stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין וסטרן יוניון טלגרף
היסטוריה > תכנון ובנייה

וסטרן יוניון יצאה, עד מהרה, מהמטה שלה בברודוויי 145, והחליטה לחפש מטה במשרדים חדש בהנהגת הנשיא ויליאם אורטון (אנ') ובעל המניות הראשי קורנליוס ואנדרבילט השני (אנ'). תחילה ניסתה החברה לרכוש את בית אסטור (אנ'), מול בית הדואר של העירייה ובית המשפט (אנ') שמצפון לו, אולם ניסיון הרכישה לא צלח. עד מרץ 1872, וסטרן יוניון רכשה קרקע בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב דיי, ושילמה $840,000 לתומאס ו. אוונס (אנ'), רופא השיניים של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי. החברה ביקשה להקים מבנה בן עשר קומות שבו היא תתפוס שלוש מהקומות. לפי הסופר האדריכלי רוברט א.מ. שטרן (אנ'), המבנה ישמש גם כ"ייצוג גלוי של ההגמוניה הווירטואלית של וסטרן יוניון בתחומה ומוצקות המנהיגות שלו". מנהלי החברה הצביעו באפריל 1872 לגייס 1.5 מיליון דולר בהנפקת איגרות חוב לבניית הבניין.
וסטרן יוניון ערכה תחרות אדריכלית לתכנון ועיצוב הבניין. התחרות, שהוכרזה במרץ 1872, הייתה פתוחה רק לאדריכלים מוזמנים נבחרים, שהגישו תוכניות ללא שמותיהם. לאחר הגשת הסקיצות הראשוניות, וסטרן יוניון ביקשה תוכניות מפורטות מ-3 מתחרים איתם רצתה להמשיך את התחרות. וסטרן יוניון לא התחייבה לשלם שכר טרחה לאדריכל הזוכה, ולכן שלושת האדריכלים המוזמנים סירבו להמשיך ולהשתתף. ג'ורג' פוסט זכה בתחרות ביולי, אך לא לפני שהתעוררה מחלוקת עם וסטרן יוניון על תשלום שכר טרחה. שכר הטרחה היה עניין מרכזי עבור פוסט, שנאבק לשלם את שכר הדירה הגבוה במשרדו בבניין אקוויטבל לייף. ב-8 באוגוסט, זמן קצר לאחר שפוסט נבחר כאדריכל, החלה העבודה על היסודות.
התכתבויות בין פוסט ואורטון הצביעו על כך שתוכניות המרתפים הוכנו במלואן עד סוף אוגוסט 1872. קבלנים החלו להגיש הצעות לעבודות המרתף בספטמבר, והגרניט ששימש לבניית המרתף הוכן חודשיים לאחר מכן. במרץ 1873 נבחר הקבלן הראשי. תוכניות הבנייה המקוריות ציינו כי הבניין יהיה רק בגובה 9 קומות, אך בסופו של דבר הוא נבנה עם 10 קומות, למעט קומת הקרקע, שנחשבה למרתף מוגבה במלואו. בתכנון, בניית הבניין הייתה אמורה להסתיים באמצע 1874, אבל באותה עת העבודה הגיעה רק לקומה השביעית. משלוחי הגרניט ריצ'מונד עוכבו בגלל שיטפון במחצבה שבה נרכש הגרניט. הבניין היה מוכן לאכלוס ב-1 בפברואר 1875. בסך הכל בנייתו עלתה 2.2 מיליון דולר.
היסטוריה > שימוש

