stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פו פייטרס

ערך זה עוסק בהרכב רוק אלטרנטיבי אמריקאי. אם התכוונתם להרכב רוק אלטרנטיבי ברזילאי, ראו .
| --- | --- |

 מקום הקמה:  סיאטל 
 מוקד פעילות:  סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי • הארד רוק • גראנג' • פוסט-גראנג'
 חברת תקליטים:  RCA Records, Capitol Records
 שיתופי פעולה בולטים:  נירוונה, סאני דיי ריל איסטייט, סקרים
 פרסים והוקרה:  פרס VMA לווידאו רוק הטוב ביותר (2011)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2021) 
 foofighters.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 דייב גרוהל נייט מנדל כריס שיפלט פאט סמיר רמי ג'פי
 חברים לשעבר
 ויליאם גולדסמית' פרנץ סטאהל טיילור הוקינס
 
פו פייטרס (Foo Fighters) היא להקת רוק אלטרנטיבי מצליחה שהוקמה בשנת 1994 כפרויקט צדדי של דייב גרוהל לבדו, בעבר המתופף של להקת הגראנג' נירוונה, עוד בימיו בנירוונה. לאחר התפרקות נירוונה עקב מותו של סולן הלהקה קורט קוביין, הפרויקט הצדדי של גרוהל הפך לחברות מלאה בלהקה שהוקמה. לאורך שנות פעילותה, זכתה הלהקה ב-12 פרסי גראמי, כולל 4 פרסים לאלבום הרוק הטוב ביותר של השנה. בנוסף זכתה הלהקה בפרס המוזיקה האמריקאית, 4 פרסי המוזיקה הבריטית ו-2 פרסי הווידאו קליפים של MTV.
לפני יציאתו של אלבום הבכורה "Foo Fighters" ב-1995, שהיה בעצם אלבום של דייב גרוהל כחבר היחיד בלהקה, ליהק גרוהל את נייט מנדל להיות בסיסט הלהקה, את ויליאם גולדסמית' להיות המתופף (יוצאי להקת "Sunny Day Real Estate") וגם את גיטריסט החלקי של להקת נירוונה בסיבובי הופעות, פאט סמיר, והלהקה החלה להופיע בפורטלנד, אורגון.
היסטוריה > הקמת הלהקה ואלבום הבכורה – Foo Fighters

התחלתה של הלהקה עוד בימיו של גרוהל בנירוונה, אחת מהלהקות הגראנג' הידועות והמצליחות ביותר בשנות התשעים. גרוהל עוד כמתופף בנירוונה, כתב והקליט חומרים משלו אשר יצאו לאור בשנת 1992 בקלטת דמו מוערכת מאוד שאת כולה יצר בעצמו שנקראת Pocketwatch. כדי שהקלטת לא תקושר אליו הוא לא הוציא אותה תחת שמו אלא תחת השם "Late!" כאשר בקרדיטים נכתב רק דייב ג' במקום דייב גרוהל. זו הייתה למעשה ההתחלה האמיתית של הפו פייטרס. עם התאבדותו של סולן להקת נירוונה, קורט קוביין, הפסיקה הלהקה להתקיים. גרוהל חיכה מספר חודשים לפני שפתח בקריירה מוזיקלית משלו כדי לא לקשר בין תחילת הקריירה הזו להתאבדותו של קוביין ולאחר תקופה קצרה מאוד שבה אף שקל לפרוש מעסקי המוזיקה.
בשנת 1994, לאחר מותו של קורט קוביין והתפרקותה של נירוונה, גרוהל קיבל הצעות לעבוד עם אמנים שונים, אך מיד דחה אותן. במקום זה הוא נכנס לאולפני רוברט לאנג באוקטובר 1994 כדי להקליט 12 מתוך 40 השירים שכתב. עם קצת עזרה בגיטרה בשיר X-Static מהגיטריסט גרג דולי מלהקת The Afghan Whigs, גרוהל הקליט כמעט לגמרי בעצמו את השירים וניגן בכל הכלים בשירים. בסופו של דבר, גרוהל סיים להקליט את האלבום לאחר חמישה ימים בלבד.
גרוהל רצה להישאר אנונימי ולהוציא לאור את החומרים שלו תחת השם "Foo Fighters", (מושג ששימש את הכוחות האמריקאים במלחמת העולם השנייה לתיאור של עצם בלתי מזוהה). גרוהל הקים להקה כדי לתמוך באלבום, ולאחר ששמע על התפרקותה של להקת Sunny Day Real Estate (שהייתה חתומה בחברת ההקלטות סאב פופ שבה גם נירוונה הייתה חתומה), צירף גרוהל את הבסיסט של הלהקה נייט מנדל והמתופף ויליאם גולדסמית'. גרוהל פנה גם אל הגיטריסט פאט סמיר שניגן עם נירוונה במופע האנפלאגד ובסיבוב ההופעות של אלבומם משנת 1993, In Utero – וכך הושלם הליין-אפ. גרוהל חתם על חוזה עם חברת קפיטול רקורדס, והוציא אותו לאור בחברת הקלטות חדשה משלו, "Roswell Records".
האלבום יצא לאור ביולי 1995 תחת השם Foo Fighters וכלל את הסינגלים "I'll Stick Around", "For All The Cows", "Big Me" ו-"This Is a Call", שיצא חודש לפני יציאת האלבום, ביוני 1995.
היסטוריה > The Colour and the Shape – המשך הצלחה ושינויים בהרכב הלהקה

