stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולימפיאדת לונדון (1908)
אירועים בולטים > שחייה

100 שחיינים מ-14 מדינות, השתתפו בתחרויות השחייה.
הנרי טיילור (בריטניה בריטניה) זכה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי, במשחה ל-1,500 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ראו גם

יהודים באולימפיאדת לונדון
הערות שוליים

1 2 3 4  Grasso, John, Bill Mallon, and Jeroen Heijmans. Historical dictionary of the Olympic movement. Rowman & Littlefield, 2015. Page 44
| ההיסטוריה של לונדון |
| --- | --- | --- |
| תחומי העיר בתקופות היסטוריות | לונדיניום •  הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר • מחוז מידלסקס • מחוז לונדון • לונדון רבתי |  |
| היסטוריה של השלטון המקומי | מועצת מחוז לונדון • מועצת לונדון רבתי • רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • ראש העיר של לונדון |  |
| אירועים היסטוריים | מרד האיכרים • המגפה הגדולה של לונדון • השרפה הגדולה של לונדון • מגפת הכולרה של 1854 • הסירחון הגדול • התערוכה הגדולה • אולימפיאדת לונדון (1908) • הבליץ • אולימפיאדת לונדון (1948) • פסטיבל בריטניה • הערפיח הגדול • פיגועי 7 ביולי 2005 • אולימפיאדת לונדון (2012) |  |
| מבנים היסטוריים | מצודת לונדון • קתדרלת סנט פול • ארמון וייטהול • ארמון וסטמינסטר • גשר לונדון • מנזר וסטמינסטר • האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון |  |
| תשתיות | נמל לונדון • הרכבת התחתית של לונדון • מערכת הביוב של לונדון |  |
ערכים נוספים על ההיסטוריה של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2090710-2  LCCN: n85302725  NKC: kn20120522007  VIAF: 158952362   WorldCat (עם VIAF): 158952362 
דורנדו פייטרי מסיים ראשון את ריצת המרתון. מאוחר יותר נפסל ולא קיבל את מדליית הזהב.
אלם קלימוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1933 וולגוגרד, ברה"מ 
 פטירה:  26 באוקטובר 2003 (בגיל 70) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב  המכון לתעופה במוסקבה 
 בן או בת זוג:  לריסה שפיטקו 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלם גרמנוביץ' קלימוב (רוסית: Элем Германович Климов‏; 9 ביולי 1933 - 26 באוקטובר 2003) היה במאי קולנוע רוסי.
הקריירה המוקדמת

קלימוב נולד בסטאלינגרד (היום "וולגוגרד"). בילדותו נאלץ לעזוב את העיר, אשר חרבה במלחמת העולם השנייה. חוויותיו מתקופה זו היו בעלות השפעה מרחיקת לכת על יצירתו.
משבגר למד קלימוב באקדמיה הרוסית להנדסת טיס, אך הפך לעיתונאי. בשנות השישים של המאה ה-20 למד בבית הספר לקולנוע - VGIK, והפך לבמאי. סרטיו הראשונים היו קומדיות סטיריות, אשר לא מצאו חן בעיני הממשל הקומוניסטי בברית המועצות. סרטו הראשון, משנת 1964, שהוצג במערב תחת השם "אין חופשה לאינוצ'קין", היה סאטירה על הביורוקרטיה הסובייטית, במסווה של סרט ילדים על מחנה קיץ. הסרט כמעט ולא עלה על המסכים, עד שניקיטה חרושצ'וב צפה בו בהקרנה פרטית, אהב אותו, ואישר את הצגתו, וזאת ימים ספורים בטרם הודח מתפקידו.
סרטו השני "הרפתקאותיו של רופא שיניים" משנת 1965, היה קומדיה שחורה, בנוסח ז'אק טאטי, על רופא שיניים הנרדף על ידי חבריו בשל כישרונו בעקירת שיניים ללא כאבים. המסר, לפיו רודפת החברה את המוכשרים שבתוכה לא היה לטעמם של הצנזורים הסובייטים, שדרשו לשנות את הסרט. קלימוב סירב לכך, והסרט הוצג באופן מצומצם בבתי קולנוע מועטים בלבד. את המוזיקה לסרט חיבר המלחין אלפרד שניטקה, שהפך את המוזיקה לסרט לסוויטה שזוכה לביצועים קונצרטנטיים.
לאחר יצירת סרטים אלו החל קלימוב בהסרטת יצירת המופת "חבלי גסיסה", הליך שנמשך כתשע שנים, והסתיים ב-1975. ביצירה זו מגיע קלימוב לשלמות סגנונית, ובסגנון כבד, אופראי כמעט, תוך שילוב קטעים דוקומנטריים, יוצר קלימוב סרט רחב יריעה וחזק, המציג את ימי שלטונם של הצאר ניקולאי השני, ואשתו, הלכודים ברשתו של הנזיר המסתורי גריגורי רספוטין. סרט זה, ממנו משתמע כי ההיסטוריה של שושלת רומנוב ושל המהפכה הרוסית מורכבת בהרבה מן הגרסה השגורה בברית המועצות, הוביל את קלימוב במסלול התנגשות ישיר עם השלטונות. הקרנת הסרט הותרה רק בשנת 1981.
בשנת 1976 השלים קלימוב סרט שבו החל מורו, הבמאי מיכאיל רום, שמת באמצע העבודה על הסרט, הנקרא "ואני עדיין מאמין".
בשנת 1979 סבל קלימוב מטראומה אישית קשה, כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקו, נהרגה בתאונת דרכים, בעודה עובדת על הסרט "פרידה". קלימוב השלים את הסרט לזכרה, והסרט יצא לאקרנים בשנת 1981. לאירוע זה הייתה השפעה רבה על קלימוב, וכל סרטיו שלאחר מכן היו טרגדיות. סרטו הראשון לאחר התאונה היה מחווה תיעודית בת 25 דקות לזכרה, ושמו "לאריסה".
צא וראה

