לידיעון שותפות 2000 בירושלים:
,
↑  ,
↑  נורית שני - הצבעים של הים, ‏2014 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275780  NLI: 987007308177505171  BnF: cb15516445f (data)  GND: 1231558911  ISNI: 0000 0000 6663 1148  LCCN: nr98015646  NTA: 189653574  SUDOC: 09818444X  ULAN: 500479003  VIAF: 56918895   WorldCat (עם VIAF): 56918895
הפארק הלאומי יוהו

הפארק הלאומי יוהו (באנגלית: Yoho National Park) שוכן בהרי הרוקי הקנדיים לאורך הצד המערבי של קו פרשת המים של אמריקה, בדרום-מזרח קולומביה הבריטית שבקנדה, והוא משתרע על שטח של 1,313 קמ"ר.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים

הרי הרוקי הקנדיים מורכבים מאבן גיר, אבן חול וצפחה. חלק משכבות הסלעים האלה הן בין העתיקות ביותר בהרי הרוקי. הפארק מכיל 20 אגמים, ויש בו גם קירות סלע, תצורות גאולוגיות שונות. אחת מהתצורות הללו היא פצלי ברג'ס, הידועה כאחד ממרבצי המאובנים העשירים ביותר בכדור הארץ. פצלי ברג'ס התגלו ב-1909 על ידי צ'ארלס דוליטל וולקוט. בפינה הדרום-מזרחית של הפארק נמצא מחדר פלוטוני הידוע כקומפלקס נהר הקרח, ובו מרבצים של סודליט. בשדות הקרח ואפטה וואפוטיק נמצא מוצאו של נהר קיקינג הורס, שהוכרז כנהר מורשת קנדי. נהר זה הוא גשר טבעי דרך סלע מוצק. אתר זה שוכן 3 קילומטרים מערבית לפילד, והגישה אליו היא דרך שביל שמגיע עד לאגם אמרלד.
בצדו המזרחי גובל יוהו בפארק הלאומי קוטניי, ובצדו הדרומי הוא גובל בפארק הלאומי באנף. משרדי הפארק ומרכז המבקרים שלו נמצאים בעיירה הקטנה פילד שבקולומביה הבריטית. מקורה של המילה יוהו הוא בשפת קרי, ומשמעותה היא יראת כבוד או פליאה.
הפארק משתרע על פני 1,313 קמ"ר, והוא הפארק הלאומי הקטן ביותר מבין קבוצת הפארקים הלאומיים שבה הוא נכלל. פארק יוהו, הפארק הלאומי קוטניי, הפארק הלאומי באנף ושלושה פארקים של פרובינציית קולומביה הבריטית (האמבר, הר אסיניבוין והר רובסון) הוכרזו כולם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, בשם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
עונת החורף בפארק ארוכה, ועונת הקיץ חמימה וקצרה יותר. הטמפרטורה הממוצעת בעמקי הנהרות בינואר היא מינוס 7 מעלות צלזיוס, וביולי הטמפרטורה הממוצעת אינה עולה על 22 מעלות צלזיוס. הטמפטורות באזורים הגבוהים יותר של הפארק נמוכות ב-5 עד 7 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים גדלה ככל שעולים בגובה, ונעה בין 380 מילימטרים עד 1,250 מילימטרים.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים > הרים בפארק

