שוער (כדורגל)
היסטוריה

הכדורגל, כמו ענפי ספורט רבים, חווה שינויים רבים בטקטיקה וכתוצאה מכך נוצרו ובוטלו עמדות שונות. שוער הוא התפקיד היחיד שהיה קיים מאז יצירת הספורט. אפילו בימיו הראשונים של הכדורגל המאורגן, כאשר החוקים היו מעטים והרעיון המרכזי היה שכל השחקנים יתקיפו ויגנו, לקבוצות היה תמיד שחקן ייעודי שפעל כשוער.
התיאור המוקדם ביותר של קבוצות כדורגל עם עמדות שחקנים נכתב על ידי ריצ'רד מולקאסטר ב-1581 ואינו מפרט שוערים. ההתייחסות הספציפית המוקדמת ביותר לשמירה על השער מגיעה מספורט הקורניש הרלינג (Cornish Hurling) בשנת 1602. הכותב מתאר את התפקיד כך: "הם מטילים שני שיחים באדמה, במרחק 8 או 10 רגל; וישירות מולם, 10 או 12 רגל לאחר מכן, שניים אחרים במרחק דומה, אותם הם מכנים אותם שערים. יש להקצות שומר, כמה מההרלרים הטובים ביותר שלהם". התייחסויות אחרות להבקעת שערים מתחילות בספרות האנגלית בתחילת המאה ה-17; לדוגמה, בשיר משנת 1613 של מייקל דרייטון.
המילה "שוער" הופיעה בחוקי שפילד משנת 1867, אך המונח לא התייחס לשחקן ייעודי, אלא ל"שחקן בצד המגן שברגע מסוים הוא הקרוב ביותר לשערו". השוער, כפי שהוגדר, לא נהנה מרשות לגעת בידו בכדור.
חוקי המשחק הראשונים של התאחדות הכדורגל האנגלית משנת 1863 לא קבעו שום הוראות מיוחדות לשוער, כאשר כל שחקן הורשה לתפוס את הכדור. הנגיעה ביד בכדור נאסרה לחלוטין (לכל השחקנים) בשנת 1870. בשנה שלאחר מכן תוקנו החוקים כדי להציג את השוער ולציין כי השוער רשאי לגעת בכדור בידו "למען הגנת שערו". ההגבלות על יכולת השוער לטפל בכדור שונו מספר פעמים בתיקונים הבאים של החוקים:
1871: השוער רשאי לגעת בידו בכדור רק "למען הגנת שערו".
1873: השוער אינו רשאי "לסחוב" את הכדור.
1883: השוער אינו רשאי לשאת את הכדור יותר משני צעדים.
1887: השוער אינו רשאי לטפל בכדור בחצי של היריב.
1901: השוער רשאי לטפל בכדור לכל מטרה (לא רק בהגנה על השער).
1912: השוער רשאי לטפל בכדור רק באזור העונשין.
1931: השוער רשאי לצעוד עד ארבעה צעדים (ולא שניים) תוך כדי נשיאת הכדור.
1992: השוער אינו רשאי לטפל בכדור לאחר שנבעט אליו בכוונה על ידי חבר לקבוצה.
1997: השוער אינו רשאי לטפל בכדור במשך יותר משש שניות.
בתחילה, שוערים שיחקו בדרך כלל בין קורות השער והיו בעלי ניידות מוגבלת, למעט כשניסו לעצור בעיטות של היריב. לאורך השנים, תפקיד השוער התפתח, עקב השינויים במערכות המשחק, להיות פעיל יותר. השוער הוא השחקן היחיד בכדורגל שמותר לו להשתמש בידיים כדי לשלוט בכדור (למעט בעת חידוש משחק בזריקת חוץ).