בשנת 1985 השלים קלימוב את יצירתו הגדולה "צא וראה", סרט הנחשב לסרט המלחמתי הטוב ביותר שנעשה ברוסיה, ואחד הטובים שנעשו מעולם. ביצירה זו מספר קלימוב את סיפורו של פלוריה, נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט הוא אחת האמירות האנטי מלחמתיות, והאנטי נאציות החזקות ביותר שהוצגו אי פעם על המסך. ב 142 דקותיו של הסרט נדחסות כל זוועות המלחמה אשר חווה קלימוב על בשרו, ומוטחות בפניו של הצופה תוך שימוש מדהים בשפה קולנועית של צבע, עריכה ופסקול.
הסרט "צא וראה" זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים במוסקבה בשנת 1985, וזכה לתשבחות נלהבות במזרח ובמערב (הסרט הוצג בישראל בשנת 1989, ועודו מוצג מדי פעם בסינמטקים, ובהקרנות מיוחדות ביד ושם ובטלוויזיה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה).
קריירה מאוחרת

לאחר הצלחת הסרט "צא וראה" היה קלימוב לאחד מהבמאים הרוסים המובילים, בתקופה של שינוי פוליטי קיצוני. קלימוב נבחר ליושב ראש איגוד הקולנוענים הרוסים, ולחבר האקדמיה הבריטית לקולנוע. בתפקידו החדש, ובעוד רוחות הפרסטרויקה מביאות לשינויים פוליטיים במוסקבה, הביא קלימוב להקרנת מאות סרטים שנאסרו קודם לכן, ולחידוש הקריירה של במאים שסר חינם בעיני המשטר הישן. הוא שימש בתפקידו עד שנת 1988, ופרש באומרו כי ברצונו ליצור סרטים נוספים.
על אף כל אלו לא זכה קלימוב לפריחה היצירתית לה היה ראוי לאחר הצלחתו של "צא וראה". נסיונותיו ליצור סרטים נוספים - ביוגרפיה של סטלין, סרט על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי "שדים", וסרט על פי יצירתו של מיכאיל בולגקוב - האמן ומרגריטה, לא הצליחו להגיע לשלב הפקה מתקדם. בסופו של דבר התבטא כי לא נותרו לו נושאים ליצירת סרטים, וכי איבד בכך כל עניין.
קלימוב מת בגיל 70, בשנת 2003, כשהוא מתוסכל ומותש, אך זכה להכרה כאחד מגדולי הקולנוענים שקמו במולדתו.
הערות שוליים

↑  The Adventures of a Dentist suite from music to the film - Alfred Schnittke
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275336705171  PLWABN: 9810593593405606  BNE: XX988164  BnF: cb14685853d (data)  GND: 12848957X  ISNI: 0000 0001 0960 268X  LCCN: n87941858  NKC: mzk2003200100  NTA: 093771738  SNAC: w6m65f33  SUDOC: 074695517  VIAF: 24864176   WorldCat (עם VIAF): 24864176
אנדרו סטנדלי