עם פתיחת הבניין, הקומה הראשונה והשנייה הושכרו לשוכרי משרדים. חדר אחד בקומה הראשונה אוייש על ידי עורך העיתון של חברת וסטרן יוניון טלגרף, ה-Journal of The Telegraph, הקומות השלישית עד החמישית אויישו על ידי המנהלים של וסטרן יוניון; החשמלאי, המבקר, לשכת התעריפים ומשרדי המפקחים הכלליים; וחברת טלגרף הזהב וחברת הסטוק טלגרף. בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השלישית היה משרדו של נשיא וסטרן יוניון. בתחילה, חדר ניתוח הטלגרף תוחזק על ידי 290 מפעילים, מתוכם 215 גברים ו-75 נשים. חדר ניתוח הטלגרף פעל 24 שעות ביממה. על פי ספר משנת 1879, החדר היה מאויש על ידי יותר מ-300 מפעילים בשעות היום ועל ידי 100 מפעילים בלילה.
בשנת 1883 הותקנה תאורה חשמלית בבניין, והחליפה את מערכת תאורת הגז שהייתה בשימוש קודם לכן. עד 1886, וסטרן יוניון תפסה את כל שטחי הקומה הראשונה וחלק גדול משטחי הקומה השלישית. כל הקומה החמישית וחלק ניכר מהקומה הרביעית הושכרו לחברות אחרות. הגג ניזוק קלות בשריפה משנת 1889, תקרית שתוארה על ידי כלי התקשורת המחישה את איכות חומרי העמידות בפני אש שבבניין. עד 1890, חמש הקומות הנמוכות ביותר הושכרו לסוכנות הידיעות של ניו יורק ומערכות רכבת רבות.
ב-18 ביולי 1890, הגג והקומות העליונות נהרסו כליל בשריפה, אשר על פי ההערכות נגרמה מחוטי חשמל פגומים. המבנה היה מצויד באופן גרוע להגנה מפני שריפות, שכן הוא הכיל חפצים דליקים במחסנים שלו, והיו לו מעט דרכי מילוט ויציאה. הקומה החמישית, הקומה הגבוהה ביותר ששרדה את השריפה, פונתה כדי לפנות מקום לחדר זמני עבור ניתוח הטלגרף, אך חלקו הנותר של הבניין ניזוק מהמים ששימשו לכיבוי השריפה. בעוד שהשריפה עצמה לא גרמה למוות, פועל לפינוי פסולת מת לאחר מכן כאשר מגלשה זמנית לפינוי פסולת נפלה עליו. ארבעה ימים לאחר השריפה חזרו העובדים לעבודה. פקידי וסטרן יוניון שכרו את פוסט כדי לסקור את הבניין ולקבוע כיצד יתוקן החלק העליון של הבניין. בסופו של דבר, וסטרן יוניון החליטה להרוס את חמש הקומות העליונות ולבצע שיקום שיכלול בניית 4 קומות עם גג שטוח. הארדנברג נשכר לתכנון השיקום, שהושלם ב-1891, וב-1892 אנשי תקשורת זכו לקיים סיור בחדר הניתוח החדש. הבניין המורחב תפס מגרש נוסף ברחוב דיי 14–18 בנוסף למגרש עליו עמד הבניין הישן.
היסטוריה > הריסה

בעשור הראשון של המאה ה-20, וסטרן יוניון החלה לקנות מגרשים אחרים באותו בלוק. בשנת 1909 נרכשה וסטרן יוניון על ידי AT&T, ובשנה שלאחר מכן, חשפה AT&T תוכניות לשיפוץ משרדי וסטרן יוניון "למען אירוח הציבור ורווחתם" של העובדים. בנובמבר 1911 הציע ויליאם ו. בוסוורת' (אנ') לוועדה לתכנן בניין מטה בברודוויי 195. הוא יזם תוכניות לבניין בן 29 קומות עם חזית לבנים הפונה לרחוב ברודוויי מרחוב דיי לרחוב פולטון, שייבנה על שטח המגרש של בניין וסטרן יוניון ובנוסף, על המגרשים הנוספים שנרכשו. כדי למזער את ההפרעה לפעילותה של וסטרן יוניון, הבניין החדש אמור היה להיבנות במספר חלקים, ותאגיד בורדווי 195 אורגן במטרה לתפעל את המבנה הקיים.
על המגרש שסופח לבניין וסטרן יוניון, ברחוב דיי 14–18, עמד בניין שהריסתו החלה ב-1912. ה-New York Associated Press עבר לרחוב צ'יימברס 51 (אנ') באפריל 1914, ועובדי וסטרן יוניון עברו למבנה חדש בשדרת האמריקות 32 (אנ') ביוני של אותה שנה. באוגוסט, ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי הבניין הישן נהרס במהירות, וקבע, "הקירות בקרוב ייהרסו לחלוטין". בניין 195 ברודוויי החדש הוכרז כשהושלם ב-1916. חברת וסטרן יוניון המשיכה לתחזק את משרדיהם בברודוויי 195 עד 1930, אז עברה למבנה חדש ברחוב הדסון 60 (אנ') צפונה יותר.
מורשת