הר ברג'ס (Mount Burgess) מתנשא לגובה 2,599 מטרים, וממוקם בדרום-מערב מעבר ברג'ס שבעמקי הנהרות אמרלד והסוס הבועט. ב-1886 נתן אוטו קולץ לפארק את שמו, וקרא אותו על שם אלכסנדר מקינון ברג'ס - סגן שר הפנים הקנדי באותה עת. ב-1892 היה ג'יימס מק'ארתור לאדם הראשון שטיפס על ההר. על ההר נמצא אתר המאובנים פצלי ברג'ס. להר יש שתי פסגות, שהצפונית מביניהן קרויה פסגת וולקוט על שם הגאולוג צ'ארלס וולקוט שגילה את פצלי ברג'ס. בין 1954 ל-1971 הופיע ההר על שטר של 10 דולרים קנדיים.
הר סטיבן (Mount Stephen) מתנשא לגובה 3,199 מטרים, והוא ממוקם בעמק נהר הסוס הבועט, חצי קילומטר מזרחית לפילד. הוא הגבוה ביותר מבין ארבעת ההרים שמקיפים את העיירה פילד. ההר נקרא ב-1886 על שם ג'ורג' סטיבן, הנשיא הראשון של חברת הרכבת הפסיפית הקנדית. ההר מורכב בעיקר מצפחות ומדולומיט שנוצרו בקמבריון, בערך לפני 550 מיליון שנים. חלק ממאובני פצלי ברג'ס התגלו גם על הר סטיבן. תצורת סטיבן, שהיא יחידה סטרטיגרפית של אגן ההשקעה הקנדי המערבי, תוארה לראשונה בהר וקרויה על שמו. ב-1887 היו ג'יימס מק'ארתור ועוזרו ט. ריילי לראשונים שטיפסו עד לפסגת ההר.
הר הנשיא (The President- דה פרזידנט), המתנשאת לגובה 3,138 מטרים, היא פסגת הר הממוקמת ברכס ואפוטיק, במסיב דה פרזידנט-וייס פרזידנט, צפונית לאגם אמרלד. ב-1908 קרא אדוארד וימפר להר על שם תומאס שוגנסי, נשיא חברת הרכבות הפסיפית הקנדית. ב-1907 שונה שמו של ההר על ידי המועדון האלפיני של קנדה, לאחר שהתברר כי על שמו של שוגנסי קרוי הר ברכס סלקירק.
הר סגן הנשיא (The Vice President" - דה וייס פרזידנט) נמצא בסמוך לדה פרזידנט, והוא מתנשא לגובה של 3,077 מטרים. ב-1904 קרא אדוארד וימפר להר על שם דייוויד מק'ניקול, סגן הנשיא לש חברת הרכבות הפסיפית הקנדית. ב-1907 שינה המועדון האלפיני של קנדה את שם ההר לשם הנוכחי, לאחר שהתברר כי קיים הר בשם זהה ליד מעבר רוג'רס שברכס סלקירק.
הר גודסר (Mount Goodsir), הידוע גם כמגדלי גודסיר, מתנשא לגובה 3,567 מטרים והוא ממוקם ברכס אוטרטייל (Ottertail - זנב הלוטרה), שהוא רכס משנה של הרי הרוקי, ליד הגבול עם הפארק הלאומי קוטניי. להר יש שתי פסגות: המגדל הדרומי הגבוהה יותר, והמגדל הצפוני שגובהה 3,525 מטרים. ב-1859 קרא ג'יימס הקטור להר על שם האחים ג'ון גודסר (פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת אדינבורו) וה.ד.ס גודסר (רופא על סיפון אה"מ ארבאס).
הר בלפור (Mount Balfour) מתנשא לגובה 3,272 מטרים, והוא נמצא ברכס ואפוטיק על קו פרשת המים של אמריקה מערבית לשדה הקרח ואפוטיק, על הגבול עם הפארק הלאומי באנף. ב-1859 קרא ג'ון הקטור להר על שם ג'ון האטון בלפור, שכיהן כפרופסור לבוטניקה וכדיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטת גלאזגו, ואשר סייע למשלחת פאליסר. ההר מכוסה בקרח ובשלג, והוא הנקודה הדומיננטית של שדה הקרח וופוטיק.
הר לפרוי
הר ויקטוריה
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים > אגמים בפארק

בשטח הפארק 61 אגמים, המהווים אתרי תיירות פופולריים. העיקריים שבהם הם: אגם אופאבין, אגם ואפטה, אגם אוהרה, אגם שרברוק, אגם אמרלד, ואגם לואיז.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים > אתרים היסטוריים לאומיים