אין תמונה חופשית
אנדרו סטנדלי (אנגלית: Andrew Standley) הוא דיפלומט בריטי שכיהן כראש משלחת האיחוד האירופי למדינת ישראל בשנים 2009–2013.
סטנדלי נולד בבריטניה ולמד תחילה בצרפת, אחר כך למד תולדות האמנות באוניברסיטת קיימברידג' ובהמשך סיים תואר מוסמך ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא עבד בעבור ממשלת בריטניה באזור דרום האוקיינוס השקט ובעבור האומות המאוחדות בז'נבה ובבנגלדש.
בשנת 1986 החל לעבוד בנציבות האירופית. תחילה שירת באסיה ובאמריקה הלטינית ואחר כך גם במטה הראשי של האיחוד האירופי בבריסל. טרם הגעתו לישראל היה אחראי לתיאום וניתוח בתוך המנהלה הכללית של הנציבות לקשרי חוץ.
משלחת האיחוד האירופי למדינת ישראל (אנגלית: Delegation of the European Union to the State of Israel) היא נציגות דיפלומטית של האיחוד האירופי בישראל. שמה הקודם היה "משלחת הנציבות האירופית למדינת ישראל", והוא השתנה עם כניסת אמנת ליסבון לתוקף ב-1 בדצמבר 2009, במסגרתה אף הוכפפה המשלחת לנציגה העליונה קתרין אשטון.
סטנדלי הגיש את כתב האמנתו לנשיא פרס ב-9 בדצמבר 2009 וסיים את תפקידו בשנת 2013. מחליפו בתפקיד היה לארס פאבורג-אנדרסן. לאחר סיום תפקידו בישראל סטנדלי שימש כשגריר האיחוד האירופי למקסיקו.
אנטון מלות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בפברואר 1912 אינסברוק, אוסטריה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2002 (בגיל 90) שטראובינג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה, גרמניה 
 מעסיק:  גסטפו 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
אנטון מלות (בגרמנית: Anton Malloth;‏ 13 בפברואר 1912 — 31 באוקטובר 2002) היה פושע מלחמה נאצי.
מלות שירת במסגרת האס אס כמשגיח בכלא הגסטפו "קליינע פסטונג טרזין" (חלק ממחנה הריכוז טרזיינשטט) מיוני 1940 ועד מאי 1945 וזכה לכינוי "טוני הנאה".
הוא הורשע בהכאה למוות של לא פחות מ-100 אסירים, ונידון למאסר העולם בשנת 2001, לאחר שנמלט מהצדק במשך 55 שנה.
מלות נולד באינסברוק שבאוסטריה וגדל בעיירה סצ'נה שליד מראנו, במחוז האיטלקי של דרום טירול. הוריו המאמצים נהלו עסק חקלאי קטן ובית הארחה. מלות סיים הכשרה מקצועית כקצב ושירת בצבא האיטלקי, ממנו השתחרר בדרגת רב"ט. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בחר מלות באזרחות גרמנית (שהוצעה לדוברי הגרמנית בדרום טירול) ובתחילת שנת 1940 סיים הכשרה כשוטר. לאחר מכן התנדב לשרת במשטרת פראג.
ביוני 1940 החל לשרת כמפקח בכלא הגסטפו במחנה הריכוז טרזיינשטט.
שהותו באוסטריה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט ממשטרת באוסטריה עד תחילת 1948, אז נעצר. בחקירתו מול שופט באינסברוק, המעיט מלות מערך תפקידו בטרזיינשטט כמנהל הגסטפו והכחיש כי היה מעורב בעינויים ורצח.
בקשה להסגרה שהוצאה על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה זכתה להתעלמות ממשרד המשפטים האוסטרי, עקב כך נשפט מלות בהיעדרו בספטמבר 1948 בצ'כוסלובקיה על פשעי המלחמה בטרזיינשטט. עקב מחסור בעדים חזר בית המשפט מפסיקתו בשנת 1969. למרות פסיקת בית המשפט, הבקשה להסגרתו המשיכה להיות תלויה ועומדת עוד שנים רבות.
בין השנים 1948–1988 חי מלות ללא הפרעה במראן, בשנת 1952 הוא הפך לאזרח איטלקי, אך ב-1957 נשללה אזרחותו האיטלקית והוא הפך לאזרח גרמני.
למרות מספר בקשות ההסגרה על ידי גרמניה ואוסטריה, הקונסוליה הגרמנית במילאנו הוציאה לו דרכונים חדשים לאחר שפג תוקפם של דרכוניו הישנים. כשגורש לגרמניה בשנת 1988, מחלקת התביעה הציבורית של דורטמונד לא אישרה הסגרה לאוסטריה או לצ'כוסלובקיה, ולכן הוא שוחרר ללא הליכים משפטיים.
שהותו בגרמניה