העיצוב של בניין וסטרן יוניון זכה לביקורת מעורבת. המגזין The Aldine השווה את בניין וסטרן יוניון לקתדרלה, בהתחשב בכך שהוא בולט כל כך בקו הרקיע של מנהטן תחתית. הניו יורק טריביון (אנ') הלין על כך ש"בניין בולט כל כך[...]לא ניתן היה לאבטח". אלפרד ג'יי בלור, שפנה למכון האמריקאי לאדריכלים (אנ') זמן קצר לאחר השלמת הבניין, חש שפוסט עשה טעות בשימוש באבן בהירה לרצועות על החזית, וכן מתח ביקורת על עיצובי הפיר והגג. למרות זאת, הוא גם הצהיר על הערצתו לעיצוב. מעורבותו של פוסט בבניין וסטרן יוניון הובילה את ונדרבילט, אז בעל המניות העיקרי של וסטרן יוניון, להתקשר עם פוסט לעיצוב ביתו בשדרה החמישית (אנ'), למרות חוסר הניסיון היחסי של האחרון בתכנון מבני מגורים. כשהשחזור של הקומות העליונות הושלם, "רישום ומדריך נדל"ן" (Real Estate Record and Guide) מתח ביקורת על התכנון החדש, באומרו, "הבניין המשוחזר הסתיים כעת מבחינה ארכיטקטונית; עמדנו לומר 'הושלם'; אבל זה לעולם לא יכול להיות עד הסוף של זמן. במתמטיקה שני חצאים עשויים ליצור שלם, אבל באדריכלות הם לא בהכרח; ובדוגמה המדוברת הם בהחלט לא עושים את זה".
גם סקירות מאוחרות יותר הדגישו את חשיבות המבנה. סופר האדריכלות וינסטון וייסמן הצהיר ב-1972 כי "העיקרון הבסיסי" של האדריכלות "מוכתב על ידי הפונקציה", אשר פוסט "מציין מבחינה אדריכלית בצורה מעודנת ובבניין גבוה במיוחד שבו אי אפשר היה לפספס את המסר שלו". שטרן, כתב ותיאר ב-1999 את הבניין כ"אנדרטה תאגידית מפוארת, אחד מקומץ מבנים חשובים" שנבנו אחרי השלמת בניין אקוויטבל לייף.
המבנה הראשון תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין ניו יורק טריביון. בנייני טריביון ווסטרן יוניון מצוינים, באופן שונה, בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בגלל עליית הגובה המשמעותית שהציגו. היסטוריון האדריכלות, מונטגומרי סולייר (אנ'), כתב כי בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון היו "באופן ברור, בעלי תכנון מבוסס מעלית, בהשוואה לאקוויטבל לייף", בהתייחס לתכנון של בניין אקוויטבל לייף, שהעניק לו מראה מצומצם. הפרש הגבהים מהאקוויטבל היה משמעותי מספיק כדי למשוך תשומת לב מדיווחים בתקשורת כמו ה-Graphic, שכתב ב-1873 כי "בניין וסטרן יוניון יהיה המבנה העסקי הרם ביותר בברודוויי פי שניים מגובה מבנה האבן החומה בן חמש הקומות. מצפון לו".
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
ביאורים

↑ אלה כללו:
James B. Smith & Prodgers Company - בנייה וקרן
J.B. & J.M. Cornell - ברזל
J.G. Batterson and Andrews, Ordway & Green - גרניט
N.Y. & L.I. Coignet & Co. - רצפות בטון
אנדרסון, מרצ'נט ושות' - ריצוף אנקוסטי
ג'וזף קרטיסייר - תבליטי ועיטורי זכוכית
פיליפ הרמן - נגרות
לוק אנד מונרו - אינסטלציה וגז
האחים אוטיס - מעליות
↑  לפי מגזין The Aldine, גובהו היה 69 מטרים מעל מפלס הרחוב. לפי חישוב זה, הגג הראשי היה בגובה 53 מטרים והתורן בראש מגדל השעון היה בגובה 88 מטרים.
↑  בניין וסטרן יוניון תואר באמצעות מספור קומות אירופאי; כלומר, הקומה הראשונה נמצאה ישירות מעל קומת הקרקע. מבקרי האדריכלות, שרה לנדאו וקרל קונדיט, השתמשו במספור קומות כנהוג בארצות הברית, וספרו את קומת הקרקע כקומה הראשונה אך, לא כולל עליית הגג. מבקר האדריכלות, וינסטון וייסמן, ספר גם את קומת הקרקע וגם את עליית הגג, אבל התייחס לעליית הגג כחצי קומה.
↑  לפי ריד 1879, עמ'. 571, לסוללות היו בממוצע 15,000 תאים. לפי וסטרן יוניון 1875, עמ'. 50, היו 7,000 תאים בשימוש בעת פתיחת הבניין, אך הייתה לו קיבולת של עד 16,800 תאים.
↑  גריפית' תומאס (אנ'), לאופולד אידליץ ורוברט גריפית' האטפילד סירבו להיכנס לתחרות כתוצאה מהיעדר מחויבות לשכר טרחה. האדריכלים שהשתתפו, אך לא קיבלו את אישור הוועדה, היו ארתור גילמן (אנ'), ג'ורג' האטורן, ריצ'רד מוריס האנט (אנ'), נפוליאון לברן (אנ') וראסל סטרג'יס (אנ').
ביבליוגרפיה