בקתת המקלט של מעבר אבוט (Abbot Pass Refuge Cabin) הוקמה ב-1922 כהנצחה לפועלם של החוקרים השווייצרים שהובאו לאזור על ידי חברת הרכבות הפסיפית הקנדית. מלבד האבנים הובילו החוקרים את כל חומרי הבנייה על גבי סוסים. במשך שנים רבות שימשה הבקתה כבסיס עבור מטפסי הרים באזור. הבקתה ממוקמת במעבר ההרים אבוט, שגובהו 2,925 מטרים מעל גובה פני הים והוא נמצא על הגבול בין יוהו לבאנף. המעבר נקרא כהנצחה על שמו של פיליפ סטנלי אבוט, שנהרג ב-1896 בעודו מטפס על הר לפרוי והיה למטפס ההרים הראשון שנהרג באזור.
מעבר האוס (Howse Pass) הוא נקודת החיבור בין הנהרות קולומביה ונורת' ססקצ'ואן, והוא ממוקם על הגבול בין קולומביה הבריטית לאלברטה. המעבר שימש אינדיאנים משבט קוטניי על מנת להגיע עם עדרי הבאפלו שלהם על מישורי רעייה הממוקמים מזרחית להרי הרוקי. ב-1807, במהלך סחר הפרוות, חצו את המעבר מספר אנשים מטעם החברה הצפון-מערבית, והקימו מספר עמדות מערבית להרי הרוקי ששימשו את סוחרי הפרווה הקנדיים. ב-1809 חצה את המעבר ג'וזף האוס, שעל שמו קרוי המעבר.
התיעוד הראשון של מעבר הסוס הבועט (Kicking Horse Pass) הוא מהשנים 1857–1860, כאשר משלחת פאליסר חצתה את המעבר. שמו של המעבר ניתן לו לאחר שרופא המשלחת, דוקטור ג'יימס הקטור, ספג בעיטה מהסוס שלו בעת שהמשלחת הייתה במעבר. בין ביקור משלחת פאליסר ל-1881 לא נעשה שימוש כלשהו במעבר, ובשנה זו החליטה חברת הרכבות הפסיפית הקנדית להשתמש במעבר כנקודת חצייה של הרי הרוקי הקנדיים. בעקבות החלטה זו שונה מסלולו של קו הרכבת החוצה את מערב קנדה, כיוון שהתוכנית המקורית הייתה להעביר אותו דרך מעבר הראש הצהוב (Yellowhead Pass). הכביש המהיר טראנס-קנדה חוצה את המעבר בגבול בין יוהו לפארק הלאומי באנף.
בקתת הסקי סקוקי (Skoki Ski Lodge) היא דוגמה מייצגת לסגנון הבנייה של בקתות גולשי הסקי הראשונים. הבקתה נפתחה לציבור ב-1931, בעת שהסקי לא הייתה פעילות פנאי פופולרית, והיא נבנתה על ידי גולשי סקי מחומרים מקומיים. הבקתה היא מתקן הסקי המסחרי הראשון בקנדה. בין 1935 ל-1936 נערכו בה השלמות בנייה שהקנו לה את המראה הנוכחי שלה. הבקתה ממוקמת ליד הגבול עם הפארק הלאומי באנף.
בית התה טווין פולס (Twin Falls Tea House) הוא בית תה כפרי, שנבנה במספר שלבים על ידי חברת הרכבות הפסיפית הקנדית. בשלב הבנייה הראשון (1908) היה המבנה בקתה חד-קומתית עבור מטיילים עשירים, ובין 1923 ל-1924 הוסיפה החברה מבנה דו-קומתי בסמוך. בית התה נמצא בעמק נהר יוהו, בקצה שביל מטיילים באורך 8 קילומטרים שמתחיל במפלי טאקאקו.
הצומח והחי

בפארק יש שלושה אזורי צמחייה המחולקים לפי הגובה. האזור ההררי מאופיין בערבות דשא וביערות של אשוח דגלאס ועצי אורן, המכוסות בקיץ במצע עבה של פרחי בר. ביער התת-אלפיני גדלים בעיקר יערות מחטניים סגורים. עצים אינם גדלים באזור האלפיני, והצמחייה היא בעיקר ערבה אלפינית וחזזית המתקיימת על הסלעים.
בפארק תועדו כ-60 מינים של יונקים, ובהם אייל פרדי לבן-זנב, אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, אייל קנדי, דוב גריזלי, דוב שחור, זאב מצוי, זאב ערבות, עז הרים (האוכלוסייה הגדולה ביותר עם כ-400 פרטים) ופומה צפון-אמריקאית. כמו כן תועדו למעלה מ-200 מינים של עופות, ובהם עיט זהוב ועיטם לבן-ראש. מאגרי המים של הפארק הם בית גידול עבור מספר מינים של וייטפיש, טרוטה, ופיקרל צפוני. האקלים החורפי של הפארק אינו מאפשר את שגשוגם של זוחלים ושל דו-חיים, ועד כה תועדו רק 7 מינים של בעלי חיים אלה.
בקתת הסקי סקוקי
אגם אמרלד (קולומביה הבריטית)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אגם 
 מידע נוסף
 מקור לנהר:  אמרלד (נהר) 
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 קואורדינטות:  51°26′38″N 116°31′52″W﻿ / ﻿51.444°N 116.531°W﻿ / 51.444; -116.531
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אגם אמרלד(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אגם אמרלד(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט אגם אמרלד(למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט אגם אמרלד
 
אכסניית אמרלד על גדת האגם
אגם אמרלד (באנגלית: Emerald Lake - מילולית "אגם הברקת") הוא אגם בפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית, קנדה. האגם נודע בצבע הטורקיז של המים, הנגרמת על ידי אבקת גיר, ונקרא על שם צבעו זה. צבע הטורקיז בולט במיוחד בחודש יולי כאשר מימי האגם מועשרים במי הפשרת השלגים מההרים שמסביב.
גאוגרפיה