בשנת 1996, גרוהל נכנס לסטודיו בוודינוויל שבוושינגטון עם המפיק גיל נורטון, כדי להקליט את אלבומה השני של הלהקה. גם באלבום הזה גרוהל כתב את כל השירים. כשההקלטות כמעט הסתיימו, דייב לקח אותן איתו ללוס אנג'לס כדי לסיים את חלקו בגיטרה ובשירה. גרוהל לא היה ממש מרוצה מההקלטות, וטען שצריך להקליט מחדש כמעט הכול. לאחר מכן במהלך שהייתו בלוס אנג'לס, גרוהל הקליט מחדש את קטעי התופים בשירים.
גולדסמית' טען שגרוהל לא סיפר לו על כך שהקליט מחדש את התופים, ועזב את הלהקה. גולדסמית' הוחלף על ידי טיילור הוקינס, שהיה באותו זמן המתופף של הזמרת אלאניס מוריסט בסיבוב ההופעות שלה.
האלבום לבסוף יצא זמן קצר לאחר הצטרפותו של הוקינס תחת השם "The Colour and the Shape", במאי 1997. האלבום כלל את הסינגלים שהפכו ללהיטים: "Monkey Wrench", "My Hero" ו-"Everlong" ואיגד בתוכו מגוון ז'אנרים מוזיקליים, כגון: רוק אלטרנטיבי, פוסט-גראנג' ופאנק רוק.
כמה חודשים לאחר יציאת האלבום, בספטמבר 1997, הודיע הגיטריסט פאט סמיר על עזיבתו מהלהקה. את סמיר החליף הגיטריסט פרנץ סטאהל – מקים להקת Scream, בה היה חבר גרוהל לפני שהיה בלהקת נירוונה.
היסטוריה > There Is Nothing Left to Lose

בשנת 1998, הלהקה נסעה לווירג'יניה, לביתו של גרוהל, כדי לכתוב שירים לאלבום הבא. במהלך העבודה על החומרים, התגלו פערים אומנותיים בין גרוהל לסטאהל (הגיטריסט החדש), והם התקשו לשתף פעולה בכתיבה – "זה היה נראה כאילו אני (גרוהל) ושאר חברי הלהקה הלכו בכיוון אחד – וסטאהל הלך בכיוון אחר", כך אמר גרוהל למגזין "Kerrang!". לכן גרוהל החליט לפטר את סטאהל – למרות הקושי שבדבר, משום שגרוהל וסטהאל היו חברי ילדות. לאחר פיטוריו, שאר חברי הלהקה עבדו במשך כמה חודשים בהקלטת האלבום השלישי באולפן הביתי של גרוהל. האלבום יצא תחת השם "There Is Nothing Left to Lose", וכלל כמה סינגלים, מתוכם הסינגל "Learn to Fly", שהפך ללהיט והגיע לרשימת ה-100 להיטים במצעד הבילבורד של ארצות הברית.
לפני שחרור האלבום, נשיא חברת התקליטים "קפיטול" גארי גרש עזב את החברה. בעקבות עזיבתו של גארי, הלהקה עזבה את החברה וחתמה בחברת תקליטים אחרת, RCA Records.
לאחר הקלטת האלבום, הלהקה עשו אודישנים לגיטריסטים, ולבסוף בחרו את הגיטריסט כריס שיפלט, שהופיע בעבר עם הלהקה No Use for a Name, ובהמשך הופיע גם עם הלהקה Me First and the Gimme Gimmes.
היסטוריה > One by One

