stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האדם הניאנדרטלי
גילוי וסיווג

האדם הניאנדרטלי הוא טיפוס האדם הקדום הראשון שהתגלה למדע, ועד היום הוא השכיח ביותר בשרידי מאובנים הומיניניים, פרט למאובני האדם המודרני עצמו. עם זאת, ייתכן שהסיבה העיקרית לכך איננה שכיחות גבוהה במקור, אלא תפוצתו בחלקי עולם שכיום שוכנות בהם מדינות מתקדמות, שיש בהן עניין רב יותר במחקר פלאואנתרופולוגי, בעיקר בהשוואה למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה. חיזוק להשערה זו נמצא בהבדלים שבתוך תחום התפוצה הניאנדרטלי – אתרים ניאנדרטלים רבים יותר התגלו ונחקרו במדינות מערב-אירופה בהשוואה למזרחה, ובתחומי ישראל בהשוואה למדינות אחרות במזרח התיכון.
פיליפ-שארל שמרלינג (אנ'), המגלה הראשון של ניאנדרטלים, 1830
יוהאן קארל פולרוט (אנ'), ממגלי "ניאנדרטל 1", 1856
דורותי גארוד, מגלת ניאנדרטלים בגיברלטר ובארץ ישראל, 1926
סוונטה פבו, מוביל הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי, 2010
גורמים נוספים לשפע ממצאי המאובנים היו מגורי הניאנדרטלים במערות, וככל הנראה מנהגם לקבור בהן את מתיהם. גם האקלים הקר והיבש ששרר באירופה בתקופתם סייע להשתמרות המאובנים שלהם, ואף להשתמרות די-אן-איי במאובנים אלו. למרות שפע זה של ממצאים ידוע כיום שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה, התקיימה למשך תקופה קצרה יחסית למיני אדם אחרים, וייצגה ענף צדדי למדי באבולוציה של האדם.
גילוי וסיווג > ממצאי ניאנדרטלים במערב ובמרכז אסיה

ניאנדרטלים חיו גם במערב ובמרכז אסיה. גבול תפוצתם המזרחי עדיין אינו ברור, אך תגליות ארכאולוגיות מהמאה ה-20 ולאחרונה מהמאה ה-21 מרחיקות אותו בהדרגה להרי הקווקז, לאוזבקיסטן ועד סיביר.
מערת טשיק-טאש, אוזבקיסטןב-1938 גילה הארכאולוג הרוסי אלכסיי אוקלדינקוב שלד חלקי של ילד ניאנדרטלי כבן 9 במערת טשיק-טאש (Teshik-Tash) באוזבקיסטן. הסברה שהילד נקבר באופן מכוון נתמכת בממצא של שישה זוגות קרני יעל סיבירי, שנקבעו מעל הקבר כמעין חיפוי. הגולגולת, שנפח המוח שלה כ-1,500 סמ"ק, השתמרה יפה במיוחד ומראה בבירור מאפיינים ניאנדרטלים. תיארוך הממצא אינו ברור, לפי ההערכות כ-100 אלף עד 70 אלף שנה לפני זמננו. מערת טשיק-טאש סימנה את גבול התפוצה המזרחי הידוע של ניאנדרטלים עד 2007, כאשר די-אן-איי מוצה מעצמות שהתגלו על ידי אוקלדינקוב בהרי אלטאי בסיביר וזיהה אף אותן כניאנדרטליות.
מערת דניסובה, סיבירהחל משנות ה-70 של המאה ה-20 התגלו במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר כלי אבן ושברי מאובנים של אדם המתוארכים בשיטות תרמולומינסנציה ופחמן-14 למספר תקופות, המתמשכות מ-280 אלף ועד כ-30 אלף שנה לפני זמננו. די-אן-איי שמוצה מתוך עצם זרת ושן טוחנת הראה שבעליהם השתייכו לאוכלוסייה נפרדת מבחינה גנטית מהניאנדרטלים, שקיבלה את השם האדם הדניסובי, על משקל "האדם הניאנדרטלי". בשנת 2013 פורסם רצף הגנום השלם מתוך עצם בוהן שהתגלתה במערה, והסתבר שהיא השתייכה לניאנדרטל. לא ברור עדיין אם הניאנדרטלים והדניסובים חיו במערה באותו זמן או בתקופות נפרדות. בגנומים ממערת דניסובה יש עדויות לרביית כלאיים בין ניאנדרטלים ודניסובים, בנוסף לעדויות לרביית כלאיים בין דניסובים ובין אבותיהם של אוכלוסיות אנושיות בנות זמננו ממלנזיה ואוסטרליה. הגנום של הניאנדרטל ממערת דניסובה הוא באיכות גבוהה מזו של כל גנום ניאנדרטל יחיד שפורסם לפניו.
גולגולת גיברלטר 2 של הילד המכונה "הבל", 1926
שלד ילד כבן שלוש מרוק-דה-מרסאל, צרפת 1961
גולגולת הילד ממערת טשיק-טאש, אוזבקיסטן 1938
גולגולת פֶּטְרַאלוֹנה, דוגמה ל"קדם-ניאנדרטל", יוון 1960
גילוי וסיווג > קדם-ניאנדרטלים

בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, קטגוריה שנקראה קדם-ניאנדרטלים (Preneanderthal) הייתה מקובלת על פלאואנתרופולוגים שונים לציון שלדי-אדם מאובנים שהתגלו באירופה ובמזרח התיכון מתקופה של כ-600 אלף עד 130 אלף שנה לפני זמננו, כלומר קדומים מהניאנדרטלים ה"קלאסיים". הם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים אך בעלי נפח-מוח קטן יותר, כ-1200 סמ"ק בממוצע, ומאפייני השלד הניאנדרטלים פחות מובהקים אצלם. בנוסף הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתרבות האשלית העתיקה, בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים המקושרים כמעט תמיד עם התרבות המוסטרית המתקדמת יותר. דוגמאות טיפוסיות של "קדם-ניאנדרטלים" כוללות את השלדים מאתר סימה-דה-לוס-חואסוס בהרי אטאפוורקה, ספרד, גולגולת סוונסקום מדרום-אנגליה, גולגולת שטיינהיים מגרמניה וגולגולת פטראלונה מיוון. גם האדם הגלילי ממערת זוטייה שבנחל-עמוד והניאנדרטלית ממערת טבון סווגו לעיתים לקטגוריה זו.
מרבית הפלאואנתרופולוגים כיום סבורים כי לפחות חלק מבני-אדם אלו היו אבותיהם הקדומים של הניאנדרטלים. עם זאת, בשנים האחרונות מקובל פחות לכנותם "קדם-ניאנדרטלים", כאשר יש חוקרים המסווגים אותם כניאנדרטלים לכל דבר למרות מוחם הקטן יותר, יש המסווגים אותם למין משלהם – הומו היידלברגנסיס, ויש המעדיפים לשייך אותם לקטגוריה המעורפלת "הומו ספיינס ארכאי". כמה מהמוקדמים שביניהם אף מסווגים על ידי חוקרים מסוימים כהומו ארקטוס. ייתכן שהקושי בסיווג לקטגוריות ברורות מראה על ההדרגתיות באבולוציה של טיפוסי האדם המאוחרים.
אנטומיה ומורפולוגיה

השלד של האדם הניאנדרטלי משייך אותו בבירור לסוג אדם (Homo), והוא דומה למדי לשלד של אדם מודרני. בראשית המחקר על הניאנדרטלים, בתחילת המאה ה-20, שוחזר השלד הניאנדרטלי בטעות באופן פרימיטיבי מאוד, והודגשו בו תכונות דמויות קוף-אדם; אך בשנים האחרונות פלאואנתרופולוגים נוהגים לעיתים לומר שניאנדרטל לבוש בבגדים רגילים לא היה מעורר תשומת לב מיוחדת אילו היה מופיע כיום במקום ציבורי. עם זאת, יש עדיין בשלד הניאנדרטלי תכונות רבות המבדילות את הניאנדרטלים מכל אדם בן-זמננו. חלק מתכונות אלו הן "פרימיטיביות" או "ארכאיות", כלומר דומות לאלו של מיני אדם קדומים יותר, בעוד אחרות הן דווקא מתמחות (specialist), כלומר, מייחדות את הניאנדרטלים מכל שאר מיני האדם הקדומים, ומעידות קרוב לוודאי על תהליך של התאמה אבולוציונית לסביבה מיוחדת, למשל לחיים בתנאי קור.
אנטומיה ומורפולוגיה > מוח וגולגולת

