stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון רולינס
מלחמת האזרחים > עתירתו לשחרורו של שיאן

בסתיו 1862 נעצר שותפו למשרד עורכי הדין של רולינס, דייוויד שיאן, שהיה מבקר גלוי לב של מדיניות המלחמה של לינקולן. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ובשל השעיית חוק הביאס קורפוס על ידי לינקולן ב-1861, פעלו יריביו הרפובליקנים של שיאן למעצרו ללא משפט במבצר לה פאייט שבניו יורק. רולינס נטל חופשה כדי לסייע לשיאן ועתר באופן אישי, הן בפני מזכיר המלחמה אדווין סטנטון והן בפני אליהוא וושבורן. בסופו של דבר שוחרר שיאן בדצמבר 1862.
מלחמת האזרחים > שליחותו לוושינגטון בשם גרנט

במהלך קיץ 1863 שיגר גרנט את רולינס לוושינגטון די. סי. כשליחו. באותה עת לא היה גרנט מוכר בחוגים הפוליטיים באופן יחסי, שכן הוא לחם הרחק מוושינגטון בזירה המערבית. קולינס הגיע לוושינגטון ב-30 ביולי וקיים שיחות עם הגנרל המפקד, הנרי האלק במחלקת המלחמה ועם עוזר קצין השלישות הראשי של הצבא, קולונל ג'. ס. קלטון. האלק קיבל את רולינס בלבביות ואמר לו שהוא מרוצה מאוד מניצחונו של גרנט ושהוא מגבה את תנאי הכניעה שנקבעו על ידי גרנט בויקסבורג, כולל שחרור בחנינה של 31,000 שבויי מלחמה של הקונפדרציה. לאחר מכן הגיע רולינס אל הבית הלבן ונפגש עם הנשיא לינקולן ועם חברי הקבינט שלו. הוא מסר לנשיא מכתב מגרנט בו הוא ביקש שהנשיא יקיים עם רולינס שיחה, כך שרולינס יוכל לעדכן אותו בתוצאות המוצלחות של מערכת ויקסבורג ועל הסיבות להענקת החנינה לשבויי הקונפדרציה. עוזר מזכיר המלחמה, צ'ארלס א. דנה ומזכיר הצי גדעון ולס חלקו לרולינס שבחים על אופיו החרוץ ועל תבונתו. דנה ציין שרולינס היה "אדם חרוץ ובעל מצפון". וולס ציין שהוא היה שבע רצון מ"התיאור הכנה, האינטליגנטי והמעניין של האנשים ושל המבצעים הצבאיים" של רולינס.
מלחמת האזרחים > המכתב לגרנט במערכת צ'טנוגה

במהלך מערכת צ'טנוגה בנובמבר 1863, שתה גרנט לכאורה לשוכרה יחד עם גנרלים אחרים ועם פקודיו לאחר שהשיגו גישה לבקבוקים של ויסקי ולבקבוק יין שנשלחו מאמו של גרנט. רולינס שמע על כך, וכמי שראה עצמו כמגינו של גרנט ככל שנגע הדבר לאלכוהול, הוא כתב לו מכתב ב-15 – 16 בנובמבר, מכתב שמעולם לא נשלח. במכתב הוא דרש מגרנט "לחדול מיד מצריכה עתידית של משקה חריף מכל סוג". דאגתו של רולינס הייתה משוללת כל יסוד. על פי הגנרל דייוויד האנטר, שהיה קרוב מאוד לגרנט במהלך אותם ימים, צרך גרנט שלוש כוסות משקה בלבד במשך אותו חודש נובמבר. ב-14 בנובמבר, הפסיק למעשה גרנט מסיבת שתייה שערך פקודו, קולונל קלארק לגו לידידיו בשעה ארבע לפנות בוקר. רולינס שמר את מכתבו זה שלא נשלח בין מסמכיו, שם הוא התגלה לימים על ידי ההיסטוריונים. מכתב זה היה אחד מהמסמכים הבודדים שיצרו את הרושם שגרנט שתה באופן שגרתי יתר על המידה.
מלחמת האזרחים > משלחת דודג' והניסיון להחלים

ב-1867 במהלך תקופת השיקום, התלווה רולינס למשלחת הליווי הצבאי שהתלוותה למשלחת החקר של גרנוויל מ. דודג' שבדקה נתיב מוצע למסילת הברזל יוניון פסיפיק. דודג' היה המהנדס הראשי של חברת יוניון פסיפיק שהייתה אחראית לסלילת הקו המסילה ממזרח למערב, בעוד שחברת סנטרל פסיפיק סללה את המסילה ממערב למזרח. רולינס התלווה לדודג' עד לסולט לייק סיטי, מתוך תקווה שהאוויר היבש של מישורי יוטה יסייעו לו להתרפא ממחלת השחפת ממנה סבל. בהמשך קרא דודג' לאחד ממחנות המשלחת בוויומינג על שמו של רולינס, שבהמשך הפך ליישוב שהתאגד כעיירה. לאחר ארבעת חודשי המסע עם דודג', שב רולינס לוושינגטון אך בסופו של דבר לא השתפר מצב בריאותו.
מזכיר המלחמה