בשנת 2001, הלהקה החלה בהקלטת האלבום הרביעי שלה. לאחר ארבעה חודשים של הקלטה בסטודיו בלוס אנג'לס, חברי הלהקה חשבו שהאלבום לא נשמע טוב, ושהוא לא כל כך יצליח במכירות. כשהאלבום לא הגיע לרף הציפיות שלהם, גרוהל הלך להצטרף ולעזור ללהקה Queens of the Stone Age להשלים את אלבומם "Songs for the Deaf" שיצא בשנת 2002. פו פייטרס היו על סף פירוק כשסיבוב ההופעות שלהם החל. גרוהל כינס מחדש את הוקינס, שיפלט ומנדל להופיע באוסטרליה. הוקינס וגרוהל חשבו על לנסות להקליט מחדש את One by One ולראות לאן הם יגיעו אחרי זה. הלהקה לבסוף הקליטה מחדש כמעט את כל האלבום בעשרה ימים באולפן הביתי של גרוהל.
האלבום הופץ באוקטובר 2002 תחת השם One by One, וכלל את הסינגלים "All My Life", "Times Like These", "Low" ו-"Have It All".
היסטוריה > In Your Honor, סיבוב הופעות אקוסטי ו-Skin and Bones

לאחר שנה וחצי של סיבוב הופעות של האלבום "One by One", גרוהל לא רצה למהר להוציא עוד אלבום, ורצה להתעמק בכתיבת שירים אקוסטיים, אבל בסופו של דבר זה הפך לרצונה של כל הלהקה. הלהקה נסעה ללוס אנג'לס כדי להקליט את אלבומם החמישי, ובנתה שם אולפן שנקרא "Studio 606 West". גרוהל רצה שהאלבום יצא בשני דיסקים – דיסק אחד שיהיה כולו שירי רוק, ודיסק אחד שיהיו בו שירים אקוסטיים שקטים יותר. האלבום יצא ביוני 2005 תחת השם In Your Honor, וכלל את הסינגלים "Best of You", "DOA", "Resolve", "No Way Back/Cold Day in the Sun ו-"Miracle".
בשנת 2006 הלהקה החליטה לארגן סיבוב הופעות אקוסטי קצר בקיץ, שכלל את הגיטריסט הקודם פאט סמיר, כשלאחר מכן הצטרף ללהקה כגיטריסט נוסף, פטרה היידן שניגן על כינור, דרו הסטר על כלי הקשה, ורמי ג'פי על הקלידים. השירים שנוגנו היו בעיקר מהאלבום "In Your Honor", אך הלהקה גם ניגנה שירים פחות מוכרים כגון "Aint It the Life", Floaty" ו-"See You". הלהקה גם ניגנה את השיר "Marigold", שיר במקור מ-Pocketwatch אבל ידוע גם כצד השני בסינגל "Heart-Shaped Box" של נירוונה.
בנובמבר 2006, הלהקה הוציאה את הדיסק הראשון שלה של הופעה חיה, שנקרא Skin and Bones, שכלל ביצועים מתוך חמש-עשרה הופעות שצולמו במשך שלושה ימים בלוס אנג'לס. גם DVD של ההופעה הופץ, והכיל שירים שלא היו בדיסק הראשון.
היסטוריה > Echoes, Silence, Patience & Grace ו-Greatest Hits

להקלטת האלבום השישי שלה, הלהקה החליטה לפנות אל מפיק האלבום The Colour and the Shape, גיל נורטון, כדי להפיק את אלבומם השישי. האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2007 תחת השם Echoes, Silence, Patience & Grace. הסינגל הראשון מהאלבום, "The Pretender", הופץ לרדיו בחודש אוגוסט של אותה השנה, והיה במצעד שירי הרוק המודרניים של בילבורד במשך 18 שבועות. הסינגל השני, "Long Road to Ruin", הופץ בדצמבר 2007 יחד עם וידאו קליפ שביים ג'ס פרץ, לשעבר חבר להקת The Lemonheads.
בשנת 2008, הלהקה הייתה מועמדת לחמישה פרסי גראמי. הלהקה זכתה בפרס "אלבום הרוק הטוב ביותר" ובפרס "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר", על השיר "The Pretender". שאר הקטגוריות שהלהקה לא זכתה בהן היו "אלבום השנה", "שיר השנה" ו"הקלטת השנה" על השיר "The Pretender".
בנובמבר 2009, הלהקה הוציאה לאור אלבום להיטים שנקרא Greatest Hits, שכלל שני שירים חדשים – "Word Forward" והסינגל "Wheels".
היסטוריה > Wasting Light