מ 1988 עד 2000 חי מלות בבית אבות ליד מינכן, אשר מומן בחלקו על ידי גודרון בורוויץ שהייתה בתו של היינריך הימלר.
מלות נעצר ב-25 במאי 2000 והואשם על ידי מחלקת התביעה הציבורית במינכן. המשפט החל ב-23 באפריל 2001 בבית המשפט המחוזי במינכן, וב-30 במאי 2001 הורשע מלות  בגין רצח וניסיון לרצח ונידון למאסר עולם.
עשרה ימים לפני מותו נמצא מלות בלתי כשיר למאסר, עקב מחלת הסרטן בה חלה, ושוחרר. מת בשטראובינג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128548061  ISNI: 0000 0000 5887 3550  LCCN: no2009051175  NKC: jn20040223005  VIAF: 35511396   WorldCat (עם VIAF): 35511396
אלשוויל

אלשוויל (בגרמנית: Allschwil) היא עיר במחוז ארלסהיים שבקנטון בזל-לנדשאפט שבשווייץ.
היסטוריה

אלשוויל מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1118 בשם Almswilre.
היסטוריה > התקופות הפרהיסטוריות

האזור סביב לאלשוויל היה מיושב לפחות מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בתחומי העיר כוללים כמה ממצאים פזורים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, ספלים מתרבות ה-Glockenbecherkultur (2400-1800 לפנה"ס לערך), מטמון מתכות מאמצע תקופת הברונזה וישוב מתרבות האלשטאט. ב-1937 התגלה אתר לשריפת גוויות מהשנים 60-25 לספירה לערך. ייתכן שאלשוויל היא מקומה של תחנת הדרכים Arialbinum.
היסטוריה > ימי הביניים

אלשוויל הייתה חלק מהטריטוריה של בירסק שניתנה ב-1004 כתרומה של האימפריה הרומית הקדושה לבישוף של בזל. במהלך אמצע המאה ה-15 מושכנה ונמכרה טריטוריה זו מספר פעמים. העיר אלשוויל שכנה על נתיב הסחר אלזס-זולותורן שעבר דרך מעבר פסוונג. מיקומה על הגבול וסמיכותה לנתיב הסחר אפשרו לאלשוויל להתפתח כנקודת מכס חשובה. לאחר 1724 הייתה אלשוויל משכנו של מחסן המלח הצפוני של הפוגט של הדיוקסיה של בזל. אלשוויל הייתה אחת ממה שנקרא "שבעת הכפרים החופשיים" ולפיכך היא השתייכה לכנסיית הרובע של קפלת יוהאן הקדוש של הקתדרלה של בזל, לקיום טקסי הטבלה וחגים.
עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס, הצטרפה אלשוויל ב-1525, יחד עם ריינאך, תרוויל, אוברוויל ואטינגן, לבזל במסגרת הסכם משותף. תוקפו של הסכם זה פג ב-1585 עם חתימת הסכם באדן. ב-1529 קיבלה אלשוויל על עצמה את הנצרות הפרוטסטנטית במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית. ב-1627 עלה בידו של הבישוף של בזל להשליט את הקונטרה-רפורמציה.
החל מ-1567 התקיימה קהילה יהודית באלשוויל. ב-1692 מנתה הקהילה 24 משפחות שהתגוררו ב-Judengässlein (בגרמנית: הסמטה היהודית הקטנה) והם היוו כ-15% מאוכלוסיית העיר. הקהילה היהודית החזיקה בית עלמין בזווינגן וזכות קבורה בהגנהיים. במאה ה-17 ביקרו ילדים יהודים יחד עם ילדים נוצרים בבית הספר. האשמות בגנבת סוסים ותוכניות יהודיות לבניית בית כנסת באלשוויל גרמו להוצאתה של גזירת גרוש על ידי הבישוף. רבים מהיהודים נמלטו להגנהיים.
הכנסייה המקומית על שם פטר ופול הקדושים נבנתה במאה ה-12 והייתה תחת חסותה של קתדרלת בזל. חלקו התחתון של מגדל הכנסייה הוא מהמאות ה-12 וה-13, אך שאר החלקים של מבנה הכנסייה נבנו מחדש בשנים 1698 – 1699. כנסיית הרובע של אלשוויל כללה גם את שונבוך ואת הסינג (כיום בצרפת) ועד 1611 את הגנהיים (גם היא כיום בצרפת).
היסטוריה > ראשית העת החדשה