נפח המוח של הניאנדרטלים היה דומה לשל בני-אדם בני-ימינו, ובממוצע אף מעט גדול יותר, כ-1,500 סמ"ק. למעשה, נפח ממוצע זה לא היה תכונה ניאנדרטלית, והוא היה זהה לממוצע של בני-אדם "מודרניים אנטומית" (הומו ספיינס ספיינס או "קרו-מניון") בני-תקופתם, שאף הוא היה גדול במקצת מהממוצע של ימינו. הירידה הקלה בנפח המוח הממוצע בעשרות אלפי השנים האחרונות אינה מעידה על הקטנת המוח יחסית לגודל הגוף, אלא נובעת מההקטנה הכללית של הגוף באוכלוסיות אדם מודרניות רבות, למשל בדרום מזרח אסיה ובדרום אפריקה. באוכלוסיות אדם בנות-ימינו המאופיינות בגוף גדול, למשל אצל מרבית בני האדם ממוצא אירופי או אפריקאי, נפח המוח הממוצע דומה לממוצע הניאנדרטלי.
למרות גודל מוחם, מבנה הגולגולת של הניאנדרטלים ארכאי – הוא מוארך (מפנים לאחור) ונמוך (מלמעלה למטה), יחסית לגולגולת האדם המודרני, ובכך מזכיר מיני אדם קדומים יותר כמו הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. עקב המצח המשופע יותר של הניאנדרטלים, האונה המצחית של המוח יחסית קטנה אצלם, בעוד שהאונה העורפית גדולה יחסית.
העורף של הגולגולת הניאנדרטלית גדול ומעוגל, ובקצהו האחורי ביותר ישנה בליטה אופיינית, המתבטאת לא רק במבנה הגולגולת אלא גם במבנה הפנימי של המוח עצמו. המונח האנטומי לבליטה זו הוא occipital bun, אך בגלל צורתה האופיינית היא מכונה לעיתים במילה הצרפתית "לה-שניון", שפירושה תסרוקת "קוקו". בצידו החיצוני של השיניון ישנם רכסי עצם קטנים (suprainiac fossa) ששימשו כמעגן לשרירי עורף חזקים.
הנקב הגדול (פוראמן מגנום – הפתח בתחתית הגולגולת המאפשר חיבור בין המוח למוח השדרה) הניאנדרטלי מוארך בצורתו, ואינו עגול כמו אצל האדם המודרני. משערים שזוהי תוצאת לוואי של התארכות הגולגולת הניאנדרטלית במהלך ההתפתחות העוברית.
בשנת 2013, מחקר שנערך באוניברסיטת אוקספורד בהשתתפות כריס סטרינגר ורובין דאנבר (ממציא מספר דאנבר) השווה 13 גולגולות ניאנדרטליות ל-32 גולגולות ספיינס "מודרני אנטומית", כולן מתוארכות לתקופה שבין 75 אלף ל-27 אלף שנים לפני זמננו. נמצא שהנפח הממוצע של מוחות ניאנדרטלים וספיינס בן-זמנם היה זהה – 1,473 סמ"ק. עם זאת, המחקר מצא ארובות עיניים גדולות משמעותית בגולגולות הניאנדרטליות. מכאן הסיקו החוקרים, תוך היעזרות בנתונים מבני-אדם וקופים בני-ימינו, שגם אזור המוח האחראי על הראייה, קליפת הראייה באונה העורפית, היה גדול יותר אצל הניאנדרטלים. המחקר חישב "תיקון" לגודל המוח המוקדש לפעילות קוגניטיבית וחברתית, לאחר ניכוי קליפת הראייה וכן תוך התחשבות בגודל הגוף הקטן יותר של ספיינס, שבדרך-כלל דורש גם מוח קטן יותר. באופן זה נמצא שגודל המוח ה"מתוקנן" בגולגולות ספיינס היה גדול באופן מובהק מזה שבגולגולות הניאנדרטליות. המחקר הציע שיתרון זה עמד בבסיסה של יכולת חברתית טובה יותר באוכלוסיית ספיינס, שאפשרה להם ליצור קהיליות גדולות יותר.
אנטומיה ומורפולוגיה > פנים, לסתות ושיניים

לניאנדרטלים מבנה-פנים ייחודי. פלאואנתרופולוגים נוהגים לעיתים לתאר את פניהם כאילו תפסו אותם בגשר האף ומשכו אותם קדימה. גשר האף מזדקר קדימה כמעט אופקית, ולא יורד באלכסון למטה כמו אצל האדם המודרני, ובכך מהווה מכסה לחלל אף גדול ממדים. פתח האף בקדמת הגולגולת רחב מאוד. היו חוקרים שפירשו את חלל האף הגדול כהתאמה מתמחה לשמירת לחות מערות האף בתנאי אקלים יבש וקר, ואפשר לראות תופעה דומה אצל האנטילופה סאיגה החיה בערבות סיביר.
עצמות הלחיים של הניאנדרטלים גם הן "משוכות קדימה" במרכז הפנים, כך שנוצר משטח אחד בלבד בכל צד של הפנים מהאף ועד האוזן. זאת בניגוד לעצמות הלחיים של האדם המודרני, הבולטות הצידה כך שקיימים שני משטחים מכל צד של הפנים – סמוך לאף ובצד הפנים – שבמבט מלמעלה יוצרים זווית ביניהם.
בקדמת הגולגולת הניאנדרטלית רכס גבות בולט מאוד, גדול יותר משל כל אדם מודרני שהוא. זוהי תכונה ארכאית האופיינית למיני אדם קדומים, אך רכס הגבות הניאנדרטלי אינו ישר יחסית כמו זה של ארקטוס, אלא מתקמר מעל כל עין לחוד בדומה לזה של היידלברגנסיס. ארובות העיניים הגדולות של הניאנדרטלים מראות שהיו להם עיניים גדולות, שהגבירו את הרגישות לעוצמות האור הנמוכות יותר באזורים הצפוניים שבהם חיו. עיניים גדולות יותר (אם כי לא גדולות כשל ניאנדרטלים) מאפיינות גם כיום אוכלוסיות אדם החיות בקווי רוחב צפוניים.
הלסת הניאנדרטלית פרימיטיבית בגודלה, ומסיבית בהרבה מלסת האדם המודרני. אף על פי ששיני הניאנדרטלים אף הן גדולות יותר, הן עדיין קטנות יחסית ללסת, ולעיתים נשאר רווח (retromolar space) בין השן הטוחנת האחורית ביותר לענף העולה של הלסת. זאת בניגוד ללסת האדם המודרני שהיא כה קטנה עד שלשן האחורית ביותר (שן בינה) כמעט ולא נותר מקום, והיא צומחת בגיל מאוחר ולעיתים אף אינה חורגת כלל לתוך חלל הפה.
בדומה לכל מיני האדם הנכחדים ובניגוד לאדם המודרני, הלסת הניאנדרטלית חסרה בליטת סנטר.
אנטומיה ומורפולוגיה > שלד הגוף