הלהקה החלה להקליט את אלבומה השביעי באוגוסט 2010 עם המפיק בוץ' ויג. ויג הפיק בעברו עם להקת נירוונה, להקתו הקודמת של גרוהל, את האלבום Nevermind, וגם הפיק את שני השירים החדשים שהיו באלבום האוסף מ-2009. האלבום הוקלט במוסך של גרוהל תוך שימוש בציוד אנלוגי פשוט יחסית. פאט סמיר ניגן בכל שיר באלבום והפך שוב לחבר להקה.
הסינגל הראשון מהאלבום, שנקרא "Rope", ויצא לאור ב-23 בפברואר 2011. 11 ימים לפני שחרורו של "Rope", העלתה הלהקה לעמוד היוטיוב שלה את השיר "White Limo" מאותו אלבום, יחד עם קליפ לשיר. בקליפ משתתף למי קילמיסטר, הסולן והבסיסט של להקת מוטורהד.
האלבום הופץ תחת השם Wasting Light לקניה באינטרנט ב-11 באפריל של אותה השנה, אחרי הופעת הלהקה בתוכנית היומית של ג'ון סטיוארט, ויום אחרי הופץ האלבום גם בדיסק.
סרט דוקומנטרי על ההיסטוריה של הלהקה, "Back and Forth" שזכה גם בגראמי, יצא לאקרנים ב-5 באפריל 2011 יחד עם מופע תלת־ממד של האלבום Wasting Light. הלהקה גם הוציאה לאור אלבום קאברים בשם "Medium Rare", ב-16 באפריל לזמן מוגבל בשביל ה-"Record Store Day".
ב-15 באפריל, הלהקה ניגנה את האלבום במלואו באולפן של דייב גרוהל "Studio 606" והעלתה את ההופעה ליוטיוב במלואה.
ב-2 ביוני הלהקה הוציאה קליפ לשיר Walk מהאלבום Wasting Light.
ב-12 בפברואר 2012 הלהקה זכתה בפרסים: "הופעת הרוק הטובה ביותר", "שיר הרוק הטוב ביותר", "אלבום הרוק הטוב ביותר", "הקטע הטוב ביותר מקליפ וידאו" ובנוסף ב"הופעת ההארד רוק/מטאל הטובה ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-54. כמו כן הלהקה הייתה מועמדת לפרס "אלבום השנה לשנת 2012" אך הפסידה לזמרת אדל.
באוקטובר 2012 אחרי כשני עשורים שהלהקה פועלת הודיע גרוהל כי הם לוקחים הפסקה מסיבובי הופעות אך הבהירו כי הלהקה לא מתפרקת.
בפברואר 2013 הודיע גרוהל כי הלהקה מתחילה לעבוד על אלבום חדש והוא מתוכנן לצאת במהלך שנת 2014.
היסטוריה > Sonic Highways

בינואר 2013 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה ה-8. אלבום זה של הלהקה הוקלט בצורה שונה ולא רגילה, כאשר גרוהל ביים את הסדרה התיעודית שלו למשך שנה וחצי ובמהלכה הקליטו חברי הלהקה כל שיר מהאלבום בסטודיו אחר בערים שונות. גרוהל הגדיר את סדרתו כ"מפה מוזיקלית של אמריקה". ב-10 בנובמבר יצא כאמור אלבומם השמיני של הלהקה, פעם נוספת בהפקת בוץ' ויג. לכל שיר באלבום יש עטיפה שונה שמייצגת את אותה העיר שבה הוקלטו השירים.
היסטוריה > Concrete and Gold

ב-15 בספטמבר 2017, הלהקה הוציאה את אלבומה ה-9, שהסינגל הראשון שלה יצא עוד ב-1 יוני 2017 וכבר טיפס להיות במקום ה-1 ב-"Billboard Mainstream Rock Songs", באותו החודש. האלבום הופק ביחד עם המפיק גרג קורסטין, המפיק של עשרות זמרים ולהקות מוצלחים.
היסטוריה > Medicine at Midnight

Medicine at Midnight הוא אלבום האולפן העשירי של הלהקה. האלבום הושלם טרם התפרצות מגפת הקורונה, אך הוצאתו לאור עוכבה בכל זאת מטעמים שיווקיים, עד ל-5 בפברואר 2021 בו יצא. התקליט זכה לביקורות אוהדות יחסית.
היסטוריה > מותו של טיילור הוקינס

ב-25 במרץ 2022 הודיעה הלהקה בעמוד האינסטגרם הרשמי על מותו של המתופף טיילור הוקינס.
הוקינס נמצא ללא רוח חיים בעת ששהה בחדרו במלון בבוגוטה, קולומביה, במהלך סיבוב הופעות של הלהקה.
לזכרו, ערכה הלהקה בשיתוף משפחתו שני מופעי מחווה גדולים, ב-3 בספטמבר 2022 באצטדיון וומבלי בלונדון, וב-27 בספטמבר באותה שנה בפורום קיה בלוס אנג'לס. במופעים אלו השתתפו מתופפים ומוזיקאים מפורסמים רבים, ביניהם בריאן מיי ורוג'ר טיילור מלהקת קווין, פול מקארתני, לארס אולריך, אלאניס מוריסט, מיילי סיירוס. ועוד. גם בנו של הוקינס, שיין, מתופף בעצמו, ניגן עם הלהקה שיר לזכרו של אביו.
היסטוריה > But Here We Are