לאחר הפסקת קיומה של הרפובליקה הראורוסיאנית קצרת הימים (1793-1792), הייתה אלשוויל תחת השלטון הצרפתי עד 1814. בין השנים 1793 – 1800 היא הייתה חלק מהמחוז הצרפתי של מונט טריבל ומ-1800 ועד 1814 היא הייתה חלק ממחוז או-רן. שלא כמו רוב היישובים באזור בירסק, הגיבה אלשוויל באופן שלילי לשלטון הצרפתי וב-1794 אף פרץ בה מרד קטן.
ב-1815 הייתה אלשוויל חלק מהקטנון של בזל וכאשר הקנטון התפצל ב-1833 היא הייתה חלק מקנטון בזל-לנדשאפט. הפיצול בין קנטון בזל-לנדשאפט לבין קנטון בזל-שטאדט גרמה לשינוי בכוחה הדתי של אלשוויל. ב-1877 הצביעו תושבי כנסיית הרובע נגד הכומר הקתולי פטר וילדמן והחליפוהו ביוהנס שמיד, כומר קתולי. לפיכך הפכה אז אלשוויל להיות קתולית. ב-1878 ייסדה הכנסייה המתוקנת השווייצרית כנסייה באלשוויל. ב-1970 נמנו עליה כ-54% מתושבי אלשוויל ו-40% היו קתולים.
היסטוריה > העת החדשה

ב-1860 הייתה אלשוויל בעיצומו של תהליך להפיכתה מכפר חקלאי לעיר תעשייתית. רבים מתושביה עבדו בבתי חרושת בבזל. רוב החקלאים גידלו דגנים וירקות, שאותם הם מכרו בשוק הסמוך של בזל. אלשוויל הייתה ידועה בעיקר בשל הכרוב הלבן שגודל בה. בין השנים 1897 – 1921 עובדה תנובת הכרוב בבית חרושת לכרוב כבוש, שנבנה על ידי הקולקטיב החקלאי של אלשוויל. בסוף המאה ה-19 הופסקו גידולי הקנבוס, הפשתן והכרמים באלשוויל. ב-1955 פעלו בה 63 חוות בעוד שב-1965 ירד מספרן ל-29 וב-1980 גדל מספרן רק במעט ל-31. עד לשנת 1930 גדל היקפו של המגזר התעשייתי באלשוויל באופן משמעותי (בעיקר תעשיות לייצור לבנים, טקסטיל, מתכות ומכונות) וב-1910 כ-73% מהמועסקים בעיר הועסקו בתעשייה. בשנות השבעים של המאה ה-18 נפתחו כמה בתי חרושת ללבנים באלשוויל, כולל חברת Passavant-Iselin & Co שהפעילה את מכבש האריחים המשולבים הראשון בשווייץ. החברה פעלה עד 1975. העובדה שהעיר לא הייתה מקושרת לרשת הרכבות (ההצעה שעלתה ב-1926 להקים מסוף מטענים ירדה מעל הפרק), מנעה פיתוח תעשייתי משמעותי בעיר. בנוסף, עם התפתחותה של מערכת הספנות על הריין, איבדה אלשוויל את חשיבותה כתחנת מכס. ב-1905 נפתח קו חשמליות שקישר את העיר לבזל. ב-1910 הועסק כ-40% מכוח העבודה המקומי מחוץ לעיר וב-1990 עמד נתון זה על 79%. כיום אלשוויל מתמקדת בתעשיות קלות, כולל תעשיית מתכות, נייר וכימיה. ב-1990, 35% מהעובדים הועסקו במגזר התעשייתי ו-54% במגזר השירותים.
בין השנים 1850 – 1970 חוותה אלשוויל גידול מסיבי באוכלוסייתה הודות להגירה מבזל. ב-1930 הייתה זו העיר הפופולרית ביותר מחוץ לבזל והיא סבלה ממחסור בתשתיות. מאז 1970 עלה קצב הגידול. מרכז העיר ממשיך לשמור על הצביון הכפרי שלו. מגמה זו חוזקה באמצעות המהלך לשימורם של הבתים הבנויים למחצה מעץ מהמאה ה-19, שב-1976 הוענק עליהם לעיר פרס ממועצת אירופה וב-1980 הוענק לעיר פרס על התכנון הכפרי של המרכז שלה. ב-1968 נפתח באלשוויל מוזיאון להיסטוריה שלה וב-1977 נפתח השוק.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

שטחה של אלשוויל הוא 8.92 קמ"ר. מתוכם 29.4% משמשים לחקלאות, 27% הם שטחים מיוערים, 43% הם שטחים בנויים, 0.2% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.3% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת במחוז ארלסהיים, על שולי אזור גבעות זונדרגואר שלאורכו של עמק הריין העליון. אלשוויל היא למעשה פרבר של בזל הניצבת מדרום-מערב לה ומשני עברים שלה היא גובלת עם צרפת. היישובים הגובלים איתה מצד שווייץ, חוץ מבזל הם: שוננבוך, אוברויל ובינינגן. הנוף הוא נוף טיפוסי לעמק הריין, והעיר ניצבת בנקודה בו עובר הריין מהתוואי בו הוא זורם מערבה ומהווה את הגבול בין שווייץ לגרמניה ופונה צפונה כדי להוות את הגבול בין צרפת לגרמניה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 20,411 תושבים.
הערות שוליים