באופן כללי, ניאנדרטלים היו נמוכים במעט מבני-אדם בני-ימינו אך מוצקים וחסונים יותר. הגובה הממוצע מוערך ב-168 ס"מ בגברים וב-156 ס"מ בנשים. המשקל הממוצע מוערך ב-77 ק"ג בגברים וב-66 ק"ג בנשים. מבנה הגוף הרחב והגפיים הקצרות יחסית של הניאנדרטלים מפורש לפעמים כהתאמה לתנאי קור על פי כלל אלן – הקטנה של שטח הפנים של העור מאפשרת הקטנה של איבוד החום. מבנה גוף עגלגל, אם כי הרבה פחות חסון משל הניאנדרטלים, ניתן למצוא כיום אצל אוכלוסיות אדם מאזורים קרים, כמו אצל הלאפים והאינואיטים.
שלד הניאנדרטלים היה בעל עצמות עבות באופן יוצא דופן, והיו בהן רכסי עצם (ששימשו כמאחז לשרירים) מפותחים. גם המפרקים היו עבים משל בני אדם מודרניים. כלוב הצלעות של הניאנדרטלים היה בעל צורה חרוטית, בניגוד לכלוב הצלעות הגלילי של בני-אדם בני-ימינו, ורחב בבסיסו, כך שגוף הניאנדרטלים היה בעל מותן פחות מודגש באופן יחסי. האגן היה רחב מאגן מודרני, ועצם החיק ארוכה יותר, ככל הנראה כהתאמה להגדלת תעלת הלידה, בשל הצורך של הנשים הניאנדרטליות ללדת תינוקות בעלי נפח גולגולת גדול. היחס בין אורך עצמות השוקיים לאורך עצמות הירך היה נמוך יותר בניאנדרטלים, בהשוואה לאותו היחס בבני-אדם בני-ימינו, וכמוהו גם היחס בין אורך עצמות האמה לאורך עצם הזרוע.
גנטיקה