באפריל 2023 הודיע גרוהל כי אלבומה החדש של הלהקה, שנוצר לאחר מותו של הוקינס, יצא לאור ב-2 ביוני 2023 ויקרא But Here We Are. באלבום זה מתמודדת הלהקה עם אובדנו של הוקינס ועד כה יצאו מתוכו השירים "Under You" ו-"Rescued". בסיבוב ההופעות שייערך לרגל צאת אלבום זה, יחליף ג'וש פריז את הוקינס בתפקיד המתופף של הלהקה.
באוגוסט 2024, פורסם כי הלהקה לא אישרה לדונלד טראמפ להשתמש בשירם "My Hero" במהלך עצרת בגלנדייל, אריזונה. הם הודיעו גם כי כל תמלוגים שיתקבלו מהשימוש הלא מורשה בשיר ייתרמו לקמפיין של קמלה האריס וטים וולז. השיר שומש כדי להכניס את רוברט קנדי ג'וניור לבמה לאחר שהפסיק את קמפיין הנשיאות שלו והביע תמיכה בטראמפ. דובר מטעם קמפיין טראמפ, סטיבן צ'אונג, טען כי ננקטו צעדים חוקיים לקבלת אישור לשימוש בשיר וכי יש להם רישיון לנגן אותו.
חברי ההרכב

דייב גרוהל – שירה וגיטרה (1995 – היום)
נייט מנדל – גיטרה בס (1995 – היום)
כריס שיפלט – גיטרה מובילה, קולות רקע (1999 – היום)
פאט סמיר – גיטרה מובילה, קולות רקע (1995–1997), גיטרה (2006 – היום)
רמי ג׳פי – קלידים (2017 – היום)
חברי ההרכב > חברים לשעבר

טיילור הוקינס – תופים, כלי הקשה, קולות רקע (1997–2022)
ויליאם גולדסמית' – תופים, כלי הקשה (1995–1997)
פרנץ סטאהל – גיטרה (1997–1999)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1995 – Foo Fighters
1997 – The Colour and the Shape
1999 – There Is Nothing Left to Lose
2002 – One by One
2005 – In Your Honor
2007 – Echoes, Silence, Patience & Grace
2011 – Wasting Light
2014 – Sonic Highways
2017 – Concrete And Gold
2021 – Medicine At Midnight
2023 – But Here We Are
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2009 – Greatest Hits
2011 – Medium Rare
דיסקוגרפיה > EPs

2003 – DVD/EP
2005 – Five Songs and a Cover
2008 – Let It Die
2015 – Saint Cecilia
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

2006 – Skin and Bones
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | ביצוע הרוק הטוב ביותר | "Rescued" | מועמדות |  |
| 2024 | פרס גראמי | שיר הרוק הטוב ביותר | "Rescued" | מועמדות |  |
| 2024 | פרס גראמי | אלבום הרוק הטוב ביותר | But Here We Are | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה הבריטית | הלהקה הבין-לאומית של השנה | פו פייטרס | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של iHeartRadio | הצמד/להקה של השנה | פו פייטרס | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של iHeartRadio | האמן האלטרנטיבי של השנה | פו פייטרס | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של iHeartRadio | אמן הרוק של השנה | פו פייטרס | זכייה |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של iHeartRadio | השיר האלטרנטיבי של השנה | "Rescued" | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של iHeartRadio | שיר הרוק של השנה | "Rescued" | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  אמיר שוורץ, החדש של פו פייטרס הוא אחד האלבומים הטובים של הלהקה, באתר ynet, 5 בפברואר 2021
↑  Login • Instagram, www.instagram.com
↑  עמי פרידמן, בגיל 50: מתופף הפו פייטרס טיילור הוקינס הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 26 במרץ 2022
↑  Melinda Newman, Foo Fighters Did Not Allow Donald Trump to Use ‘My Hero’ at Rally, Will Donate Any Royalties to Harris Campaign, Billboard, ‏24 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית)
↑  Steven J. Horowitz, Trump Campaign Disputes Foo Fighters Over Unauthorized Use of Music at Rally, Variety, ‏26 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית)
↑  Morgan Enos, 2024 GRAMMYs: See The Full Winners & Nominees List, Grammy Awards, ‏26 באוגוסט 2024 (באנגלית אמריקאית)
↑  Guardian music, Brit awards 2024 – full list of winners, The Guardian, ‏2 במרץ 2024 (באנגלית בריטית)
↑  Steven J. Horowitz, Taylor Swift, SZA, Olivia Rodrigo Lead 2024 iHeartRadio Music Awards Nominations, Variety, ‏18 בינואר 2024 (באנגלית אמריקאית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2021: ‏The Pretty Reckless | פרס המוזיקה של iHeartRadio לאמן הרוק של השנה  2022: פו פייטרס | הבא: 2023: פאפא רוץ' |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406882605171  BIBSYS: 4041333  BnF: cb13979983r (data)  GND: 3053137-8  ISNI: 0000 0001 2290 6805  LCCN: no98063366  MusicBrainz: 67f66c07-6e61-4026-ade5-7e782fad3a5d  NKC: xx0017048  NLA: 35479267  SUDOC: 080786480  VIAF: 136228412   WorldCat (עם VIAF): 136228412
פריבור (קנטון)