ב-1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, המליצו רופאיו של רולינס שהוא ייסע לאריזונה, שם הם האמינו שאקלים המדבר היבש יאריך את חייו. כדי לקיים את ההמלצה הזו, שקל גרנט למנות את רולינס למפקד הצבאי של דרום-המערב. רולינס סירב וביקש להישאר לצדו של גרנט. גרנט נכנע ומינה את רולינס למזכיר המלחמה. במהלך חמשת חודשי כהונתו בתפקיד התעמת רולינס עם מזכיר המדינה המילטון פיש על שאלת ההכרה והתמיכה במהפיכה נגד השלטון הספרדי בקובה. רולינס ביקש להעניק סיוע צבאי ואחר ופיש התנגד לכך. השניים התחרו על תמיכתו של הנשיא גרנט ועל תמיכתם של שאר חברי הקבינט. בסופו של דבר תמך גרנט בעמדתו של פיש וארצות הברית לא התערבה בנעשה באי השכן. בסוגיית הטיפול במורמונים שהיו ממוקמים בעיקר בטריטוריית יוטה, שכנע רולינס את גרנט לאמץ גישה תוקפנית של הפסקת מנהג הפוליגמיה שלהם, כולל שימוש בכוח צבאי על פי הצורך. בריאותו של רולינס המשיכה להתדרדר. טרם מותו ב-6 בספטמבר 1869 הוא היה מרותק למיטתו. אחד מפעולותיו האחרונות כמזכיר המלחמה היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין.
מזכיר המלחמה > המחלוקת של שרמן

במרץ 1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, הוא מינה את ידידו ועמיתו מתקופת מלחמת האזרחים, ויליאם שרמן לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. באותה עת היה הגנרל ג'ון סקופילד מזכיר המלחמה הזמני שהמשיך את כהונתו עוד מימי ממשל אנדרו ג'ונסון, הנשיא הקודם. בתחילה העניק גרנט לשרמן סמכויות פיקוד רחבות על צבא ארצות הברית, כולל פיקוד על ראשי המשרדים במחלקת המלחמה, וכך קיבל שרמן את הרושם שיחסיו עם גרנט במהלך כהונתו כנשיא יהיה זהים ליחסים הקרובים שהיו להם במהלך המלחמה. כאשר התמנה רולינס כמזכיר המלחמה, צעדיו הראשונים היו צמצום משמעותי של סמכויותיו של שרמן כלפי הצבא. רולינס ביקש מגרנט לתת לו את הסמכות כלפי ראשי המשרדים וגרנט נענה לבקשתו, ביודעו על מצב בריאותו הירוד של רולינס. שרמן מיהר אל הבית הלבן וביקש שהנשיא יבטל את ההוראות של רולינס שצמצמו את סמכויותיו. ביודעו את מצב בריאותו של רולינס אמר גרנט לשרמן שהוא לא ייעתר לבקשתו. תשובה זו הכעיסה את שרמן ולאחר מחלוקת ביניהם בסוגיות צבאיות, הוא קם ועזב את הפגישה באומרו "יום טוב לך אדוני הנשיא!". מערכת היחסים בין גרנט לבין שרמן הייתה קודם לכן ברמה כזאת שהם קראו איש לרעהו בשמותיהם הפרטיים. לאחר תקרית זו לא שבה ידידותם לאותה קרבה בה הייתה בתקופת המלחמה. יורשו של רולינס, ויליאם בלקנאפ, המשיך במגמה זו וצמצם עוד יותר את סמכויותיו של שרמן ולקח ממנו את הסמכות למנות בעלי תפקידים.
מזכיר המלחמה > המדיניות האנטי מורמונית

ב-1869 שלח גרנט את רולינס לטריטוריית יוטה מתוך תקווה ששם תשתפר בריאותו וכן כדי לבדוק את מצב המורמונים שם. הייתה זו הפעם השנייה בה הגיע רולינס ליוטה, לאחר ששנתיים קודם לכן הגיע שם עם דודג'. בפגישתו עם המורמונים ביוטה היה רולינס קריר מאוד כלפיהם, כולל כלפי מנהיגם, בריגהם יאנג, שעמו הוא נפגש פעמיים ושהיה מלווה במשמר צבאי של המורמונים. בינו לבין עצמו תיעב רולינס את יאנג ואת הפוליגמיה שהייתה נהוגה בקרב המורמונים. כאשר שב רולינס לוושינגטון הוא שכנע את גרנט לנקוט במדיניות קשה כלפיהם. הוא שכנע אותו למנות את ג'ון שפר לתפקיד מושל הטריטוריה. שפר יישם מדיניות קפדנית שמטרתה הייתה למנוע מהמורמונים למרוד בארצות הברית. מבחינתו של גרנט הייתה טריטוריית יוטה בפוטנציאל למרוד על רקע סוגיית הפוליגמיה. הוא ביצע מעצרים של מורמונים רבים, כולל יאנג עצמו, מתוך אמונה שצעדים אלו ימנעו מהם להיפרד מארצות הברית ויגרמו להם לחדול ממנהג הפוליגמיה.
מזכיר המלחמה > ההתקוממות בקובה