אגם זה הוא הגדול מבין 61 האגמים והבריכות בפארק יוהו, והוא אחד מאתרי התיירות המובילים בפארק. על גדת האגם ממוקמת אכסניית אגם אמרלד המפוארת.
סביב האגם מצוי מסלול הליכה מעגלי, פופולרי בין המבקרים בפארק, שאורכו 5.2 קילומטרים. חלקו של המסלול (כמחציתו) נגיש לנכים ומאפשר מעבר כיסאות גלגלים ועגלות ילדים. במהלך חודשי הקיץ, ניתן לשכור סירות קאנו ולשוט באגם; בתקופת החורף, האגם הוא יעד סקי מים פופולרי.
האגם מוקף בהרי רכס הנשיא, בהר ברג'ס ובהר ואפטה. אגן הררי זה המקיף את האגם הוא מלכודות סערות, הגורמת לגשם בחודשי הקיץ לעיתים תכופות, ולשלג כבד בחודשי החורף. המשקעים והלחות הרבה באזור מביאה לכך שבאזור פלורה ייחודית. העצים סביב האגם אופייניים לאזורים הלחים במרכז קולומביה הבריטית, ושונים ממיני העצים האחרים הגדלים בפארק יוהו ובהרי הרוקי. סוגי העצים כוללים: ארז אדום מערבי (Thuja plicata), טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia), אורן לבן מערבי (Pinus monticola), וצוגה מערבית (Tsuga heterophylla). אזור מניפת הסחף שנוצר על ידי מפולות השלגים מאפשר שפע רב של פרחי בר הפורחים בין סוף יוני ותחילת יולי.
בשל גובהו הרב של האגם מעל פני הים, האגם קפוא בין החודשים נובמבר עד יוני.
מימי האגם נשפכים לנהר אמרלד.
היסטוריה

האירופאים הראשונים שגילו את האגם היה החוקר והמגלה תום וילסון, שגילה את האגם במקרה בשנת 1882. קבוצת הסוסים שלו ברחה, ועת שעקב אחרי עקבותיהם, נכנס לעמק האגם לראשונה, והוא נדהם מיופיו של האגם. וילסון נתן לאגם את שמו בשל צבעו (זה האגם השני לו נתן וילסון את אותו השם - כאשר האגם הראשון שווילסון גילה וקרא לו אגם אמרלד, נקרא כיום אגם לואיז).
תמונה פנורמית של האגם
גלריית תמונות

השכרת סירות קאנו בחודשי הקיץ
אכסניית אמרלד, על גדת נהר אמרלד אליו נשפכים מימי האגם
אגם אמרלד הקפוא בעונת החורף
הערות שוליים

↑  אגם אמרלד באתר ממשלת קולומביה הבריטית
אגם אמרלד ורכס ואן הורן, צילום משנת 1902 לערך.
המפשייר

המפשייר (באנגלית: Hampshire) הוא אחד ממחוזות הממלכה המאוחדת.
לפעמים, מסיבות היסטוריות, קוראים לו "מחוז המפטונשייר הדרומי" או "המפטונשייר". מחוז זה נמצא בחופה הדרומי של אנגליה וגובל (בכיוון השעון החל מהגבול המערבי) בדורסט, בווילטשייר, בברקשייר, בסארי ובסאסקס מערב. גודלו של המחוז כ-3,800 קמ"ר. בירתו היא העיר וינצ'סטר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2001 מספר התושבים בתחום השיפוט המנהלי של המחוז עמד על כמיליון ורבע. מלבדם, גרים בשתי ערים עצמאיות מבחינה מנהלית, פורטסמות' וסאות'המפטון, עוד כמה מאות אלפי בני אדם, כך שסך הכול גרים במחוז כ-1,600,000 בני אדם. העיירות קרייסטצ'רץ' ובורנמות' שהיו חלק מהמחוז בעבר, עברו למחוז דורסט ב-1974. המפשייר הוא אתר נופש פופולרי לבריטים ולתיירים כאחד הפוקדים את נופיו ואת בתי המלון הפזורים לחופיו.
גאוגרפיה וגאולוגיה