פריבור או פרייבורג (צרפתית: Fribourg, גרמנית: Freiburg, ‏האזנהקובץ:De-Freiburg.ogg‏Ⓘ‏) הוא קנטון של שווייץ הממוקם במערב שווייץ. עיר הבירה, שמה כשם הקנטון, פריבור.
היסטוריה

ישנן עדויות לפיהן לחופי אגם נשאטל ואגם מוראט התיישבו בני אדם בתקופה הפרהיסטורית.
קנטון פריבורג הצטרף לאיחוד השווייצרי ב-1481. את רוב השטח כבשה עיר הבירה פריבור. הגודל הנוכחי הושג ב-1803 לאחר כיבוש מורטן. הקנטון הצטרף לסודרבונד, ליגת הקנטונים הקתולים ב-1846. שנה לאחר מכן, כוחות הקנטון נכנעו לצבא שווייץ.
מ-1798 עד 1803 היה פריבור אחד הקנטונים ברפובליקה ההלווטית.
גאוגרפיה

הקנטון ממוקם במערב שווייץ. בצפון מערבו גובל באגם נשאטל. ממערב ומדרום לקנטון נמצא קנטון וו. מספר מובלעות בתוך קנטון וו שייכות לשטח השיפוט של פריבור. שטח קנטון פריבור הוא 1,699 קמ"ר, כולל המובלעות.
הקנטון נמצא על רמה. במערב השטחים הם מישוריים, אך לכיוון דרום-מזרח הקנטון, מתחיל השטח להיות הררי. האזור נקרא לעיתים קרובות "פרה-אלפים". הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון מגיעה ל-2,389 מטר.
נהר הסאנה זורם מדרום לצפון הקנטון. יחד עם שלוחותיו הוא חוצה את רוב חלקי הקנטון, ולבסוף מצטרף לנהר הארה. נהר הברויה חוצה את מערב הקנטון ונשפך לאגם מוראט. בדרום-מערב הקנטון זורם נהר הוֵוֵז (Veveyse) שנשפך לאגם ז'נבה.
כלכלה

לחקלאות משקל רב בכלכלת פריבורג, בעיקר גידול בקר לבשר ובקר לחלב. תוצרים אחרים של חקלאות המקום הם גבינה, טבק, פירות ודגנים. החקלאות דומיננטית בעיקר בצפון הקנטון שם רוב האדמה פורייה.
קיימת תעשייה קלה מסביב לבירה פריבור. בנוסף ישנן עוד חמש ערים ברחבי הקנטון בהן מרוכזת תעשייה. בחמשת המרכזים הללו יש גם הרבה עסקים קטנים ובינוניים, רובם בתחום השירותים.
תחבורה

קנטון פריבור מחובר לקנטונים האחרים בשווייץ דרך הכבישים המהירים A1 ו-A12 ומסילות רכבת מהירה. קווי הרכבת הראשיים בין ז'נבה ולוזאן בדרום-מערב המדינה לברן וציריך עוברים דרך פריבור.
דמוגרפיה

רוב האוכלוסייה היא קתולית. שני שלישים מהתושבים הם דוברי צרפתית והשליש הנותר דובר גרמנית. האזורים דוברי הצרפתית ממוקמים במערב הקנטון והאזורים דוברי הגרמנית במזרח. מספר התושבים (נכון ל-2013) הוא 297,622.
ראו גם

האגם השחור (פריבור)
טירת גרוייר
הערות שוליים

↑  Switzerland's population in 2019, נוישאטל 2020, באתר המשרד הפדרלי לסטטיסטיקה, שווייץ. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559614205171  BnF: cb119548242 (data)  GND: 4018279-4  HDS: 007379  ISNI: 0000 0001 2358 8220  LCCN: n80132335  MusicBrainz: b8da69a2-e38c-4873-b0d7-a727c27d5824  NKC: ge129160  VIAF: 137208778   WorldCat (עם VIAF): 137208778
פיליס פרנסיס