1 2  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
↑  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538168705171  GND: 4084983-1  HDS: 001190  LCCN: nr90000567  MusicBrainz: 366210e2-e699-4371-89f6-e03a7fbe1030  VIAF: 139982967   WorldCat (עם VIAF): 139982967
אליהוא וושבורן

אליהוא בנג'מין וושבורן (באנגלית: Elihu Benjamin Washburne;‏
23 בספטמבר 1816 – 23 באוקטובר 1887) היה פוליטיקאי אמריקני שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי וכמזכיר המדינה של ארצות הברית בשבועיים הראשונים לכהונתו של יוליסס ס. גרנט כנשיא ארצות הברית.
חייו

וושבורן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1853–1869. במקורו חבר המפלגה הוויגית, הוא היה מראשוני המצטרפים למפלגה הרפובליקנית והיה ממנהיגי הסיעה הרדיקלית הפנים-מפלגתית. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נמנה וושבורן בין מציעי חלוקת האדמות כפיצוי למשוחררי העבדות.
במרץ 1869 כיהן וושבורן כמזכיר המדינה בממשלו של הנשיא גרנט. כהונתו נמשכה 11 יום והיא הכהונה הקצרה ביותר של מזכיר מדינה אמריקני. לאחר מינויו של המילטון פיש לתפקיד נשלח וושבורן לשמש כשגריר ארצות הברית בצרפת. בתפקיד זה הוא היה מרכזי בחתימת הסכם השלום לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
וושבורן פרש מהחיים הפוליטיים עם שובו מצרפת, בשנת 1877, אך הוא הוזכר כמועמד פוטנציאלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1880 ו-1884. לאחר פרישתו עבר לחיות בשיקגו ושימש כנשיא האגודה ההיסטורית של שיקגו בין השנים 1884–1887.
בנו, המפסטד וושבורן, כיהן כראש עיריית שיקגו בשנים 1891–1893.
איך זה את

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
"איך זה את" הוא סינגל בביצוע הזמר הישראלי שלום חנוך והזמרת שרית חדד. השיר יצא לאור באלבום "מוסקט" עם אריק איינשטיין בשנת 1999, והגרסה המחודשת עם חדד ב-10 ביולי 2016, כסינגל מתוך האלבום זום של חנוך.
השיר הגיע למקום ה-13 ברשת ג', ה-28 ברדיו אמצע הדרך, והחמישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי שלום חנוך, הולחן על ידי חנוך והופק על ידי חנוך, משה לוי ולואי להב. יוסי חרסונסקי סקר את השיר, ואף העניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה כוכבי זהב בסך הכל.
על השיר אמר שלום חנוך כי: "החיבור עם שרית הרגיש לי טבעי עוד לפני שנפגשנו. היא בדיוק מה שרציתי עבור השיר הזה. היא משלימה את מה שהיה חסר בו מבחינתי". בתגובה לכך, אמרה שרית חדד כי: "המפגש הראשון עם שלום היה כשנכנסו להקליט את השיר באולפן. הרגשתי שאני מכירה את שלום כבר שנים ובזכות השיר המעולה הזה התחברנו. מבחינתי יש כאן חיבור של המוזיקה הישראלית העכשווית. בלי הגדרות, נטו מוזיקה".
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ב-10 ביולי 2016. בקליפ ניתן לראות את שרת חדד ואת שלום חנוך, בתוך אולפן הקלטות, כשהם שרים ביחד את השיר. הקליפ בחלקו צולם בשחור-לבן.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-123 אלף צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 5 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 13 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 28 |  |
אליהו איזקסון

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1921 
 פטירה:  20 בספטמבר 2007 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
אליהו איזקסון (י"א באדר ב' תרפ"א, 21 במרץ 1921 – ח' בתשרי תשס"ח, 20 בספטמבר 2007) היה איש עסקים ואיש ציבור ישראלי, מראשי הפרדסנות בארץ ישראל. נשיא התאחדות האיכרים ויוזם הקמתם של מספר יישובים בישראל. חבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל, קונסול כבוד של נורווגיה בישראל ויושב-ראש לשכת המסחר ישראל-בריטניה.
תולדותיו