מבחינה גאולוגית מחולק המחוז לשני חלקים. בדרומו, לאורך החוף, נמצא אזור בעל קרקע המורכבת בעיקר מחומר שהשתמר עוד מתקופות האוליגוקן והאאוקן. הקרקע מוגנת מהשפעתו הארוזית של הים על ידי מספר איים. המישור הנמוך מתאפיין בצמחייה רבה, חורשות ויערות. יערות המחוז הם חלק מיער גדול המוכרז כפארק לאומי ומוכר בשם "היער החדש". חלקים רבים ביער משמשים למרעה.
צפון המחוז ומזרחו מאופיינים בקרקע עשירה באבן גיר. גבעות מאבן גיר נמשכות עד דרום המחוז, שם הנוף מתחלף בקרקע עשירה בחומר. הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא פיילוט היל (גבעת הנווט) שגובהה כ-300 מטרים. השפלה מתאפיינת בקרקע בעלת מרכיבים בסיסיים רבים הטובים לפרחי בר וחרקים רבים.
החקלאות לא הייתה מפותחת במחוז עד תחילת המאה ה-20, אך הביקוש הרב למזון הגדיל את השטחים המעובדים ושטחי בר רבים פינו מקומם לקרקע חקלאית. כיום חלק מהשטחים הפתוחים מוגנים בחוק מהתפשטות נוספת של יזמים שרוצים לייעד קרקע זו לחקלאות.
אקלים המחוז נעים יותר מזה השורר ברוב חלקי בריטניה הגדולה בשל מיקומו בדרום האי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 9.8°C - 12°C וכמות המשקעים עומדת על 741 - 1060 מ"מ בשנה.
בירת המחוז היא העיר העתיקה וינצ'סטר, שהייתה בירת ממלכת וסקס בימי הביניים. ערי הנמל החשובות של המחוז הן סאות'המפטון ופורטסמות' שקיבלו אוטונומיה מנהלית, אך עדיין נחשבות לחלק מהמחוז בענייני טקס. המחוז מתאפיין גם ברשת מפותחת של כבישים ומסילות רכבת.
היסטוריה

המחוז מיושב עוד מהתקופה הפרהיסטורית. בתקופה הנאוליטית נבנו בו ביצורים על ראשי גבעות שולטות וייתכן שהחקלאות התפתחה תחילה בעמקים. המפשייר היה אחד האזורים הראשונים שכבשו הרומאים בעת פלישתם לבריטניה. לאחר מכן היה המחוז מאוכלס על ידי שבטים יוטים עד הכיבוש הסקסוני.
המפשייר היה המחוז הראשון המופיע בכתובים (בערך באמצע המאה ה-8). המחוז הסקסוני העתיק כלל במשך 200 שנה מלבד שטחה של המפשייר המודרנית גם את החלקים המערביים ביותר של אנגליה שנפלו לידיים סקסוניות. עם השלמת הכיבוש הסקסוני הפך המחוז ללב ממלכת וסקס הסקסונית.
לאחר הכיבוש הנורמני היה המחוז אתר ציד פופולרי של הברונים. במאה ה-12 גברה חשיבות נמלי המחוז והמסחר הפך לנדבך חשוב בכלכלת האזור. המחוז סחר בעיקר בדגה, בצמר ובבגדים שיוצרו בו, והיו בו בתי מלאכה רבים לבניית ספינות.
מהמפשייר יצאו מהגרים רבים שהתיישבו במאה ה-17 בחוף המזרחי של מה שכיום הוא ארצות הברית. המדינה ניו המפשייר נקראת על שם מחוז זה.
פוליטיקה

המפשייר מחולקת ל-18 מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי. בבחירות הכלליות 2017 המפלגה השמרנית זכתה בכ-16 מחוזות, כאשר מפלגת הלייבור זכתה בשני המחוזות האחרים. במועצת המחוז חברים כ-45 נציגים מן המפלגה השמרנית, 17 נציגים מן המפלגה הליברל-דמוקרטית, 10 ממפלגת UKIP, 4 נציגים ממפלגת הלייבור, ועוד כנציג עצמאי
מקווה

ערך זה עוסק במאגר מים המשמש לטבילה ביהדות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מקווה שנבנה ב-1128 בשפייר, גרמניה
שלט הכוונה למקווה של רמת פנקס, אור יהודה
ביהדות, מִקְוֶוה הוא מאגר מים המתאים לכללי ההלכה (הלכות מקוואות), שטבילה בו מקנה טהרה ממצבי טומאה שונים. המקווה משמש גם לטבילת כלים שנקנו מגוי, וכן מהווה חלק מתהליך הגיור היהודי.
בתקופת בית המקדש, כשהיו נוהגות הלכות טומאה וטהרה, היו טובלים במקווה גברים, נשים, כלים ובגדים כדי להיטהר מטומאות שונות. כיום השימוש העיקרי במקווה הוא לטבילת אשה נידה כחלק מהלכות טהרת המשפחה וכן לטבילת כלים חדשים שנקנו מגוי. עבור גברים אין בימינו חובה הלכתית לטבול, אך מקוואות גברים נפוצים בקרב הקהילות הדתיות לשם קיום טבילת מנהג, וכן לשם עלייה להר הבית.
בניית מקוואות וניהולם – לטבילת גברים, נשים וכלים – כולל העסקת בלניות וגביית תשלום מהטובלים, היא בין שרותי הדת שמדינת ישראל מספקת באמצעות המועצות הדתיות. לצד מקוואות אלו, בתי כנסת רבים מפעילים מקוואות באופן עצמאי.
הלכות כשרות המקווה > כמות המים