פיליס פרנסיס (באנגלית: Phyllis Francis; נולדה ב-4 במאי 1992) היא אתלטית אמריקאית, היא אלופת העולם (לונדון 2017) בריצת 400 מטר, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים אלופת העולם (לונדון 2017, דוחה 2019) בריצת שליחות 4x400 מטר.
ביוגרפיה

פרנסיס גדלה בקווינס שבניו יורק. בתקופת לימודיה בתיכון זכתה באליפות ארצות הברית לתיכונים באולם בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.54 דקות.
ב-2010 החלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת אורגון. ב-2011 סיימה שלישית באליפות האתלטיקה הפאן-אמריקאית לנוער בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.81 שניות וזכתה עם נבחרת ארצות הברית במקום הראשון בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:34.71 דקות. באליפות ה-NCAA ב-2012 סיימה במקום החמישי בריצת 400 מטר וזכתה עם נבחרת השליחות של האוניברסיטה במקום הראשון. ב-2013 סיימה שלישית באליפות ה-NCAA בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.86 שניות. ב-2014 זכתה באליפות ה-NCAA באולם בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.46 שניות וסיימה שנייה באליפות ה-NCAA באצטדיון בתוצאה של 50.59 שניות.
ב-2015 זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר באליפות התאחדות האתלטיקה הבינלאומית במרוצי שליחים. באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג סיימה שביעית בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.51 שניות. עם נבחרת ארצות הברית הייתה שותפה לזכייה במדליית הכסף לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה שנייה בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.94 שניות, לאחר המנצחת אליסון פליקס (49.68 שניות).
במשחקים האולימפיים סיימה שישית בתוצאה של 50.41 שניות בריצת 400 מטר. בריצת שליחות 4x400 מטר זכתה במדליית זהב (יחד עם קורטני אוקולו, נטשה הייסטינגס ואליסון פליקס) בתוצאה של 3:19.06 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.92 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:19.02 דקות. באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה חמישית בשיא אישי של 49.61 שניות וזכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות 4X400 מטר בתוצאה של 3:18.92 שניות.
פרס דקסטר

| --- | --- |
 תיאור:  פרס עבור תרומה בולטת לחקר ההיסטוריה של הכימיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  האגודה האמריקנית לכימיה 
 תקופת הפרס:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 נקרא על שם:  דקסטר כימיקלים
 אתר רשמי
 
פרס דקסטר (באנגלית: Dexter Award) הוא פרס שהוענק בעבר על ידי החטיבה להיסטוריה של הכימיה של האגודה האמריקנית לכימיה עבור "תרומה בולטת לחקר ההיסטוריה של הכימיה".
הפרס נוסד על ידי סידני אדלשטיין מקים תאגיד "דקסטר כימיקלים". הפרס מומן רוב השנים על ידי התאגיד, ובשנותיו האחרונות על ידי "קרן מילדרד וסידני אדלשטיין".
הפרס הוענק לזוכה יחיד מדי שנה, משנת 1956 עד שנת 2001.
הפרס כלל מענק כספי ולוחית ציון.
בין מקבלי הפרס

1967 - מרי אלוירה ויקס
1979 - ג'וזף נידהם
פרס דסקית הזהב

| --- | --- |
 ענף:  הוקי קרח 
 תאריך ייסוד:  1956 
 מדינות משתתפות:  שוודיה שוודיה
 זוכה:  אריק קרלסון
 הכי הרבה זכיות:  אריק קרלסון (3)
 
פרס דסקית הזהב (בשוודית: Guldpucken) מוענק מדי שנה לשחקן ההוקי קרח של השנה בשוודיה. הפרס דומה לגביע הארט של ה-NHL. במקור הוענק הפרס לשחקן באיגוד ההוקי השוודי, ליגת ההוקי קרח ברמה הגבוהה ביותר בשוודיה. החל מעונת 2014–2015, הפרס החל להיות מוענק לשחקנים ב-NHL שהם בני לאום שוודי. אין לבלבל פרס זה עם פרס קסדת הזהב, הפרס המוענק לשחקן והשחקנית היקרים ביותר לפי בחירת השחקנים ב-SHL.
אריק קרלסון זכה בפרס בשיא של שלוש פעמים, והוא השחקן היחיד שעשה זאת אי פעם. ארבעה שחקנים נוספים זכו בפרס פעמיים: אנדרס אנדרסון, ליף הולמקוויסט, פטר פושברי וויקטור הדמן. פסל הפרס מיוצר על ידי האמן השוודי רונה האנס.
הזוכים