Balmori, Diana (December 1987). "George B. Post: The Process of Design and the New American Architectural Office (1868–1913)". Journal of the Society of Architectural Historians. Vol. 46, no. 4. pp. 342–355. doi:10.2307/990273. JSTOR 990273.
Brewer, A.R. (1901). Western Union Telegraph Company, 1851-1901. The Company.
Landau, Sarah; Condit, Carl W. (1996). Rise of the New York Skyscraper, 1865–1913. New Haven, CT: Yale University Press. ISBN 978-0-300-07739-1. OCLC 32819286.
Reid, James D. (1879). The Telegraph in America: Its Founders, Promoters, and Noted Men. Telecommunications. Arno Press. ISBN 978-0-405-06056-4.
Stern, Robert A. M.; Mellins, Thomas; Fishman, David (1999). New York 1880: Architecture and Urbanism in the Gilded Age. Monacelli Press. ISBN 978-1-58093-027-7. OCLC 40698653.
"The Western Union Telegraph Building". Journal of the Telegraph. Vol. 8, no. 4. Western Union Telegraph Company. 1875. pp. 49–51.
Weisman, Winston (September 1, 1972). "The Commercial Architecture of George B. Post". Journal of the Society of Architectural Historians. Vol. 31, no. 3. University of California Press. pp. 176–203. doi:10.2307/988764. ISSN 0037-9808. JSTOR 988764.
Weisman, Winston (1953). "New York and the Problem of the First Skyscraper". Journal of the Society of Architectural Historians. Vol. 12, no. 1. pp. 13–21. doi:10.2307/987622. JSTOR 987622.
מפת האתר, 1905
בניין וסטרן יוניון לאחר השיקום (1892)
מבט סטריאוסקופי מצפון; קפלת סנט פול (אנ') נמצאת מימין
ברודוויי 195 (אנ'), שהחליף את בניין וסטרן יוניון ב-1916
דוד ניימרק

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1866 שצ'ז'ץ, אוקראינה 
 פטירה:  15 בדצמבר 1924 (בגיל 58) סינסינטי, ארצות הברית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, רב 
 צאצאים:  מרתה נוימרק 
 מספר צאצאים:  3 
 
הרב פרופ' דוד ניימרק (לעיתים נוימרק; בכתיב יידי: ניימאַרק; בכתיב לועזי: David Neumark או Neimark; כ"ב באב תרכ"ו, 3 באוגוסט 1866, שטשרץ, גליציה – י"ח בכסלו תרפ"ה, 15 בדצמבר 1924, סינסינטי, אוהיו), פילוסוף יהודי רפורמי, חוקר הפילוסופיה היהודית ופעיל ציוני.
קורות חיים