ב-1868 החלה מלחמת עשר השנים כאשר המורדים בקובה ניסו למגר את השלטון הספרדי. אמריקאים רבים תמכו במרד והחלו למכור איגרות חוב לתמיכה בו. ב-1869 לא היה מוכן מזכיר המדינה בממשלו של גרנט המילטון פיש לתמוך במורדים הקובנים מהסיבה שארצות הברית יצאה זה עתה ממלחמת האזרחים. על כף המאזניים היו אז גם הדיונים על יישוב "תביעות אלמבמה" (אנ') שבבסיסם עמדה הטענה שבמהלך מלחמת האזרחים הכירה בריטניה בקונפדרציה. הכרה במורדים הקובנים עלולה הייתה לסכן את המשא ומתן בסוגיית אלבמה בין ארצות הברית ובין בריטניה. בכל אופן, רולינס תמך מאוד בהכרה במורדים הקובנים ואף דחף לפתיחה במלחמה נגד ספרד, אם יהיה צורך בכך. רולינס יצא אל העיתונות והכריז על הסיבות מדוע ארצות הברית צריכה לסייע למורדים הקובנים. רולינס עצמו רכש איגרות חוב לטובת הסיוע הצבאי לקובנים בסכום של 28,000 דולר. בקבינט של גרנט התנהלו עימותים בסוגיה זו. בכל אופן עלה בידו של פיש לשכנע את הנשיא גרנט שלא לתמוך בעמדתו של רולינס ולא להתערב בנעשה בקובה. באותה עת התדרדר מצב בריאותו של רולינס והוא היה מרותק כבר למיטתו.
מזכיר המלחמה > אישור בנייתו של גשר ברוקלין

אחד הצעדים האחרונים של רולינס כמזכיר המלחמה ואחד המורכבים שבהם, היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין, גשר תלוי עשוי מפלדה שנבנה על האיסט ריבר בניו יורק ונועד לקשר בין הרבעים מנהטן וברוקלין. מחלוקת התגלעה כאשר שיקולי אינטרסים ימיים דרשו את הגבהתו של הגשר כדי לאפשר לספינות גדולות לעבור מתחתיו, בעוד שהחברה שבנתה את הגשר דרשה שמפתח הגשר יהיה נמוך. אף על פי שבאותה עת היה רולינס חולה מאוד, הוא הקדיש לסוגיה כמה ימים ובחן בקפדנות את תוכניות הבניה כדי ליישב את המחלוקת. חברת הבנייה הייתה מעוניינת שהגובה המרבי של מפתח הגשר יגיע ללא יותר מ-130 רגל (39.7 מטרים) ואילו חברות הספנות דרשו גובה מרבי של 140 רגל (42.7 מטרים). בפגישה עם נציגי שני הצדדים הגיע רולינס לפשרה של 135 מטרים (41.2 מטרים) מעל גובה פני האיסט ריבר. בניית הגשר החלה כמה חודשים לאחר מכן, אך מצבו הבריאותי של רולינס כבר לא אפשר לו לראות זאת. בניית גשר ברוקלין הושלמה ב-1883, הוא נחנך בחגיגות נרחבות וכיום הוא אחד הגשרים הפעילים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
מזכיר המלחמה > ישיבות הקבינט האחרונות ומותו