לפי פרשנות חז"ל בספרא ישנה הבחנה במקרא בין טבילה במעיין ("מים חיים") לטבילה בבור (מקווה), ”אַךְ מַעְיָן וּבוֹר מִקְוֵה מַיִם יִהְיֶה טָהוֹר” (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ו), כך שמעיין מטהר גם כשהוא זורם (זוחלין) ובכל כמות מים, ואילו מקווה מים שאינם נובעים יטהר רק אם המים עומדים (כינוס מים המכונה בלשון חכמים 'אשבורן'), ורק בכמות מים המספיקה לטבילת כל גופו של אדם, שהם נפח ארבעים סאה. להלכה נפסק (כדעת ר"י) כי גם במעיין יש צורך לכמות מים של ארבעים סאה, לצורך טבילת אדם. כמות ארבעים סאה היא כי-310 ליטר (לפי שיעור הדרהם של הרמב"ם) או כ-332 ליטר (לדעת הרב אברהם חיים נאה) או כ-573 ליטר (לשיטת החזון איש) כיום נוהגים לחומרה בנושא זה, ונוהגים למלא את המקוואות בקוב של מים (1,000 ליטר).
הלכות כשרות המקווה > מים שאובים

בנוסף, למדו חז"ל מאותו פסוק שמי המקווה צריכים להיקוות בו מאליהם, ככלל מים שנשאבו למקווה על ידי כח אנושי פסולים לטהרת המקווה (שאובין), לדוגמה בריכת שחייה פסולה לטבילת נשים. לגבי טבילת גברים מטומאת קרי, כאשר היא נעשית כדי להיטהר מדין תורה, כפי שדרוש בעלייה להר הבית, עליה להעשות במקווה רגיל, כמו טבילת נשים. לעומת זאת טבילה רק לצורך לימוד תורה ותפילה, יכולה לעשות גם במקווה מים שאובים.
הלכות כשרות המקווה > זוחלין

בשונה ממעיין, מי המקווה מטהרים רק בעודם עומדים, לכן בעת בניית מקווה צריך להקפיד שלא יהיו מימיו "זוחלין", כלומר בתנועה. ישנה מחלוקת בין הפוסקים מהו שיעור הזחילה הפוסל, ונהוג להחמיר שאם יש חלחול אפילו דקיק של מים לתוך הקרקע, יותר מ-2–3 ס"מ ביום, שאז זה ניכר המקווה פסול. לכן בבניית מקוואות, מקפידים מאוד לאטום לחלוטין את קרקע הבורות וקירותיהן.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה

מקור המים ברוב מקוואות הטהרה בימינו הוא מי-גשמים. קורה ובשנות בצורת ובסוף הקיץ מקוואות נסגרים בשל העדר מי-גשמים. יש לכך פתרונות, למשל, שלג המובא מהר החרמון והפשרתו במאגר המים יכול להיות פתרון לבעיה בתנאים מסוימים. אולם, בעיה כללית יותר הקיימת במקוואות היא הצורך להחליף את המים בתדירות גבוהה, דבר הגורם שמי בור ההשקה מתערבים במי בור הטבילה, כך שתוך זמן קצר רוב המים אינם מי גשמים, כך שלפי דעות מסוימות המקווה פסול.
כדי לפתור את בעיית החלפת המים, משתמשים ב"אוצר" (בור) של מי גשמים, מלבד בור ההשקה הצמוד למי הטבילה, ומדי תקופה מרעננים את בור ההשקה ומחליפים את מימיו במי גשמים חדשים. אגירת מי-הגשמים נעשית, בדרך כלל, על ידי ניקוזם מהגג של המקווה ל"אוצר". כך המים נאגרים במאגר הצמוד לכל מקווה. באזורי הארץ הגשומים, די במים אלה על מנת לספק את הצרכים.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > השקה