עד שנת 2010 פוענח רצף הגנום המיטוכנדרי וחלק משאר הגנום של יותר מ-10 פרטים ניאנדרטלים. בנוסף פוענח הגנום כולו מתוך שלוש נשים ניאנדרטליות מאתר וינדיה בקרואטיה, המסומנות Vi33.25, Vi33.16 ו-Vi33.26, ברמת דיוק של "טיוטה", כלומר אין עדיין ביטחון מלא בזהותם של חלק מהנוקלאוטידים. בשנת 2013 פורסם הגנום השלם של גבר ניאנדרטל ממערת דניסובה, באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטל יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו. כל מקטע בתוכו מופה בממוצע 50 פעמים ("רמת כיסוי" של פי 50). עם זאת מוערך שלמרות כל אמצעי הזהירות שננקטו, כאחוז אחד מהנוקלאוטידים עדיין "מזוהם" בדי-אן-איי של בני-אדם בני-ימינו, שמקורו בעובדי המעבדה המטפלים בתהליך המיצוי והמיפוי. גנום זה, הודות להשתייכותו לגבר, גם מכיל לראשונה רצף שלם של כרומוזום Y ניאנדרטלי. רצף הגנום המלא ציבורי לחלוטין, וחופשי להורדה באתר הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי.
ההבדל בין הגנום הניאנדרטלי לגנום האדם בן-ימינו, כשהוא נמדד במספר זוגות הנוקלאוטידים השונים, הוא בממוצע 12.7% מההבדל בין גנום השימפנזה לגנום האדם. לצורך ההשוואה, ההבדלים בין הגנומים של בני-אדם בני-ימינו מכל העולם הם רק מעט פחות מ-10% מההבדל בינם לגנום השימפנזה. לפי מדד זה הניאנדרטלים דומים אפוא לאדם הרבה יותר מאשר לשימפנזה, אך עדיין שונים יותר מכל אוכלוסיית בני-אדם בני-זמננו. מכאן אין להסיק בטעות שהדמיון הגנטי בין הניאנדרטל לשימפנזה גדול מזה שבין האדם לשימפנזה, שכן המדד אינו מביא בחשבון נוקלאוטידים המשותפים לאדם ולשימפנזה אך שונים אצל הניאנדרטל. למעשה גנום האדם והגנום הניאנדרטלי נבדלים מגנום השימפנזה באותו שיעור לערך, כלומר הניאנדרטלים אינם קרובים יותר לשימפנזים מהאדם בן-ימינו.
רק בחמישה גנים מקודדים לחלבון זוהתה יותר ממוטציה אחת המבדילה את המבנה המרחבי של חלבוני האדם המודרני והאדם הניאנדרטלי. חלבונים אלו מעורבים בתפקודים שונים של העור, תאי זרע ושעתוק לרנ"א בריבוזום, שמשמעותם עדיין אינה ברורה. הבדלים חשובים נוספים עשויים להתקיים באזורים אחרים בגנום שאינם מקודדים לחלבונים, אך מפקחים על מידת ההתבטאות של גנים (רצפי בקרה). אחת הדרכים לזהותם היא לחפש אזורים בגנום שעברו אבולוציה מואצת באדם יחסית לשימפנזה (Human Accelerated Regions או בראשי-תבות HAR). נמצא כי באזורים כאלו הניאנדרטלים נושאים ב-91.4% מהמקרים את הרצף האנושי. כלומר מרבית המוטציות האחראיות לאנושיותו של האדם משותפות לבני-אדם בני-ימינו ולניאנדרטלים.
בדי-אן-איי שהופק מעצמות של לפחות שני ניאנדרטלים שונים, האחד ממערת אל-סידרון בספרד והשני מאתר מונטה לסיני (Monti Lessini) באיטליה, המתוארך לתקופה של 50 אלף שנה לפני זמננו, נמצאה אותה מוטציה בגן MC1R. גן זה מקודד לקולטן של מלאנוקורטין ובבני-אדם מודרניים, מוטציות שונות בו גורמות לעור בהיר ומנומש ושיער אדמוני. לכן מקובל לשער היום שחלק מהניאנדרטלים היו אדומי שיער, והם מוצגים כג'ינג'ים בכמה מהשִחזורים האמנותיים מהשנים האחרונות.
עם זאת, המוטציה הניאנדרטלית אינה זהה למוטציות בבני-אדם ג'ינג'ים בני-ימינו, כיוון שהיא התרחשה כתוצאה מהחלפת נוקלאוטידים אחרים באותו גן. לכן היא אינה מעידה בפני עצמה על קרבת משפחה בינם ובין הניאנדרטלים, ונראה ששער אדמוני התפתח והתפשט באופן בלתי-תלוי בבני-אדם מודרניים ובניאנדרטלים. להשתלשלות של הניאנדרטלים ובני האדם בני-ימינו, ולעדויות בדבר רביית כלאיים ביניהם, ראו בפרק "אבולוציה".
אורח חיים > אקלים גלובלי ותפוצה

הניאנדרטלים חיו בשלבים התיכון והעליון של תקופת הפליסטוקן, במהלך תקופות קרח ותקופות בין-קרחוניות. בשיאן של התקופות הקרחוניות, האזורים הצפוניים יחסית בהם חיו ניאנדרטלים – אירופה, הקווקז וסיביר – היו קרים מאוד. אזורי תפוצה דרומיים יותר, שבהם תהפוכות האקלים היו כנראה מתונות, כוללים את המזרח התיכון, איטליה וחצי האי האיברי. הניאנדרטלים לא חיו ככל הנראה בצפון-אירופה, צפונה לקו הרוחב 50° לערך, משום שאזורים אלו היו מכוסים באותה תקופה בקרחונים במשך כל עונות השנה. אין עדויות להימצאות ניאנדרטלים באפריקה, בדרום אסיה או במזרח הרחוק.
על פי השונות הנמוכה בין גנומים של ניאנדרטלים מעריכים כי אפילו בשיאה מנתה האוכלוסייה שלהם פחות ממאה אלף נפש בדור, ואולי כעשרת אלפי נפשות בלבד.
אורח חיים > תזונה וציד