נולד בירושלים, דור שלישי לפרדסנים ארץ-ישראלים. אביו צבי איזקסון היה מראשי הפרדסנות בארץ ישראל וכיהן לפניו כנשיא התאחדות האיכרים. אמו, מרגלית, היא בתו של הרופא והפרדסן ד"ר אהרון מאיר מזי"א, שהיה נשיא ועד הלשון העברית. בצעירותו עבר עם משפחתו מירושלים לתל אביב והתגורר בבניין מלון פלטין שהקימו אביו וסבו ברחוב נחלת בנימין פינת אחד העם.
בשנות ה-40 סיים לימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין ביולי 1945. במהלך לימודיו הכיר את אשתו, רות לבית ציזלינג, ממשפחת מייסדי תל אביב. בשנות ה-50 התגורר בחיפה, שם ניהל את סוכנות הביטוח "מלפורד". בשנת 1956 שב למרכז הארץ והתגורר עד סוף ימיו בהרצליה.
איזקסון טיפח את פרדסי המשפחה והרחיב את עסקי המשפחה בישראל ומחוצה לה, בעיקר בנורווגיה. בשנת 1965 התמנה כקונסול כבוד של נורווגיה בישראל. קיבל שני עיטורים ממלך נורווגיה על תרומתו להידוק הקשרים בין שתי המדינות. כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה, וזכה לעיטור ממלכת אנגליה.
במשך שנים רבות היה פעיל מרכזי בהתאחדות האיכרים וב"פרדס" – שני הארגונים החקלאיים הוותיקים בישראל. במשך ארבע עשרה שנה, בין השנים 1977 – 1991, שימש כנשיא התאחדות האיכרים בישראל. בתקופתו כנשיא ההתאחדות פעל נגד מדיניות ממשלות ישראל שפגעה בחקלאים ובחקלאות. הוא טען כי גם בעידן המודרני החקלאות היא אבן יסוד בקיומה של המדינה ובלעדיה לא תהיה היאחזות יהודית בארץ ישראל.
איזקסון יזם הקמת תשעה יישובים חדשים ברחבי בארץ, ובהם כרמי יוסף וקדמת צבי שברמת הגולן, הנקרא על שם אביו.
יחד עם ידידו מתקופת תל אביב הקטנה תד אריסון הקים בשנת 1993 את מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב. כמו כן הקים בשיתוף האקדמיה ללשון העברית את מכון מזי"א לתולדות תחיית הלשון העברית, על שם סבו, ובו הספרייה הגדולה של ד"ר מזיא השוכנת במתחם טליתא קומי בירושלים.
בין תפקידיו הציבוריים: חבר נשיאות לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והוועדה המייעצת של בנק ישראל.
נפטר בח' בתשרי תשס"ח (2007), ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו

אליהו איזקסון היה נשוי לרות איזקסון, לשעבר יו"ר ויצו העולמי.
ילדיו הם:
בנו אורני איזקסון - איש עסקים, עורך דין המשמש קונסול כבוד של נורווגיה בישראל, יושב-ראש לשכת המסחר ישראל-נורווגיה וחבר ועד המנהלים בלשכת המסחר ישראל-בריטניה. בעבר שימש כיושב-ראש ארגון אלו"ט, והיה ממקימי "כפר עופרים" לילדים אוטיסטים. הוא חבר נשיאות ארגון עלה לילדים פגועי מוחין. אשתו היא אירית איזקסון, לשעבר יו"ר חברת ישראכרט.
בתו ארבל הוברמן - נשואה לאיש העסקים ועורך הדין אהוד הוברמן.
בנו המשורר מירון ח. איזקסון. נשוי לעופרה, קלינאית תקשורת, אחותו של איש העסקים מאיר שמיר, בעל חברת ההחזקות "מבטח שמיר".
ספרו

מראה מדור הגשר, אור, תשנ"ה-1994.
הערות שוליים

↑  25 עורכי דין הוסמכו אתמול, דבר, 27 ביולי 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463121905171  ISNI: 0000 0000 5041 8289  LCCN: no95015582  VIAF: 4512497   WorldCat (עם VIAF): 4512497 
שלט בכיכר איזקסון בהרצליה
אלמאו (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  חוסה אדוארדו בלמונטה 
 שחקנים ראשיים:  אנטוניו פגונדס 
 מדינה:  ברזיל 
 חברה מפיצה:  Downtown Filmes 
 הקרנת בכורה:  2014 
 משך הקרנה:  109 דק' 
 שפת הסרט:  פורטוגזית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלמאו (בפורטוגזית: Alemão) הוא סרט פעולה ודרמה ברזילאי משנת 2014 בבימויו של חוסה אדוארדו בלמונטה בכיכובם של אנטוניו פגונדס, קאו ריימונד, קאיו בלאט, גבריאל בראגה נונס, מרסלו מלו ג'וניור ומילהם קורטז.
עלילה