במהלך עונת הכדורגל האנגלי 1935/1936 מת שוערה הצעיר של סנדרלנד, ג'ימי ת'ורפ, כתוצאה מבעיטה בראש ובחזה משחקני הקבוצה היריבה לאחר שהרים את הכדור בעקבות מסירה לאחור במשחק נגד צ'לסי. הוא המשיך להשתתף עד סיום המשחק, אך התמוטט בביתו לאחר מכן ומת בבית החולים כעבור ארבעה ימים מסוכרת ואי-ספיקת לב "שהואצה על ידי שימוש גס של הקבוצה היריבה". סופו הטראגי של ת'ורפ הוביל לשינוי בחוקים, שבו לא הורשו השחקנים להרים את הרגל לכיוון השוער כשהשליטה בכדור בידיו.
בשל מספר טכניקות בזבוז זמן ששימשו שוערים, כמו הקפצת הכדור על הקרקע או זריקתו באוויר ואז תפיסתו שוב, בשנות ה-60 חוקי המשחק שונו כך שהשוער היה יכול ללכת לכל היותר ארבעה צעדים תוך כדי אחיזה, הקפצה או זריקה של הכדור באוויר ותפיסתו שוב, ללא צורך לשחררו למשחק. מועצת פיפ"א פיתחה מאוחר יותר גם חוק נגד הדיפטת, הטענה כי הדיפה מכוונת במטרה להתחמק מהחוק צריכה להיחשב גם כן כהחזקה בכדור.
בשנת 1992 ועדת הכדורגל הבין-לאומית ערכה שינויים שנעשו בחוקי המשחק שהשפיעו על שוערים – בעיקר כלל ההחזרה, שאוסר על שוערים לגעת בידיהם בכדור בעת קבלת מסירה מכוונת מחבר לקבוצה שנעשית ברגליים (לא נגיחה או הוצאת חוץ). שינוי כלל זה נעשה כדי למנוע בזבוז זמן ומשחק הגנתי יתר על המידה לאחר מונדיאל 1990 שתואר כמשעמם ביותר, עם הרבה מסירות אחורה ושוערים המחזיקים את הכדור. כמו כן, שוערים היו מפילים את הכדור לעיתים קרובות ומגלגלים אותו, רק כדי להרים אותו שוב ברגע שהיריבים התקרבו להפעיל עליהם לחץ, טכניקה טיפוסית לבזבוז זמן. לכן הונהג כלל נוסף במקביל לכלל ההחזרה אחורה, שאוסר על שוערים לגעת בידיהם שוב בכדור ברגע שהכדור שוחרר למשחק. עבירה מביאה לבעיטה חופשית עקיפה לקבוצה היריבה. יתר על כן, כל שחקן ששולל את רוח הכלל החדש עשוי להיות מוזהר על התנהגות לא ספורטיבית ונענש בבעיטה חופשית עקיפה.
ב-1 ביולי 1997, פיפ"א החליטה להרחיב את חוק ההחזרה על ידי החלתו גם על זריקות חוץ. על מנת למנוע בזבוז זמן נוסף, פיפ"א גם קבעה שאם שוער מחזיק בכדור יותר מחמש או שש שניות, על השופט לקבוע זאת כבזבוז זמן ולהעניק בעיטה חופשית עקיפה לקבוצה היריבה, אם כי בפועל "חוק שש השניות" נאכף רק לעיתים נדירות בספירה מילולית של 6 שניות, ובמקום זאת, כאשר הוא נאכף, זה לרוב לאחר פרק זמן ארוך יותר בו השוער מזייף זריקות ובעיטות או מתרוצץ ברחבת העונשין. דוגמה לכלל זה במשחק חשוב הייתה במשחק חצי גמר טורניר כדורגל הנשים של אולימפיאדת לונדון 2012 בין ארצות הברית לקנדה. כשקנדה מובילה 3–2 בסוף המשחק, השוערת ארין מקלאוד תפסה את הכדור מכדור קרן ואז החזיקה בו במשך 10 שניות אף על פי שהשופט הזהיר אותה לא לבזבז זמן. הבעיטה החופשית העקיפה הביאה לבעיטת עונשין על נגיעת יד, שנכנסה והשוותה את התוצאה ל-3–3. המשחק הלך להארכה, בה ארצות הברית ניצחה 4–3, העפילה לגמר וזכתה במדליית הזהב.