בדומה למרבית מיני האדם לאורך הפרהיסטוריה, הניאנדרטלים היו ציידים-לקטים. על פי הרכב איזוטופים של שיניהם ניתן להסיק שבשר ציד היה מרכיב עיקרי בתזונתם, קרוב לוודאי משום שבאירופה של עידן הקרח מקורות מזון צמחי היו מוגבלים. באתרים ארכאולוגיים שבהם מתגלים שרידי ניאנדרטלים, מתגלים כמעט תמיד גם מאובנים רבים של בעלי-חיים בני תקופתם, עם סימני חתכים בעצמות שנגרמו מכלי-אבן חדים.
נשק הציד העיקרי היה ככל הנראה חניתות עץ, בעלות חוד עץ מוקשה באש או חוד אבן. באתר הארכאולוגי לרינגן (Lehringen) שבגרמניה, המתוארך לגיל של כ-125 אלף שנה, נמצאו שברי חנית מעץ טקסוס באורך כולל של 2.40 מטר בין צלעותיו של שלד פיל מהמין הנכחד Elephas antiquus. בשכבות המוסטריות של אתר אום-אל-טלל בסוריה, שגילן כ-50 אלף שנים, נמצא שבר צור של חוד חנית מסותת בטכניקת לוולואה כשהוא נעוץ עמוק בתוך חוליות הצוואר של ערוד. הניאנדרטלים לא הכירו את הקשת והחץ, ונדירותם של ראשי חנית קטנים ועדינים באתריהם הובילה חוקרים מסוימים לשער שהם לא השתמשו בנשק הטלה למרחוק, שהיה נפוץ אצל בני-אדם מודרניים אנטומית, אלא בחניתות כבדות מטווחים קרובים יחסית. שיטת ציד זו אילצה אותם להתגנב או לרדוף אחר טרפם עד למרחק קטן מאוד ממנו, ולהסתכן יותר בפגיעה במאבק עמו. בהשערה זו תומכים סימני שברים ופגיעות רבות שנמצאו בשלדי ניאנדרטלים, למרות המבנה המוצק של עצמותיהם העבות. כמו כן מוצאים בשלדי ניאנדרטלים סימנים רבים של תת-תזונה, המראים שהשגת המזון לא הייתה קלה. ציד יעיל קרוב לוודאי הצריך שיתוף פעולה הדוק בין מספר ציידים.
במספר אתרים, כמו מערת אל סידרון בספרד, מערת קרפינה בקרואטיה ואתר אברי-מולה בצרפת, נמצאו חתכים גם על עצמות הניאנדרטלים עצמן, באופן הרומז על קניבליזם, אם כי חוקרים מסוימים סברו שמדובר בהכנה טקסית של גופות לקבורה.
אורח חיים > פתולוגיות

סימני שברים רבים נמצאו בעצמות ניאנדרטלים, בעיקר שברי צלעות (למשל אצל שנידאר 4 והאיש הזקן מלה שאפל), עצמות ירך (לה פראסי 1), שוקיים (לה פראסי 2 וטבון 1), עמוד שדרה (כבארה 2) ושברי גולגולת (שנידאר 1 וגולגולות קראפינה). חוקרים ציינו ששכיחות השברים אצל ניאנדרטלים דומה לזו שמתגלה אצל רוכבי רודיאו מקצוענים כיום, ושיערו שהם מעידים על מאבק גופני בחיות ציד גדולות ללא שימוש בכלי הטלה מרחוק. רבים משברים אלו החלימו בלי להותיר סימני זיהום, מה שרומז כי הניאנדרטלים טיפלו בחבריהם הפגועים ופרנסו אותם עד שהבריאו.
ניאנדרטלים גם סבלו רבות מטראומה גופנית. אצל שנידאר 1 נמצא נקב בין צלעות 8 ו-9 שככל הנראה חדר את הריאה. ייתכן שפגיעה זו אירעה בזמן ציד או קרב, אך על פי מצב העצמות נראה כי במקרה זה שרד הניאנדרטל מספר שבועות אחרי הפגיעה, וייתכן שלבסוף נהרג בהתמוטטות סלע במערה. בניאנדרטלים אחרים נמצאו סימני מכות ופגיעות ראש שהגלידו, וסימני זיהום רבים. כמו כן דלקות פרקים כמו דלקות בקרסוליים, עמוד שדרה וברכיים היו נפוצות, ונמצאו ברוב שלדי שנידאר ובשלד הזקן מלה שאפל.
מחקר שנערך ב-669 שיניים ניאנדרטליות הראה ש-75% מהניאנדרטלים סבלו מנשירת שיניים ומחלות שיניים בדרגות שונות.
אורח חיים > שימוש בכלים ותרבות חומרית