| עונה | שחקן | מועדון | עמדה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1955/1956 | אוקה לאסאס | לקסנד (הוקי קרח) | מגן |
| 1956/1957 | האנס אברי | יבלה גודטמפלארס | חלוץ אגף שמאלי |
| 1957/1958 | האנס סוודברי | חלפטאו (הוקי קרח) | מגן |
| 1958/1959 | רולנד סטולץ | יורגודן | מגן |
| 1959/1960 | רונלד פטרסון | סדרטליה | חלוץ אגף ימני |
| 1960/1961 | אנדרס אנדרסון | חלפטאו (הוקי קרח) | חלוץ מרכזי |
| 1961/1962 | אנדרס אנדרסון | חלפטאו (הוקי קרח) | חלוץ מרכזי |
| 1962/1963 | אולף סטרנר | פרלונדה | חלוץ אגף ימני |
| 1963/1964 | נילס יוהנסון | לקסנד (הוקי קרח) | חלוץ מרכזי |
| 1964/1965 | ירט בלום | פרלונדה | חלוץ מרכזי |
פרנק ג'קסון (מושל איווה)

פרנק דאר ג'קסון (באנגלית: Frank Darr Jackson;‏ 26 בינואר 1854 –  16 בנובמבר 1938) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-15 בשנים 1894–1896.
ראשית חייו

פרנק ג'קסון נולד בעיירה ארקייד שבמדינת ניו יורק. כאשר היה בן 13 עברה משפחתו לאיווה והתיישבה בעיר ג'סאפ. ג'קסון התחנך בבתי ספר ציבוריים והיה ראשון מושלי איווה שהתחנך במוסדות ההשכלה הגבוהה של המדינה. הוא למד בקולג' החקלאי של איווה ובאוניברסיטת המדינה של איווה, וב-1874 סיים בזו האחרונה את לימודי המשפטים. ביום הולדתו ה-21 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בעיר אינדיפנדנס.
ב-1877 נשא ג'קסון לאישה את אנה ברוק, ילידת קנדה. לשניים נולדו ארבעה בנים.
קריירה פוליטית

ב-1882 נבחר ג'קסון כמזכיר הסנאט של איווה. ב-1884 הוא נבחר כמזכיר המדינה של איווה, תפקיד בו הוא כיהן שש שנים. בבחירות למשרת מושל איווה של 1893 הוא ניצח את המושל המכהן הוראס בויס, שניסה להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
ג'קסון האמין בהגנת תעריפים. בנאום ההשבעה שלו הוא הכריז, "כדי לשמור על מדרג השכר האמריקאי בעתיד, על העם האמריקאי לקנות ולהשתמש בתוצרים של השכל והכוחות של הפועל והיצרן האמריקאי, ולא באלו של ארצות אחרות, אף על פי שמחיריהם עשויים להיות גבוהים קצת יותר... אותם מוצרים שמיוצרים במדינות זרות, שניתן לייצר בארצנו שלו, חייבים להיות מחוץ לתחרות מול שוק העבודה האמריקאי. מדינה זו יכולה לצרוך את המוצרים שמייצר הפועל האמריקאי, אך היא לא יכולה לצרוך את המוצרים שמייצרים הפועל האמריקאי והפועל הזר כאחד".
ב-1894 חצה "הצבא התעשייתי של קלי", חלק מ"צבא קוקסי" (Coxey's Army), את איווה בדרכו לוושינגטון הבירה, כדי למחות על המחסור במקומות עבודה. ג'קסון שלח את המשמר הלאומי כדי לשמור על הסדר. המפגינים השתלטו על רכבות במדינות המערב, וחברות הרכבות ביקשו מג'קסון שיגן עליהן. בהכריזו שתפקידו הוא "למנוע את נחיתתם של עולי הרגל על אדמת איווה", ושבכוחות הצבאיים צריך להיעשות שימוש כדי לשמור על הסדר, יצא ג'קסון על רכבת מיוחדת לעיר קונסיל בלאפס כדי להתמודד עם הבעיה. פעולתו של ג'קסון הייתה שנויה במחלוקת, שכן רבים מתושבי איווה אהדו את מטרתם של המפגינים. בסופו של דבר עבר הצבא של קלי דרך המדינה ללא שהתרחשו תקריות אלימות.
שנותיו האחרונות

מתוך רצון לשוב לעסקיו, לא התמודד ג'קסון על תקופת כהונה שנייה כמושל. בהמשך הוא סייע לארגן חברת ביטוח בדה מוין, ושימש כנשיאה. ב-1924 עבר ג'קסון לקליפורניה.
פרנק ג'קסון נפטר ברדלנדז, קליפורניה ב-16 בנובמבר 1938 ונטמן בבית הקברות הילסייד שבעיר.
הערות שוליים

↑  פרנק ג'קסון, באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183587414  VIAF: 3887155566436513380002   WorldCat (עם VIAF): 3887155566436513380002