האוצר חייב להיות ממי גשמים בלבד. כיוון שאין אפשרות לטבול במים אלו בלבד ובו בזמן לשמור על הניקיון הנדרש, יוצרים בינו לבין בור המקוה בו טובלים נקב "השקה" בקוטר של כ-6 ס"מ שתפקידו ליצור מגע בין האוצר לבין בור המקוה בו טובלים, כשהאחרון ממולא במי ברז רגילים. על ידי נקב ההשקה הופכים המים בבור הטבילה לחלק אינטגרלי מבור האוצר שמלא במי גשמים, כך שמי הבור בו טובלים מוחלפים בדרך כלל כל יום ולפעמים אף פעמים אחדות ביום, ולמרות זאת המקוה מלא במי גשמים.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > זריעה

ישנו אוצר נוסף הנקרא אוצר "זריעה" בו המים שבאים מרשת המים העירונית "נזרעים" בתוך בור האוצר ומשם נשפכים אל בור הטבילה, בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיוון שדי בכמות של שלושה לוגין (כ-900 מ"ל בקירוב) כדי לפסול את המקוה. אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה, ויש שערערו על כך מפני שלאחר מספר פעמים שעושים כך בור האוצר מלא במים שאובים ויש חשש של ’נתן סאה ונטל סאה’.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > המשכה

נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה". מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחילחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה בימינו נהוג להשתמש בשתי הצורות.
ישנה צורה נוספת פחות שכיחה בה ממלאים את בור הטבילה מ"מחסן" מים, זהו מכל בטון ענק המכיל עשרות קוב מי גשמים, שבתחתיתו צינור ובו מגופת עץ או גומי. במקווה כזה מרוקנים את מימיו, ומייבשים היטב את הקירות והרצפה, כמו באוצר זריעה, ומסירים את המגופה עד למילויו של הבור בעשרים ואחת סאה (בין מאה שישים למאתיים ליטר).
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > מקווה בור על גבי בור

בחסידות חב"ד ישנה שיטה אחרת לבניית מקווה הנקראת "בור על גבי בור" אותה יסד האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון. חופרים בור אחד עמוק, אותו חוצים לשניים על ידי מפריד ממלט באמצע גובהו לרוחב. כך נוצרים שני בורות – בור עליון ובור תחתון. המפריד מהווה רצפה לעליון ותקרה לתחתון. הבור העליון הוא מקווה הטבילה והבור התחתון הוא אוצר מי הגשמים. חשוב להקפיד לצקת את המקווה העליון והתחתון יחד, מפני שאם יוצקים אותם בנפרד עלולים לזחול המים במקום חיבורם, ואז יש חשש ל"מים זוחלין" הפוסלים את המקווה.
במפריד המלט יש פתח, בגודל המאפשר מעבר של אדם, על מנת לטפל בבור מי הגשמים. על הפתח יש מכסה. בשעת המילוי מסירים את המכסה. החיבור בין האוצר התחתון לבור הטבילה נעשה על ידי שני נקבים. הנקבים הם בגודל טפח מרובע כל אחד (בערך ברוחב 10 ס"מ, בשונה מנקב ההשקה שהוא עגול וקוטרו כ-6 ס"מ כאמור), המרוחקים זה מזה (אחד מהם במכסה עצמו והשני בפינה מרוחקת בקצה רצפת בור הטבילה), כדי שאם יתכסה אחד בשוגג על ידי הטובלת, יישאר השני פתוח. מי הגשמים יורדים דרך צינור מיוחד שאין לו גדר כלי ואינו עשוי מחומר המקבל טומאה, אל תוך מקווה הטבילה היבש ומשם למטה, אל האוצר. לאחר מילוי האוצר, ממלאים את מקווה הטבילה במי ברז שאובים, מתוך צינור המכוון כך, שהמים זורמים היישר אל מקום הפתח, בשביל שמי הברז יזרעו הישר אל תוך מי הגשמים, המים השאובים מתחברים מיידית אל מי הגשמים שבאוצר התחתון ומתכשרים על ידי מגעם (השקה), היתרון שבמקווה חב״ד הוא שמי הברז נכשרים גם כן על ידי זריעה היות שהם נזרעים לתוך הבור התחתון.
במקוה זה המים בבור העליון אינם מתערבים במהירות במי הבור התחתון כיוון שמשקלם הסגולי נמוך ממי הבור התחתון בשל חומם הגבוה יחסית למי הבור התחתון, ובכך יוצאים ידי שיטות הסוברות כי יש צורך ברוב מי גשמים, דבר שאינו אפשרי לאורך זמן בבור עם השקה מן הצד, וישנם המפקפקים במידת התועלת המעשית שבדבר.
הכשר המקווה באמצעות אוצר מי גשמים תחת בור הטבילה היה מקובל בעיירות שונות ברוסיה, אוקראינה (אצל חסידי טשרנוביל ועוד) בפולין (בקרב חסידי גור) כאשר גם בעיירת בעלזא בנה המהרי"ד את המקווה בצורה כזו.
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > מקווה נייד