תרבות כלי האבן המתגלה כמעט תמיד עם שרידי ניאנדרטלים היא התרבות המוסטרית, הקרויה על שם האתר הארכאולוגי לה מוסטייה(אנ') בצרפת. התרבות המוסטרית היא אחת התרבויות העיקריות של התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-250 עד 50 אלף שנה לפני זמננו. כלי אבן מוסטריים משוכללים ומעודנים מאלו של התרבות האשלית העתיקה יותר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, אך פחות מלהבי אבן ועצם מהתרבויות המאוחרות יותר של התקופה הפלאוליתית העליונה, המיוחסות לבני-אדם מודרניים אנטומית.
להב צור מוסטרי בטכניקת לוולואה ממערת טבון, ישראל
להב בטכניקת לוולואה מבוזביל, צרפת (שלושה הבטים)
להב בטכניקת לוולואה מסוריה
סיתות ליבת אבן והתזת להב ממנה בטכניקת לוולואה
מאפיין נפוץ של התרבות המוסטרית הוא טכניקת סיתות הנקראת טכניקת לוולואה (Levallois), על שם האתר הארכאולוגי לוולואה-פרה (כיום פרבר של פריז). טכניקת לוולואה מבוססת על סיתות מכין מיוחד של ליבת אבן (בדרך כלל מצור, אך לעיתים גם אובסידיאן וסוגי אבן אחרים). לאחר הסיתות המכין, מכה אחת ממוקדת בבסיס הליבה התיזה ממנה נתז חד מאוד ומעוצב היטב. טכניקה זו חייבה דרגה גבוהה של מומחיות ומיומנות, וכישלון בהנחתת המכה האחרונה היה עלול להרוס את הכלי ולבזבז את כל המאמץ שהושקע בסיתות המכין. עם זאת, טכניקת לוולואה חסכה את הצורך לחדד את שפת הלהב באמצעות שברור כמו בכלים האשליים, ולכן סתת שהתמחה בה היה מסוגל להכין מספר גדול יותר של להבים דקים וקלים יותר בהשקעה מועטה יותר של עבודה. בגלל שיטת הכנתם, להבי לוולואה ניכרים לרוב בצד אחד שטוח או קעור מעט ובצד נגדי קמור.
מעט כלי עצם נמצאו באתרים מוסטרים, יחסית לאתרי התקופה הפלאוליתית העליונה. למשל, לא נמצאו אצל הניאנדרטלים מחטי עצם לתפירה, אך נראה שהם השתמשו במרצעי אבן לניקוב עורות ופרוות, על-מנת לחברם יחד בעזרת חוטים לצורך יצירת מלבושים מורכבים.
אורח חיים > שפה

לא ברור באיזו מידה השתמשו הניאנדרטלים בשפה סימבולית מודרנית. טענה לפיה האנטומיה של הגרון הניאנדרטלי כלל לא איפשרה דיבור רווחה עד שנת 1983. אז פורסם מחקר (לו היו בין השאר שותפים ברוך ארנסבורג ויואל רק) על עצם הלשון שהתגלתה אצל "משה", שלד הניאנדרטל ממערת כבארה שבכרמל. עצם זו מפותחת וזהה בצורתה לזו של בני-אדם מודרניים, ומכך הסיקו החוקרים שהניאנדרטלים היו מסוגלים אנטומית לדבר.
מחקרים נוספים בחנו את תעלת העצם שבה עובר העצב התת-לשוני (hypoglossal nerve), ששולט בתנועות הלשון. רוחב התעלה הניאנדרטלית הוא כרוחב התעלה באדם בן-ימינו, וגדול משמעותית מזה של שימפנזים, ושימש כראייה ליכולת דיבור אצל ניאנדרטלים. עם זאת מחקר נוסף הראה שאין בהכרח מתאם בין רוחב התעלה ליכולת דיבור, ולמספר פרימטים לא אנושיים בני-ימינו יש תעלה רחבה אף משל הניאנדרטלים.
מחקר בסיס הגולגולת של הניאנדרטלים הראה שבית הקול שלהם, אף שהיה עמוק משל רוב היונקים והפרימטים, לא היה עמוק כמו בית הקול של בני-אדם בני-ימינו המותאם לדיבור. מכך הסיקו שהניאנדרטלים התקשו בביטוי צלילים מסוימים, ושקול הדיבור אותו השמיעו היה גבוה יחסית.
הגנום הניאנדרטלי מכיל שתי מוטציות בגן FOXP2, שקיימות גם בבני-אדם אך לא בשימפנזים ובפרימטים אחרים, ומשערים שהן קשורות ליכולת דיבור. לכן קיומן עשוי להעיד על יכולת דיבור של הניאנדרטלים.
בלשנים העלו את האפשרות שגם אם ניאנדרטלים היו מסוגלים לדבר, שפתם לא ניחנה במבנה התחבירי המתקדם המשותף לכל השפות בנות-זמננו. נחיתות כזו עשויה להסביר את נדירות העדויות הארכאולוגיות לאמנות, טקסיות וחשיבה סימבולית אצל הניאנדרטלים, ואת נחיתותם בתחרות מול בני-אדם מודרניים אנטומית, שבגללה אולי נכחדו.
אבולוציה