דוד ניימרק נולד לשלמה בעיירה שצ'ז'ץ שבגליציה (בפולנית: Szczerzec; כיום Щирець שבאוקראינה) בשנת תרכ"ו (1866). ניימרק היה ילד פלא, שהחל בגיל שנתיים וחצי בלימוד עברית ובגיל שש בלימודי תלמוד. בילדותו התחנך בחדר, ובבגרותו (1887) למד גם לימודים תיכוניים בעיר לבוב. בין השנים 1892–1896 התגורר בגרמניה, למד באוניברסיטת ברלין (התמקד בלימודי פילוסופיה) ונסמך לרבנות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בעיר.
בתקופת שהותו בלבוב החל ניימרק לפעול במסגרות לאומיות ושיתף פעולה עם שמריהו לוין, יוסף לוריא, ראובן בריינין, יהושע טהון, מרדכי אהרנפרייז ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי. בברלין, בשנת 1896 החל לכתוב בעיתון "השילוח" בהוצאת אחד העם, בו גם פורסמה עבודת הדוקטורט שכתב בנושא "תורת הבחירה בשיטותיהם של קאנט ושופנהאואר". בשנת 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון. באותהּ שנה החל לכהן כרב בראקוניטץ (רקוניץ, Rakovník) שליד פראג ובאפריל 1899 עמד בראש האספה הציונית הראשונה שהתקיימה בסביבת פראג. בשנת 1904 סיים את תפקידו וחזר לגרמניה לבקשתו של אחד העם, לצורך עריכת מדור היהדות באנציקלופדיה עברית "אוצר היהדות" שתוכננה בהוצאת "אחיאסף". לאחר שבוטלה הדפסת האנצקלופדיה, היגר ניימרק בשנת 1907 לארצות הברית.
בשנת 1908 שכר נשיא ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבמדינת אוהיו, הרב קאופמן קוהלר (Kohler), את ניימרק למשרת פרופסור לפילוסופיה בהיברו יוניון קולג', משרה שבה כיהן משנה זו ועד פטירתו ב-1924. ניימרק נחשב בקרב הסטודנטים למרצה פופולרי בשל חכמתו ושנינותו. באמריקה זכה לכינוי "פאט" (Pat; קיצור של השם האירי הנפוץ "פטריק") בשל הזקן האדמדם שטיפח, שבגינו דמה לדמות הסטראוטיפית של אירי בתקופתו.
בשנת 1912 יצא ספרו "תולדות העיקרים בישראל", וב-1921 פרסם את "תולדות הפילוסופיה בישראל". בתווך (1917) הוציא קובץ מאמרים על עניינים פילוסופיים, ספרותיים וזמניים בשם "מקרן זווית".
ניימרק פרסם מאמרים בנושאי אקטואליה ופילוסופיה בעברית, בגרמנית ובאנגלית. הוא השתתף בקביעות במערכת "השלח" ("השילוח"; מהיווסדו) וכתב ב"לוח אחיאסף", "התורן" ו"הדור". בשנותיו בארצות הברית השתתף במרבית העיתונות העברית הנפוצה. בכתב העת של ראובן בריינין "ממזרח וממערב" כתב, לראשונה בשפה העברית, על אודות ניטשה. בנוסף, ערך את כתב העת Journal of Jewish Lore and Philosophy.
פרופ' ניימרק נפטר בסינסינטי בחורף 1924.
בתו, מרתה ניימרק (1904–1981), הייתה הראשונה שהעלתה את נושא סמיכת נשים לרבנות: בשנת 1921, בהיותהּ בת שבע-עשרה, הגישה מרתה – אז סטודנטית בהיברו יוניון קולג' – בקשה להיסמך לרבנות. בקשתהּ עוררה דיון בן שנתיים בשאלה אם על הקולג' להסמיך גם נשים לרבנות. במהלך הדיון הסכימו סגל ההיברו יוניון קולג' והוועידה המרכזית של רבני ארצות הברית (Central Conference of American Rabbis,‏ CCAR) כי 'אין סיבה מוצדקת למנוע מנשים את הזכות להיסמך לרבנות', אולם מועצת המנהלים של ה-HUC, שחששה מהעמקת הקרע בין הזרם הרפורמי לזרמים המסורתיים יותר ביהדות, החליטה כי לא בשלה העת לצעד זה.
תולדות העיקרים בישראל

בפתיחת הספר, מספר ניימרק כי בתהליך חיבור הספר "תולדות הפילוסופיה בישראל" - מעבודותיו העיקריות והמפורסמות ביותר - החליט שעל מנת לבסס את הרעיונות המופיעים בו יש תחילה לחבר סיכום יסודי של תולדות העיקרים ביהדות לאורך ההיסטוריה.
את המושג "עיקר" מתאר ניימרק בתור האמיתות העיקריות העומדות בבסיס האמונה (מקביל למונח באנגלית Dogma (אנ')). בתחילת הספר דן ניימרק בשאלה האם בכלל ליהדות ישנם עיקרים, לאור מחלוקת בנושא בתקופת כתיבת הספר. לאחר מכן, הוא מפרט את העיקרים כפי שהוא רואה אותם תחת חלוקה לעיקרים מהותיים, היסטוריים, ומעשיים. לאחר ההקדמה, מסכם ניימרק את תולדות העיקרים ביהדות בחלוקה ל-4 תקופות היסטוריות מוגדרות:
תקופת ספרי הברית, מימות משה עד עזרא.
תקופת אנשי כנסת הגדולה, מדור עזרא עד חתימת כתבי הקודש.
תקופת המשנה, מחתימת כתבי הקודש עד חתימת המשנה.
תקופת הוויכוח הספרותי, מחתימת המשנה ואילך
בספר זה מבטא ניימרק עמדות ביקורתיות המאפיינות את התפיסה הרפורמית של תקופתו, ואף הולכות צעדים מספר מעבר אליהן. לדוגמה, הרעיון כי שלוש הבריתות - ברית סיני, ברית דברים, וברית עזרא - הן יצירות ספרותיות נפרדות שבאו להגדיר את עיקרי האמונה, ובכך להחליף את הברית הקודמת. החידוש שמציע ניימרק, הוא שכל אחת מהבריתות באה לא כדי לבטל את קודמתה, אלא כדי לתקן בעיות מרכזיות במערכת האמונה והדת שאפיינו את העם בתקופתן.
הספר מתואר על ידי ישוע בלוך (אנ') בתור עבודת המחקר המקיפה ביותר בנושא באותה התקופה. על כך מוסיף בלוך ומתאר את ניימרק כאחד המלומדים היהודיים החשובים ביותר בזמנם.
מכתביו