בסוף אוגוסט 1869 החמירה מחלת השחפת של רולינס, ובעודו שוהה בביתו בדנברי, קונטיקט עם רעייתו וילדיו, הוא החל לסבול מדימומים. כאשר הוא נקרא לישיבות הקבינט בוושינגטון נותרה משפחתו בקונטיקט. כאשר הוא היה בניו יורק הוא סבל שוב מדימומים, אך המשיך במסעו לבירה. בהמשך דרכו הוא דימם שוב, אך הוא הצליח להגיע לישיבת הקבינט וישב במקומו הקבוע. הנשיא גרנט ומזכיר המדינה פיש הופתעו לראותו. ביום המחרת קיים רולינס פגישה ארוכה עם הנשיא בבית הלבן שבסופה נפרדו שני הידידים והנשיא גרנט יצא מוושינגטון לסרטוגה ספרינגס, שם הוא הצטרף לרעייתו ג'וליה. רולינס נותר לבדו בוושינגטון ללא רעייתו או משפחתו, אך ידיד אחר שלו מתקופת המלחמה, אלי פרקר, אינדיאני אמריקאי, דאג לו. ביום המחרת, יום ראשון, ה-5 בספטמבר, נמסרה לגרנט הודעה על התדרדרות נוספת במצבו של רולינס והוא שב לוושינגטון כשהוא נחוש לראות את ידידו לפני מותו, אך נסיעתו התעכבה. שרמן ומזכיר הפנים ג'ייקוב דולסון קוקס, שהו ליד מיטתו של רולינס בהמתנה לגרנט. כאשר שאל רולינס מתי צפוי הנשיא להגיע, רכן אליו שרמן בעדינות ואמר לו, "בערך בעוד עשר דקות". רולינס התעקש ושאל את רופאו ויליארד בליס מתי יגיע גרנט לראותו.
ג'ון רולינס נפטר למחרת היום, יום שני, 6 בספטמבר 1869 בשעה 16:12. הנשיא גרנט הגיע שעה לאחר מכן. ההיסטוריון ויליאם מקפילי ציין בנוגע לאיחורו של גרנט "שאף אחד לא יכול היה להוות תחליף לג'ון רולינס. כעת בשנה הראשונה לנשיאותו, נגזל רולינס מגרנט והוא אף לא היה במקום כדי למחות על גזל זה". רולינס נטמן בתחילה בבית הקברות של הקונגרס ובהמשך הועברו עצמותיו לבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הוא הניח אחריו את אשתו השנייה מרי הרלברט ואת שני ילדיו. לאחר פטירתו החליפו שרמן בתפקידו באופן זמני ולאחר מכן מונה במקומו ויליאם בלקנאפ כמינוי של קבע.
הנצחתו והערכת פועלו

פסל בדמותו של רולינס הוצב ב-1874 בוושינגטון די. סי.. על שמו נקראו עיירות באילינוי ובוויומינג ומחוז בקנזס.
רולינס הקדיש את מאמציו לשמירה על תדמיתו הציבורית של גרנט במהלך מלחמת האזרחים. בעיות השתייה של גרנט היו ידועות מלפני המלחמה, אך במכתב שרולינס כתב לו, ושגרנט לא ראה מימיו, נחשף שגרנט שמר על פיכחותו במהלך המלחמה. במכתב זה, שפורסם ב-1891, שנים ספורות לאחר מותו של גרנט, כתב רולינס: "מצאתי אותך היכן שבקבוק היין רוקן בחברת אלו ששתו ואני מתרה בך לא לנהוג כמוהם". רולינס ציין שעצתו "זכתה לאוזן קשבת והכל הלך כשורה", וכך הוכח שגרנט לא היה מושפע מהמשקה כאשר עמד בפני קבלת החלטות הרות גורל.
נפוצה השערה שכאשר רולינס מת, התרחקו כבר השניים איש מרעהו וגרנט לא נזקק יותר לרולינס כדי שידאג לשמו הטוב. כשרולינס נפטר, רק מחליפו הזמני בתפקידו כמזכיר המלחמה, גנרל ויליאם שרמן, היה לצדו. בזיכרונותיו, שנכתבו זמן קצר לפני מותו, גרנט הזכיר את שמו של רולינס פעמים בודדות ולמעשה הוא התעלם ממערכת היחסים המקצועית והאישית שהייתה להם. אלה מבין חברי הקבינט של גרנט שהיו אז בחיים זעמו לשמע העובדה שגרנט למעשה נהג בזלזול כלפי מי שכה הועיל לו והיה נאמן לו, למעשה עד מותו, כפי שרולינס היה. ההסבר ההגיוני ביותר לכך ניתן על ידי ההיסטוריון א. ב. לונג שכתב, "ייתכן שגרנט לא רצה לשבח את רולינס יתר על המידה בשל העובדה שרולינס היה זה שהגן עליו מפני הרגליו הרעים".
גישתו האנטי-מורמונית של רולינס הייתה חלק ממערכה היסטרית שהתרחשה במחצית השנייה של המאה ה-19 כנגד המורמונים. ב-1862 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק שהפך את הפוליגמיה לבלתי חוקית. חוק זה לא נאכף עד שעלה בידו של רולינס לשכנע את הנשיא גרנט לנקוט במדיניות אנטי-מורמונית בטריטוריית יוטה. לצורך העמדה לדין של מורמונים שחטאו בפוליגמיה, כולל מעצרם, חתם הנשיא גרנט ב-1874 על חוק שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות למנות שופטים שישפטו אנשים שהואשמו בפוליגמיה. חוק זה הכפיף את כל המורמונים בטריטוריית יוטה תחת שליטת שירות המרשלים של ארצות הברית ושל התובע הכללי של ארצות הברית. שתי הצעות חוק נוספות נגד המורמונים נחתמו ב-1882 על ידי הנשיא צ'סטר ארתור וב-1887 על ידי הנשיא גרובר קליבלנד.
על פי אתר האינטרנט הבלתי רשמי של בית הקברות הלאומי ארלינגטון, רולינס "היה האלטר אגו של גרנט, שדאג לתחומי האחריות האינטימיים של ידיד קרוב, מילא את תפקידי היועץ הצבאי והפוליטי, וכנראה בכמה הזדמנויות, דאג לפיכחותו, אף על פי שככל הנראה הוא מילא תפקיד זה במידה פחותה יותר ממה שמקובל היה לחשוב.
הערות שוליים