שאלות שנוגעות למקום הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, מידת אנושיותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים וסיבת הכחדתם, מעוררות עניין רב במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם". כיום ידוע שהניאנדרטלים היו ענף קטן ומאוחר יחסית באבולוציה של האדם, שהתפתח באירופה ובמערב אסיה, כאשר במקביל ובאותה תקופה התפתחו באפריקה בני-אדם מודרניים לחלוטין בהופעתם. דווקא הדמיון והקרבה הרבים בין הניאנדרטלים לאנושות בת-זמננו מעלים שאלות לגבי מקור ההבדלים התרבותיים ביניהם, ולגבי הכחדתם של הניאנדרטלים באותה תקופה עצמה שבה התפשטו בני האדם המודרניים למרבית יבשות כדור הארץ.
אבולוציה > מוצא הניאנדרטלים

מקובל כיום שהניאנדרטלים התפתחו בפלייסטוקן התיכון, לפני כ-500 אלף עד 200 אלף שנה, מאוכלוסיית אב של בני-אדם קדומים המסווגת על ידי חוקרים שונים כ"קדם-ניאנדרטלים", "הומו ספיינס ארכאי", הומו היידלברגנסיס או הומו רודזיינסיס. לא ברור עדיין אם אוכלוסיית אב זו הופיעה לראשונה באפריקה והתפשטה לאחר מכן גם צפונה, או להפך. מכל מקום, החל מ-500 אלף שנה לפני זמננו כבר ניתן למצוא מאובנים רבים של אוכלוסייה זו על פני אפריקה, המזרח התיכון, אירופה ומערב אסיה. מאובנים אלו דומים למדי זה לזה, ומתאפיינים בנפח מוח של 1,100 עד 1,300 סמ"ק, גדול משמעותית משל מאובני הומו ארקטוס, אך עדיין נמוך מהממוצע של ניאנדרטלים "קלאסיים" ובני-אדם מודרניים. מאובנים אלו גם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים במאפיינים ארכאיים רבים, כמו רכסי גבות מפותחים, חוסר בליטת סנטר, שיניים גדולות ועצמות שלד עבות. בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתעשייה האשלית, או תעשיות דומות אחרות של התקופה הפלאוליתית התחתונה. מקובל שאוכלוסיית אב זו התפתחה במקביל לניאנדרטלים באירופה ולבני-אדם מודרניים אנטומית באפריקה. במובן זה הניאנדרטלים אינם אבות האנושות בת-ימינו, אלא מהווים ענף צדדי שנכחד. עם זאת חלק מהניאנדרטלים הם ככל הנראה אבות קדמונים של חלק מהאנושות בת-ימינו, כתוצאה משיעור נמוך של רביית כלאיים בין שני הענפים בתקופה מאוחרת יותר (ראה להלן).
באמצעות השוואת רצפי הגנום ממאובנים ניאנדרטלים ומבני-אדם בני-ימינו, תוך שימוש בשיטות שעון מולקולרי, ניתן לחשב מתי חיה אוכלוסיית האב המשותפת שלהם, ומתי התפצלו הענפים זה מזה. ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה.
נוסף על כך, חקר הגנום הדניסובי מראה כי האבות הקדמונים המשותפים של הניאנדרטלים והדניסובים חיו בממוצע 640 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הניאנדרטלים והדניסובים קרובים מעט יותר זה לזה יותר מאשר כל אחד מהם לבני-אדם בני-ימינו.
תוצאות ראשוניות מחקר הגנום הניאנדרטלי רומזות שלאחר התפצלות הענף הניאנדרטלי מהענף המודרני והענף הדניסובי, הוא עבר אירוע של "צוואר בקבוק", כלומר צמצום דרסטי של גודל האוכלוסייה שהקטין מאוד את השונות הגנטית שלה. רק לאחר מכן התפשטה האוכלוסייה הניאנדרטלית שוב לרחבי אירופה, מערב אסיה והמזרח התיכון. כתוצאה מצוואר בקבוק זה, רצף הגנום של הניאנדרטלים מהרי אלטאי בסיביר דומה מאוד לזה של הניאנדרטלים ממערת וינדיה בקרואטיה, כ-5,000 קילומטרים מערבה משם, הרבה יותר משהוא דומה לגנום של האוכלוסייה הדניסובית שחייתה אף היא בסיביר בערך באותה התקופה. מקובלת כיום הסברה שאירוע דומה של צוואר בקבוק עבר גם על הענף האפריקני שהוליך בסופו של דבר לאנושות המודרנית, וכתוצאה ממנו השונות הגנטית בין בני-אדם בני-ימינו מכל העולם קטנה יחסית. ואולם נראה שצוואר הבקבוק הניאנדרטלי היה דרסטי אף יותר, שכן הניאנדרטלים מסיביר ומקרואטיה דמו גנטית זה לזה הרבה יותר מאשר בני-אדם בני-ימינו מאפריקה, אירופה ומזרח-אסיה דומים זה לזה. מכאן ניתן להעריך שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה והומוגנית מאוד, על-אף פיזורה על פני אזורים נרחבים למדי.