דוד בן שלמה נימרק, תולדות העיקרים בישראל, אודסה: מוריה, תרע"ג-1912 – תרע"ט, כרך א וכרך ב
דוד ניימרק, מקרן זווית: קובץ מאמרים על עניינים פילוסופיים, ספרותיים וזמניים, ניו יורק: אסף, תרע"ז-1917.
דוד בן שלמה נימרק, תולדות הפילוסופיה בישראל: על פי סדר המחקרים, ניו יורק: א.י. שטיבל, תרפ"א-1921 – תרפ"ט-1929.
David Neumark, Geschichte der judischen Philosophie des Mittelalters, Berlin: G. Reimer, 1907-1910. (בגרמנית)
David Neumark, Jehuda Hallevi’s philosophy in its principles, Cincinnati: Hebrew Union College Press, 1908. (באנגלית)
David Neumark, Essays in Jewish philosophy, [New York]: Central Conference of American Rabbis, 1929. (באנגלית)
מכתביו > מאמרים

דוד ניימרק, "כוח הקולטורה של היהודים", לוח אחיאסף, ח (תר"ס), עמ' 155–172.
לקריאה נוספת

"David Neumark", in: John A. Garraty and Mark C. Carnes (Eds.), American National Biography, New York: Oxford University Press, 1999. (באנגלית)
"David Neumark", in: Meyer Waxman, History of Jewish Literature, Vol. 6 (1880–1935), Kessinger Publishing, 2003, pp. 927–933.
לקריאה נוספת > על הפולמוס בין ניימרק לברדיצ'בסקי

ציפורה כגן, 'מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – דוד ניימארק: י"ח איגרות (1897–1899)', גנזי מיכה יוסף (ארכיון מ"י ברדיצ'בסקי – בן-גוריון), תל אביב: רשפים, תשמ"ט-1989, עמ' 52–75.
—, 'נתיבי מחקר בחליפת מכתבים בין מיכה יוסף ברדיצ'בסקי לדוד ניימארק', טורא ב (אסופת מאמרי הגות ומחקר במחשבת ישראל), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ב, עמ' 82–103.
—, 'מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – דוד ניימארק: הפולמוס בשאלת "הכוחות ההיסטוריים" של היקום היהודי', בתוך: משה אידל, דבורה דימנט ושלום רוזנברג (עורכים), מנחה לשרה: מחקרים בפילוסופיה יהודית וקבלה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ה-1995, עמ' 210–228.
הערות שוליים

↑  מתוך: ספר הציטטות היהודי הגדול, עמ' 56.
↑  Jacob Rader Marcus, United States Jewry, 1776-1985: The Germanic Period, Wayne State University Press, 1993
↑  מתוך: ספר הציטטות היהודי הגדול, עמ' 636.
↑  במקור: "woman cannot justly be denied the privilege of ordination", מובא בערך 'Rabbis in The United States, באנציקלופדיית הנשים היהודיות (באנגלית)
↑  Joshua Bloch, Review of תולדות העיקרים בישראל -- The History of Dogmas in Israel, The Harvard Theological Review 11, 1918, עמ' 203–207
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266088305171  PLWABN: 9810693126405606  BNE: XX1027084  BnF: cb123401660 (data)  CiNii: DA02897961  GND: 117583510  ISNI: 0000 0000 8343 7400  LCCN: n79091421  NKC: zmp2013780741  NLA: 35380811  NTA: 073780553  SELIBR: 257038  SUDOC: 032356250  Trove: 932395  VcBA: 495/189761  VIAF: 54220413   WorldCat (עם VIAF): 54220413 
מרתה ניימרק
מישאל סולימאן

מישאל סולימאן, 2009
מישאל סולימאן (בערבית: ميشال سليمان, תעתיק מדויק: מישאל סֻלימאן; נולד ב-21 בינואר 1948 בעיירה עמשית שליד ג'ביל) הוא איש צבא ופוליטיקאי לבנוני. כיהן כמפקד צבא לבנון (1998–2008) ולאחר מכן כנשיא לבנון ה-12 (2008 - 2014). סולימאן הוא ערבי-נוצרי-מרוני.
קריירה צבאית