1 2  The Biographical Dictionary of America, p. 52 & p. 53
1 2 3  Catton, Bruce (1968). Grant Takes Command. Boston: Little, Brown, p. 28.
1 2  General John A. Rawlins". New York Times. New York. September 7, 1869.
↑  Catton, Bruce (1968). Grant Takes Command. Boston: Little, Brown, p. 29.
↑  Catton, Bruce (1968). Grant Takes Command. Boston: Little, Brown, p. 116.
↑  hernow, Ron (2017). Grant. New York, NY: Penguin Press, pp. 149-150.
↑  Wilson, James Harrison (1916). The Life of John A. Rawlins. New York: The Neale Publishing Company, p. 102.
↑  Catton, Bruce (1968). Grant Takes Command. Boston: Little, Brown, pp. 3-4.
↑  Catton, Bruce (1968). Grant Takes Command. Boston: Little, Brown, pp. 66-67.
↑  The Desert News (March 23, 1875), The Situation in Utah, p 2
↑  Smith, Jean Edward (2001). Grant. New York: Simon & Schuster, p 492.
↑  Wilson, James Harrison (1916). The Life of John A. Rawlins. New York: The Neale Publishing Company, pp. 363-364.
↑  McFeely, William S. (1981). Grant: A Biography. Norton, pp. 329-331.
↑  David G. Moore, William S. Rosecrans and the Union Victory: A Civil War Biography, McFarland, 2014, p. 199.
↑  Kosmin (1993) One Nation Under God: Religion in Contemporary American Society.
↑  Patterson, Michael Robert (December 24, 2006). "John Aaron Rawlins". Arlington National Cemetery Website (unofficial).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010362854805171  GND: 124508853X  ISNI: 0000 0000 2744 8260  LCCN: n88172390  NARA: 10571402  SNAC: w6571vcf  VIAF: 63103669   WorldCat (עם VIAF): 63103669 
רולינס בתמונה מתקופת מלחמה האזרחים במחנה צבאי בסיטי פוינט, וירג'יניה, עם אשתו השנייה מרי ועם בתו.
רולינס בתקופת מלחמת האזרחים
יוליסס ס. גרנט, ידידו של רולינס, מפקדו, ולימים נשיא ארצות הברית.
ויליאם שרמן
פסלו של ג'ון רולינס בוושינגטון די. סי.
ארנן פלמן

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 78 בערך) ארגנטינה ארגנטינה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1982
 השכלה:  אוניברסיטת בואנוס איירס
 מקצוע:  איש עסקים, קונסול של כבוד ודירקטור
אֶרְנַן פֶלְמַן (בספרדית: Hernán Felman; נולד ב-1947) הוא יו"ר דירקטוריון חברת המשקם, איש עסקים ופעיל ציוני ארגנטינאי-ישראלי המכהן כקונסול כבוד של גואטמלה בישראל.
ביוגרפיה

פלמן נולד וגדל בארגנטינה, בוגר תואר ראשון בגינון וגידול פרחים מאוניברסיטת בואנוס איירס.
בצעירותו פלמן היה פעיל ציוני בארגנטינה. בין הפעילויות בהן היה מעורב:
חבר בתנועת בית"ר
יו"ר צעירי בית ספר הרצליה
יו"ר תנועת דור חדש
מתנדב במלחמת ששת הימים (במבוא בית"ר)
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בישראל

