לב גומיליוב
תולדות חייו > לאחר השחרור

עם שובו ללנינגרד קיבל גומיליוב משרה בספריית מוזיאון הארמיטאז' והחל להתקין להוצאה לאור שני ספרים, אותם עיבד מתוך רשימותיו בגולאג ועבודת הדוקטורט שלו. הראשון, "חאנויות: מרכז אסיה בעת העתיקה" (Хунну), סוקר את התקופה שבין המאה השנייה לפנה"ס למאה הרביעית לספירה ובפרט את שבטי הנוודים של מזרח אסיה וקשריהם עם סין. השני, "הטורקים העתיקים" (Древние Тюрки; דרבני טיורקי) סוקר את עלייתה ונפילתה של אימפריית הטורק במרכז אסיה בשנים 546–861. ספרו הראשון ראה אור בשנת 1960, כאשר היה בן 48. ב-1959 יצא כחבר במשלחת חקר ארכאולוגית לדלתה של הוולגה במטרה להתחקות אחר שרידי ממלכת הכוזרים והיה הראשון שגילה עדות מוצקה לקיומה - אתר קבורה. על פי הממצאים ביסס גומיליוב את התאוריה שלו שעליית מי הים הכספי הציפה את בירת הכוזרים, איטיל ועובדה גאוגרפית זו היא שהביאה לנפילת ממלכתם, הדבר אישש את אמונתו בחשיבות שינויי האקלים כגורם מכריע בהיסטוריה. ב-1961 יצא במשלחת הארכאולוגית האחרונה שלו לדרבנט ובאותה שנה התקבל כמרצה מן החוץ באוניברסיטת לנינגרד, שהפכה מאוחר יותר למשרה קבועה של "עוזר מחקר בכיר" במחלקה לגאוגרפיה עד לפרישתו לגמלאות ב-1986, הוא מעולם לא מונה לפרופסור ולא היה חבר המכון להיסטוריה.
באותה עת יצר גומיליוב קשר עם אנשי התנועה האירואסייתית, שהחלה את דרכה כקבוצת אינטלקטואלים רוסים שישבה בפריז. אנשי התנועה טענו מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 שלפלישה ההמונגולית במחצית המאה ה-13 היה תפקיד חיובי ביצירת העם והלאום הרוסי, זאת בניגוד לדעה הרווחת, שלכיבוש היה תפקיד הרסני. גומיליוב ביקש להחיות את רעיונותיה של התנועה באוניברסיטת לנינגרד. בשנת 1965 פרסם גומיליוב את מאמרו הראשון באתנוגנסיס (תורת ראשית היווצרותם של עמים), שאחריו פרסם עוד עשרים מאמרים בנושא, אשר רוכזו בספרו "אתנוגנסיס והביוספירה" (Этногенез и биосфера земли; ראה אור ב-1989). במאמרים אלה הציג את תאוריית הערבה האירואסייתית.
ב-1966 נפטרה אמו, אנה אחמטובה, ובין גומיליוב לבין בתה מנישואיה לפונין פרץ סכסוך ירושה ארוך. ב-1967 נשא גומיליוב לאשה את נטליה ויקטורובנה סימונובסקיה. ב-1970 ראה אור ספרו "החיפוש אחר ממלכה בדיונית: אגדת ארצו של הכומר יוחנן" (Поиски вымышленного царства: Легенда о Государстве пресвитера Иоанна ) המגולל את עלייתה של האימפריה המונגולית והשפעתה על אירופה בכלל ורוסיה בפרט בשנים 861–1312. בכך סיכם את מפעלו לכתיבת ההיסטוריה של עמי אסיה הנוודים ופנה לגבש את רעיונותיו בנוגע לתאוריית האתנוגנסיס הכללית שלו. מאמריו בנושא התפרסמו בגיליונות כתבי העת "וסטניק ל.ג.ו" (Вестник ЛГУ) ו"פריודה" (Природа, "הטבע") בקונטקסט של הפולמוס להגדרת המושג "אתנוס" (עם, אומה, גזע). ב-1974 הגיש גומיליוב את רעיונותיו לסנט אוניברסיטת לנינגרד כעבודת בתר-דוקטורט בגאוגרפיה. ביקורת חריפה שנמתחה על עבודתו זו הובילה לחרם למעשה על פרסומה והדיון בה. רעיונותיו של גומיליוב לא זכו להתייחסות עד לפרסטרויקה, בד בבד עם יציאתו לגמלאות. רק לאחר מכן קיבלו רעיונותיו תשומת לב, בעיקר מצד גורמים לאומניים ברוסיה ובחבר המדינות. בשנת 1988 תורגם לאנגלית ספרו השלישי על ההיסטוריה של העמים הנוודים וב-1989 ראו אור שני ספריו, "אתנוגנסיס והביוספירה" ו"רוסיה העתיקה והערבה הגדולה" (Древняя Русь’ и Великая Степь) שהציגו את מכלול רעיונותיו.
החל מ-1991 סבל גומיליוב מבעיות לב ואושפז בבתי חולים. עם מותו ב-1992 התפרסמו מאמרי סיקרה נרחבים על חייו ופועלו, שעוררו סקרנות ציבורית. הוא נקבר על פי בקשתו בבית העלמין טיחבין שבמנזר אלכסנדר נבסקי. גומיליוב גילה סימפתיה רבה לצמיחת תנועות לאומיות אצל העמים הקזחים, הטטארים, המונגולים ואחרים והפך במדינות הלאום שלהם לדמות נערצת. בשנת 1996, ארבע שנים לאחר מותו, הקים נשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, את האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל. נ. גומיליוב (Евразийский Национальный университет имени Л. Н. Гумилёва), מול ארמון הנשיאות בבירה אסטנה.