סולימאן התגייס לאקדמיה הצבאית ב-4 באוקטובר 1967, וב-1970 השלים את הכשרתו כקצין והחל לפקד על מחלקה. הוא המשיך להתקדם והגיע על לתפקיד של מפקד גדוד, לאחר מכן מונה לראש האקדמיה הצבאית למש"קים. ב-1979 הוא הועבר למטה הכללי של צבא לבנון לתפקיד המזכיר הכללי. ב-4 בדצמבר 1990 הוא קוּדם לדרגת קולונל ומונה לאחראי על המודיעין באזור הר הלבנון. ב-25 באוגוסט 1991 שב לתפקידו כמזכיר הכללי במטכ"ל. ב-6 ביוני 1993 מונה למפקד הבריגדה ה-11 של חיל הרגלים שהייתה פרוסה באזור רצועת הביטחון של צה"ל בדרום אזור הבקאע ובדרום לבנון. ב-15 בינואר 1996 קוּדם לדרגת גנרל ומונה למפקד בריגדה 6 של חיל הרגלים.
בשל קושי למצוא מועמד שיתאים לנשיאות לבנון ב-1998 מונה אמיל לחוד לתפקיד, תוך שינוי חוקת לבנון כך שתתאפשר בחירתו של ראש המטה הכללי המכהן. כתוצאה ממינוי לחוד לנשיא, קוּדם סולימאן לתפקיד מפקד צבא לבנון ב-21 בדצמבר 1998, תפקיד השמור על פי האמנה הלאומית הלבנונית למרוני.
ב-2005, עם נסיגת צבא סוריה מלבנון, התפרס צבא לבנון בפיקוד סולימאן בחלקים נרחבים של המדינה. במהלך מלחמת לבנון השנייה לא מילא הצבא תפקיד בקרבות, אם כי סולימאן הביע תמיכה מילולית במאבקם של לוחמי החזבאללה.
בחודשים מאי-אוגוסט 2007 עמד הצבא במבחן, כאשר נלחם בהצלחה נגד אנשי ארגון הטרור האיסלמיסטי פתח אל-אסלאם במחנה הפליטים נהר אל-בארד בצפון לבנון.
סולימאן זכה לעיטורים ומדליות רבות מטעם צבא לבנון ולעיטורי כבוד גם מצבא סוריה ומצבא אוקראינה.
מינויו לנשיא

בשלהי 2007 הסתמן מישאל סולימאן כמועמד פשרה בין הקואליציה והאופוזיציה הלבנונית לתפקיד נשיא לבנון לאור סיום כהונתו של אמיל לחוד ב-23 בנובמבר. עם זאת, מספר ניסיונות לגיבוש הסכמה על מועד עריכת הבחירות לפרלמנט והצבעה על חוק בחירות חדש (שיתרום להגדלת הייצוג המוסלמי בפרלמנט) כשלו במשך יותר משנה של מתיחות פוליטית מתמשכת בין האופוזיציה הפרו-סורית, שהונהגה על ידי חזבאללה ואמל לבין תומכי הממשלה האנטי-סורים - קואליציית 14 במרץ (על שם היום בו הייתה מהפכת הארזים).
במאי 2008 הגיעה המתיחות בלבנון לשיא, כאשר תומכי חזבאללה תקפו את מתנגדיהם - הקבוצות הפרו-מערביות אשר שלטו בקואליציה. הצבא, בפיקודו של סולימאן, נמנע מלהתערב בקרבות. המתיחות התעוררה עקב החלטות של הממשלה להכריז על רשת התקשורת העצמאית של חזבאללה בדרום לבנון כבלתי-חוקית ולהדיח את האחראי על הביטחון בשדה התעופה בביירות, תומך חזבאללה. בפשרה שגובשה לבסוף בין הצדדים בדוחה (ובשל כך זכתה הפשרה לשם "הסכם דוחה") ואושררה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם נכלל מינויו של סולימאן לנשיא, אשר התקבל ברוב גדול בפרלמנט הלבנוני ב-25 במאי 2008. בכך נבחר נשיא חדש ללבנון לאחר שישה חודשים בהם משרה זו לא אוישה, ובא לקצו המשבר הפוליטי בן 18 החודשים ששרר במדינה.
חייו האישיים

בעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה הלבנונית. נשוי לוואפה סולימאן ואב לשלושה. דובר ערבית, אנגלית וצרפתית.
הערות שוליים