פלמן עלה לישראל בשנת 1982, והחל לכהן בין השנים 1986–1988 כיועץ לראש מחלקת עלייה של ההסתדרות הציונית, כיו"ר ועדת ההיגוי של המחלקה וכמוציא לאור של עיתון חרות-לטינם בספרדית, עד לסגירת העיתון ב-1995.
בין השנים 1993–1998 כיהן פלמן כחבר מועצת העיר כפר סבא וכיו"ר ועדת הקליטה של העירייה. הוא היה חבר בוועדה המקומית לתכנון ובנייה ובוועדת המשנה לתכנון ובנייה של העיר.
החל משנת 1998 פלמן הוא חבר הוועד הפועל הציוני, ובשנים 2002–2006 ו-2010–2020 כיהן כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני. בין השנים 2006–2022 היה חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל, ובשנים 2010–2020 כיהן כיו"ר ועדת הכספים של קק"ל וכיו"ר ועדת ההשקעות של קק"ל. בין השנים 2015–2020 כיהן כסגן יו"ר קק"ל, כיו"ר ועדת הכספים, כיו"ר ועדת השקעות וכמחזיק תיק אמל"ט.
בתקופה זו לקח חלק במאבק על "חוק קק"ל", למנוע השתלטות של משרד האוצר על כספי הקרן. בשנת 2020 האשים את עו"ד שלמה דרעי, אחיו של אריה דרעי, שכיהן במקביל אליו כסגן יו"ר בקק"ל, בקידום עסקאות לא חוקיות מכספי קק"ל כשדרעי טען לעומתו שהוא מנסה תקופה ארוכה מסיבות אישיות לטרפד עסקאות ונושאים חשובים לקק"ל.
בשנים 2021–2022 כיהן כסגן יו"ר קק"ל וכיו"ר הוועדה לגיוס משאבים וקשרי חוץ.
החל משנת 2014 פלמן הוא חבר דירקטוריון בחברת אוצר התיישבות היהודים בע"מ, חבר ועדת השקעות אוה"ה וחבר ועדת ביקורת אוה"ה. משנת 2021 הוא חבר דירקטוריון המשקם – חברה לתעסוקת קשישים ובעלי כושר עבודה מוגבל, חבר דירקטוריון וחבר בוועדת מפעלים. משנת 2022 הוא יו"ר דירקטוריון חברת המשקם. החל מ-2023 משמש פלמן כקונסול כבוד של גואטמלה בישראל.
בשנת 2024, כאות הערכה לפעילותו הציבורית הענפה ברוח ערכי זאב ז'בוטינסקי, קיבל פלמן את פרס ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

החל משנת 1998 פלמן הוא חבר מרכז הליכוד כשבין השנים 1986–1993 הוא כיהן כיו"ר חטיבת יוצאי אמל"ט במפלגה ובין השנים 1993–2000 כראש פורום העולים בה.
בין השנים 2006–2020 כיהן פלמן כמ"מ יו"ר הליכוד העולמי וכיו"ר מזכירות הליכוד העולמי. בשנים 2020–2021 כיהן כיו"ר עמית הליכוד העולמי, והחל מ-2022 פלמן הוא יו"ר חבר הנאמנים של הליכוד העולמי.
פעילות עסקית

פלמן הוא מנכ"ל ומייסד חברת סילק רואד בע"מ, העוסקת בייבוא ובשיווק כלי בית ומתנות. הוא הקים את החברה ב-1985 תחת המותג בלה קאסה (BELLA CASA). באותה שנה הקים מפעל מאושר במעלה שומרון – קרמיקה שיין. החל משנת 1997 פלמן מכהן כמנכ"ל החברה.
חיים אישיים

פלמן הוא אלמן ואב לשני ילדים, המתגורר בכפר סבא.
הערות שוליים

↑  דבר יו"ר המשקם באתר המשקם
1 2  ארנן פלמן, תושב כפר סבא ולשעבר חבר מועצת העיר, זכה בפרס ז’בוטינסקי על פעילותו הציבורית הענפה ברוח ערכי זאב ז’בוטינסקי מערכת ירוק, 25 בדצמבר 2024
1 2  ארנן פלמן, לשעבר חבר מועצת העיר כפר סבא, זכה בפרס ז'בוטינסקי בעיתון "קול כפר סבא" 25 בדצמבר 2024
↑  במלאת שלוש שנים לרצח שלושת הנערים באתר ריבונות
↑   צבי זרחיה, פשרה בין המדינה לקק"ל: תעביר לאוצר 1.8 מיליארד שקל בשנתיים, באתר TheMarker‏, 13 בנובמבר 2017
↑  רינו צרור, ‏סגן יו"ר קק"ל: זו מלחמת אגו היא מסכנת את המפעל הציוני, באתר גלי צה"ל, 7 בנובמבר 2017
↑  שחר אילן וצבי זרחיה, סערה סביב עסקה שמקדם שלמה דרעי בקק"ל, באתר כלכליסט, 21 במאי 2020
↑  עדו בן פורת, הנשיא הרצוג יכריז על הקמת קק"ל אוקראינה, באתר ערוץ 7, 5 באוקטובר 2021
↑  מעגל חיים – מעתה גם בשפה הספרדית פעילות לדוגמה במכון ז'בוטינסקי
↑  מר ארנן פלמן, יו"ר מזכירות הליכוד העולמי וסגן יו"ר הקרן הקיימת לישראל בביקור מרגש במעו"ז בית"ר בריו דה ז'נרו., בעמוד הפייסבוק של World Likud - הליכוד העולמי, 18 בנובמבר 2018
↑  עידן יוסף, עתירה הוגשה לביהד של הליכוד נגד מינוי יור קקל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 בדצמבר 2022
↑  אתר חברת בלה קסה
בג"ץ פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  24 ביוני 2021
 החלטה
 פסק הדין של בית הדין הרבני בטל והאישה זכאית למחצית הזכויות בבית המגורים שבו התגוררה עם בן זוגה עד לגירושים
 חברי המותב
 חברי המותב:  אסתר חיות, חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית, דפנה ברק-ארז, אלכס שטיין, דוד מינץ, נעם סולברג
 