בעידן המודרני, מקובל להקים מקווה נייד במקומות שבהם מתכננים להקים מקווה בר-קיימא.
עקרון הפעולה הוא כדלקמן:
החלק העליון המכיל מקלחות הוא המבנה הנייד ומורם בעזרת מנוף. למקווה מחוברים ווים המאפשרים את הרמת המקווה יחד עם המבנה.
בורות ההשקה, הטבילה והזריעה מונחים במקום לפני הנחת המבנה העליון.
מקוואות ניידים הוקמו למשל בחוות סקאלי וביישוב אמציה אליו עברו תושבי קטיף לאחר ההתנתקות ותוכנן להקים מקווה נייד בבסיס הנח"ל החרדי בעלות של כ-60 אלף דולר.
המקווה הנייד בחוות סקאלי
מבנה המקווה והכשרתו לטבילה > בטיחות

באופן דומה לשימוש בבריכת שחיה גם השימוש במקווה טומן בחובו את סכנות המים, ולכך המקוואות הנבנים בימינו, נבנים לרוב בסטנדרטים גבוהים, וקיימת הקפדה על ההיגיינה של הטבילה. משרד הבריאות הישראלי פרסם נהלים למקוואות לצורך קבלת רישיון עסק להפעלת מקווה, על מנת למזער את סיכוני הבטיחות
במרבית המקוואות מוסיפים כלור למי הטבילה, דבר המאפשר חיטוי של המים (ומנגד, אינו פוסל את המים לטבילה). על פי תקנות הבריאות, משתמשי המקווה נדרשים לרחיצה במים וסבון קודם לטבילה, ונאסרת הכניסה למקווה לחולים בעלי מחלות מדבקות שונות. באשר לטבילת נשים, הבעיה קיימת פחות מאחר שהלכתית הטבילה מתבצעת רק לאחר חפיפה הכוללת ניקיון יסודי של הגוף כולו.
מקוואות בארכאולוגיה

מאות מקוואות טהרה עתיקים נתגלו ברחבי ארץ ישראל, והם מתוארכים לתקופה ההלניסטית המאוחרת, הרומית והביזנטית. מתקנים אלו זכו להתייחסות נרחבת במחקר בשנים האחרונות. גילויים של מקוואות בחפירותיו של פרופ' יגאל ידין במצדה בשנת 1965 פתחו למעשה את המחקר הארכאולוגי של נושא זה. בחפירות אלו נתגלו מספר מתקני מים מדורגים, כאשר שניים מהם זוהו על ידי ידין כמקוואות טהרה. בספרו הפופולרי על חפירות מצדה, ניתן למצוא תיאור מרתק של חשיפת המקוואות הללו, ושל ביקורו במקום של הרב דוד מינצברג, מגדולי המומחים בהלכות מקוואות, אשר לשמחתם של כל הנוכחים פסק על אתר שהמקווה הדרומי שבחומת הסוגרים של מצדה כשר למהדרין: "משופרא דשופרא שבע פעמים".
מחקרם השיטתי של מקוואות הטהרה החל רק בעקבות החפירות הנרחבות בעיר העתיקה של ירושלים בסוף שנות השישים ובשנות ה-70 של המאה ה-20. עשרות בריכות מדורגות נתגלו בחפירותיו של פרופ' בנימין מזר למרגלות הר הבית ובחפירותיו של פרופ' נחמן אביגד ברובע היהודי של ירושלים. פרופ' רוני רייך, באותם ימים מעוזריו הבכירים של אביגד, זיהה בריכות אלו כמקוואות טהרה, והחל במחקר ראשוני ומקיף של הנושא על היבטיו השונים, מחקר אשר סוכם בעבודת הדוקטורט שלו.
בעקבות חפירותיו של ד"ר יובל ברוך בסוסיה מוכרים מקוואות הטהרה ששימשו לאחר החורבן. ברוך סבר כי מקוואות הטהרה של התקופה הרומית המאוחרת והביזנטית שימשו ביישובים יהודים שבהם הייתה דומיננטיות של קבוצות כהניות ששמרו על מעמדם גם בדורות שלאחר חורבן הבית.