↑  רויטרס, ייתכן פתרון למשבר בלבנון: הרמטכ"ל יהיה נשיא, באתר ynet, 2 בדצמבר 2007
| נשיאי לבנון |
| --- | --- | --- |
| לבנון הגדולה (מנדט צרפתי) | שארל דבאס • אנטואן פריבאט-אובארד • חביב פאשא אלסעד • אמיל אדה • פייר ג'ורג' ארלאבוס • אלפרד ג'ורג' א-נקאש • איוב ת'אבת • פייטרו טראד • בשארה אל-ח'ורי • אמיל אדה |   |
| לבנון (העצמאית) | בשארה אל-ח'ורי • פואד שהאב • כמיל שמעון • פואד שהאב • שארל חילו • סולימאן פרנג'יה • אליאס סרכיס • בשיר ג'ומאייל • אמין ג'ומאייל • רנה מעווד • אליאס הראווי • אמיל לחוד • מישאל סולימאן • תמאם סלאם (בפועל) • מישל עאון • ג'וזף עאון |   |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אמיל לחוד | מפקד צבא לבנון | הבא: ז'אן קהוואג'י |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1137064390  VIAF: 5302150085886515060007   WorldCat (עם VIAF): 5302150085886515060007
יונתן זקס

ערך זה עוסק ברב ופילוסוף יהודי-בריטי, לורד והרב הראשי של בריטניה. אם התכוונתם לכדורסלן, ראו .
הרב יעקב צבי (יונתן הנרי) זקס (הברון זקס; באנגלית: Jonathan Henry Sacks, Baron Sacks; 8 במרץ 1948 – 7 בנובמבר 2020) היה הוגה דעות יהודי אנגלי, כיהן כרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות בחבר העמים הבריטי בין 1991 ל-2013. ב-2005 הוענק לו תואר אבירות, וב-2009 צורף לבית הלורדים בתואר הברון זקס מאולדגייט. היה פעיל בדיאלוג בין-דתי בממלכה ועסק בחשיבותה של האמונה היהודית בעולם המודרני, נושא שעליו חיבר ספרים רבים. לאחר פרישתו מתפקיד הרב הראשי שימש כפרופסור בקינגס קולג' לונדון, באוניברסיטת ניו יורק ובישיבה יוניברסיטי.
קורות חייו

נולד בלונדון ללואיס (איש עסקים ובעל חנות בדים) וללואיזה ליבי, לבית פרומקין, נכדתו של הרב אריה ליב פרומקין. גדל בפינצ'לי שבלונדון, במשפחה יהודית-אורתודוקסית. למד בבית-הספר האנגליקני סנט מרי (1952–1959) ולאחר מכן בתיכון "כרייסט'ס קולג" (אנ') (1959-1962).
קורות חייו > קריירה אקדמית ורבנית

ב-1966 החל ללמוד פילוסופיה במכללת גונוויל וקאיוס שבאוניברסיטת קיימברידג' בלימודיו שם דגש על הפילוסופיה של המוסר ב-1969 סיים את התואר בהצטיינות. לאחר מכן התקבל כעמית מחקר בתוכנית רונדה שבמכללה, שם למד אצל פרופסור ברנרד לואיס. בין 1970 ל-1972 למד לתואר שני בניו קולג' באוקספורד (אנ'). תוך כדי לימודיו החל להרצות בנושאי פילוסופיה באוניברסיטת מידלסקס . ב-1973 החל להרצות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
ב-1981 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מקינגס קולג' לונדון נושא הדיסרטציה היה "אחריות קולקטיבית". ב-1989 התקבל כפרופסור אורח באוניברסיטת אסקס. ב-1989 החל לשמש כפרופסור אורח לתאולוגיה ולימודי דת בקינגס קולג' תפקיד אותו מילא עד 2013, בהמשך חייו שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית ובקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון.
במקביל ללימודיו האקדמאים, ב-1976 הוסמך לרבנות בישיבת עץ חיים (לונדון) וב-Jews' College שבלונדון, שם למד אצל הרב נחום רבינוביץ'. בלימודיו לרבנות השתמש בכהונתו לרב בית הכנסת גולדרס גרין ב-1978, ולאחר מכן כרב בית הכנסת מארבל ארץ' (אנ') ב-1983. ב-1984 מונה למנהל של ה"ג'וז קולג'" תפקיד אותו מילא עד 1990.
בין הדמויות התורניות שציין כמי שהשפיעו על אישיותו הרמב"ם (שממנו "למד על חשיבות השילוב בין תורה למדע"), הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (שממנו "למד לא לפחד משום מחשבה שנמצאת בתרבות אחרת") והרב מנחם מנדל שניאורסון (שבו ראה "מנהיג של מנהיגים").