בג"ץ 4602/13 פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה הידוע גם כבג"ץ 9780/17 או כדנג"צ 8537/18 (כינויים נוספים: בג"ץ הבוגדת או בג"ץ המורדת), הוא עתירה כנגד פסק דין של בית הדין הרבני הגדול, שעוסקת בזכאות של אישה למחצית בית מגורים של בעלה שבו התגוררה במשך שנים רבות, עד לגירושיהם. במסגרת העתירה נידונה גם השאלה האם ניתן להתייחס לבגידת האישה בבעל כגורם משפיע על הלכת השיתוף. בית הדין הרבני הגדול, בדעת רוב, קיבל את ערעור הבעל, ופסק שהאישה לא תקבל לאחר הגירושים מחצית מהדירה, והיא עתרה נגד ההחלטה לבג"ץ, שדן בה פעמיים. בפסיקת בג"ץ הראשונה משנת 2018 אישר הרכב של שלושה שופטים, בדעת רוב, את פסיקת בית הדין הרבני. בהוראת נשיאת בית המשפט העליון נקבע דיון נוסף בעתירה בהרכב מורחב של תשעה שופטים. הרכב זה פסק ביוני 2021, בדעת רוב, שהחלטת בית הדין הרבני הגדול בטלה, שהאישה זכאית למחצית הזכויות בבית המגורים, ושאין מקום לשקול אי-נאמנות מינית בהחלטה על פירוק השיתוף.
השתלשלות האירועים

בני הזוג נישאו בשנת 1982, ונולדו להם שלושה ילדים. בשנת 2013 הגיש הבעל תביעה לגירושים שבה טען שהאישה מורדת ואינה מקיימת יחסי-אישות, נואפת עם גבר זר, ואיננה מנהלת חיי משפחה תקינים. האישה מיאנה בתחילה להתגרש, אולם לבסוף בני הזוג התגרשו בהסכמה. לאחר הגירושים נמשכה המחלוקת בין בני הזוג על חלוקת הרכוש.
ברשות הבעל היה מגרש שקיבל בירושה, מספר חודשים קודם לנישואיו. בשנת 1988 התקשר הבעל עם קבלן בעסקת קומבינציה שבמסגרתה העביר לקבלן שלושה רבעים מהמגרש בתמורה לתשלום מהקבלן בסך 30,000 דולר ולבניית בית המגורים על הרבע הנותר. בבית המגורים שנבנה התגוררו בני הזוג במשך למעלה מעשרים שנה עד לקרע ביניהם בשנת 2013. בנוסף אליו היו להם נכסי מקרקעין משותפים. המחלוקת העיקרית בין הצדדים נסבה על בית המגורים.
פסיקת בתי הדין הרבניים

במסגרת הדיון בחלוקת הרכוש פסק בית הדין הרבני בחיפה שעל אף שחוק יחסי ממון קובע שנכס שהיה בבעלות אחד מבני הזוג לפני הנישואין אינו נכלל בנכסים המשותפים, חייהם המשותפים של בני הזוג בדירה, ששופצה ואף נבנתה מלכתחילה במהלך הנישואים, מקנים לאישה זכות למחציתה בהתאם להלכה הנהוגה בבתי המשפט לענייני משפחה.
הבעל ערער על ההחלטה לבית הדין הרבני הגדול שקיבל את ערעורו. בית הדין הסיק על סמך המשטר הממוני בין בני הזוג, שלא הייתה כוונה לשתף את האישה בדירה. בין יתר השיקולים התומכים בכך, דנו שניים מהדיינים גם בבגידתה של האישה, על בסיס תקדים מפסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב לפיו "קשה לייחס כוונה לבן זוג, לשיתוף בן הזוג האחר בנכס חיצוני כשהאחר אינו שומר אמונים לבן זוגו, בוגד בו עם נשים אחרות", וכן על סמך היקש לחוק המתנה המאפשר חזרה מהתחייבות ליתן מתנה בשל "התנהגות מחפירה". הרב מיכאל עמוס, בדעת מיעוט, סבר שהאישה זכאית לחמישית משווי הדירה ללא הקרקע.
פסיקת בג"ץ הראשונה