דוקה, דנילו, קרליניוס, ברנקו וסמואל הם חמישה שוטרים העובדים כסמויים בקומפלקסו דו אלמאו, אזור המרכיב כמה שכונות עוני ונחשב לאחד המקומות המסוכנים ביותר בריו דה ז'ניירו. פעולתם משתבשת לאחר שהממשלה מאיימת לפשוט על המקום באמצעות כלי רכב צבאיים, מה שמביא את ראש קרטל הסמים המקומי, פלייבוי, לנתק את כל התקשורת של שכונות העוני ולא משאיר להם אפשרות ליצור קשר עם הבוס שלהם, אביו של סמואל, המפקח ואלאדרס. הם נאלצים להתחבא במרתף הפיצרייה של דוקה המשמש כבסיס לפעילותם. מצבם מחמיר כאשר עוזרו של ואלאדרס פיקסיקסו כמעט נהרג על ידי אנשיו של פלייבוי ומפיל מזוודה ובה פרטים על כל השוטרים שחדרו כסמויים לשכונות העוני.
כל חמשת השוטרים מצליחים להיפגש בפיצרייה, חלקם בקושי בורחים מסוחרי הסמים. קרליניוס הוא האחרון שמגיע ומואשם מייד על ידי ברנקו (מפקד המבצע) כמי שחשף על זהותם האמיתית. הוא מכחיש, אך בסופו של דבר נלקח באזיקים. קרליניוס הוא גם המאהב של לטיסיה, אחותו של סנגל, יד ימינו של פלייבוי.
בינתיים, מריאנה, תושבת המקום העובדת כמנקה, משאירה את בנה בבית ונכנסת לפיצרייה עם מפתח משלה כדי לתבוע את כספי השירות שלה. היא יורדת למרתף ונלכדת על ידי ברנקו. אפילו אחרי שדוקה מסביר שהיא חפה מפשע ויש לה בן, ברנקו אוסר עליה לצאת, מחשש שהיא עלולה לחשוף את מיקומם, במיוחד לאחר שהוא מגלה שאביו של בנה הוא פלייבוי.
בינתיים המתח מתעצם כאשר הממשלה הפדרלית מכנסת כוחות צבאיים לפשיטה על שכונות העוני. ואלאדרס מתוסכל מכך שלא הצליח ליצור קשר עם בנו וקציניו. אנשיו של פלייבוי חוקרים אנשים ברחובות ובבתיהם ומחפשים מידע שיוביל לשוטרים.
בידיעה שקרליניוס מאוהב בלטיציה, פלייבוי משכנע את סנגל להשתמש באחותו כפיתיון עבור הקצין. הוא מכניס אותה לרכב ומסתובב בשכונת העוני, מאיים להרוג אותה ומשתמש ברמקול כדי להודיע על כוונותיו לקרליניוס, היכן שהוא לא יהיה. ברנקו מאשר לבסוף לקרליניוס להציל את הנערה. לאחר ששמע את מריאנה אומרת כי שוטרים תמיד משאירים את בני זוגם מאחור כשהגיהנום משתחרר, ברנקו יוצא לעזרתו. הוא אומר לסנגל שהם מחזיקים את מריאנה, מושא אהבתו של פלייבוי וכי עליו לשחרר אותם אם הם רוצים את מריאנה בחיים. לאחר שהקצינים עוזבים, סנגל מחליט לפרוץ לפיצרייה שלהם, אך מבלי לשאול קודם את פלייבוי.
הוא מרכיב חבורת חמושים ופושט על הפיצרייה. אף אחד לא שורד את קרב היריות שנוצר למעט לטיסיה ומריאנה. מריאנה נמצאת מאוחר יותר על ידי פיקסיקסו, שמקשר אותה בטלפון עם ואלאדרס. היא מאשרת ששום קצין לא שרד את הקרב, ואלאדרס מתמוטט ובוכה על אובדן בנו.
הסרט מסתיים בסצנות ובעובדות על פשיטת קומפלקסו דו אלמאו בשנת 2010, שלאחריהן מופיעות תמונות מתוך ההפגנות בברזיל בשנת 2013.
שחקנים ודמויות

קאיו בלאט כסמואל
מילהם קורטז בתפקיד ברנקו
אוטביו מולר בתור דוקה
קאו ריימונד בתפקיד פלייבוי
גבריאל בראגה נונס בתפקיד דנילו
מרסלו מלו הבן בתפקיד קרליניוס
אנטוניו פגונדס בתפקיד מפקח ואלאדרס
מריאנה נונס כמריאנה
ג'פרסון ברזיל כסנגל
עיישה ג'מבו בתור לטיסיה
איזאק דהורה בתפקיד פיקסיקסו
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | פרסי האמי הבינלאומי ה-45 | הסרט הטוב | לא הוכרז | מועמדות |  |