האישה עתרה לבג"ץ, בטענה שבית הדין הרבני הגדול חרג מסמכותו. השופט עמית פסק בדעת מיעוט שיש לקבל את עתירתה, שכן בית הדין הגדול שילם מס שפתים לדין האזרחי, אך הסתמך על בגידת האישה על סמך הדין הדתי, בחריגה מסמכותו. השופט מינץ פסק שהדיון בבגידת האישה היה למעלה מן הצורך, והשופט שטיין פסק שלדעתו בית הדין הגדול טעה, אך זו טעות בפרשנות העובדות ולא חריגה מסמכות שבג"ץ מוסמך להתערב בה, וגם לא טעות בדין. העתירה נדחתה ברוב דעות.
פסיקת בג"ץ בהרכב מורחב

ב-18 ביוני 2019 הורתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לקיים דיון נוסף בהרכב מורחב בפסק הדין של בג"ץ, בו תעלה התייחסות לשאלה האם בגידה של אישה בבעלה מהווה עילה ל"שיתופיות מוחלשת" ובנסיבות העניין בעקבות זאת גם לשלילת חלקה בדירה בה התגוררו במשותף.
ב-24 ביוני 2021 הפך בג"ץ, בהרכב מורחב, את החלטתו משנת 2018. עמדת בית המשפט נכתבה על ידי אסתר חיות, ואליה הצטרפו חנן מלצר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית ודפנה ברק-ארז. דעת הרוב קבעה שבית הדין פסק לפי הדין הדתי, בניגוד להלכת בבלי המחייבת אותו לפסוק לפי הדין האזרחי. בנוסף, צוין בהחלטה שאי-נאמנות מינית או אחריות על פירוק הנישואים מצד אחד מבני הזוג אינם מהווים סיבה לשלול זכויות ברכוש.
בדעת מיעוט, כתב השופט נעם סולברג שלא הייתה הצדקה לקיים דיון נוסף בתיק, שכן לא נקבעה בהחלטה משנת 2018 הלכה חדשה. דוד מינץ, שכתב את פסק הדין מ-2018, התנגד גם כן לדעת הרוב. לטענתו, היות שגם במשפט העברי בן זוג שאינו נאמן לא בהכרח מאבד את זכויותיו ברכוש, לא מדובר במקרה שבו בית הדין הרבני החיל את הדין הדתי באופן שסותר את פסיקת בית המשפט העליון. גם אלכס שטיין סבר שדעת הרוב שגויה. לטענתו, ההסכמה לחלוק רכוש והתנאים לחלוקה זו הם עניין פרטי של בני הזוג, וכאשר בית המשפט דן בנושא עליו לברר באופן עובדתי מה היו התנאים להסכמה זו. במקרה זה, לפי שטיין, לא הייתה עילה להתערבות של בית המשפט העליון בהחלטת בית הדין הרבני.
לקריאה נוספת

דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "על נאמנות ושיתוף", עמ' 313–316.
הערות שוליים

↑  תיק (אזורי חי') 927139/3 (לא פורסם, 24.02.2016).
↑  בהרכב בית הדין הגדול היו הדיינים: הרב מיכאל עמוס, הרב מימון נהרי והרב יצחק אלמליח.
↑  תיק (גדול) 1073676/1 פלוני נ' פלונית (פורסם בנבו, 27.07.2017).
↑  בג"ץ 4602/13 פלונית נ' בית הדין הרבני האזורי בחיפה, ניתן ב־18 בנובמבר 2018
↑  עו"ד רות דיין וולפר, 10 מגמות חדשות בדיני משפחה : משמורת משותפת, גישור חובה וביטול מזונות על רקע מגדרי הם רק חלק מהמהלכים שבוצעו בעשור האחרון, בעקבות השינויים בצרכים של משפחות בישראל. מהם פסקי הדין הבולטים ומהי השפעתם על ההורים והילדים?, באתר ynet, 26 בדצמבר 2019
↑  איתמר לוין, דיון נוסף בבגץ הבוגדת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 ביוני 2019
↑  דנג"ץ 8537/18 פלונית נ' בית הדין הרבני הגדול בירושלים ואחרים, ניתן ב־24 ביוני 2021
↑  משה גורלי, בג"ץ הפך את פסיקתו: אסור לשלול מאישה שבגדה זכויות בדירה, באתר כלכליסט, 24 ביוני 2021
1 2  בג"ץ ביטל את פסק דין "האישה הבוגדת": זכאית למחצית מהרכוש בגירושים, באתר ‏מאקו‏, 24 ביוני 2021
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין

| --- | --- |
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין, בית חוה שפירא (2024)
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין, בית חוה שפירא (2024)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1920
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 אדריכל:  יוסף ברלין 
 מידות
 קומות:  1 
 
 קואורדינטות:  32°04′23″N 34°46′15″E﻿ / ﻿32.07297222°N 34.77083333°E﻿ / 32.07297222; 34.77083333
 תבנית:לשוניות2
 
בית חוה שפירא שוכן ברחוב ביאליק 19 בתל אביב. ידוע גם כבית שרייבמן.