stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים הלברשטאם
משפחתו > בניו

בנו הגדול, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובא. משושלתו יצאה חסידות סטרופקוב.
בנו השני, רבי דוד הלברשטאם, מייסד חסידות קשאנוב.
בנו השלישי, רבי מאיר נתן הלברשטאם, אביו של רבי שלמה הלברשטאם מייסד חסידות באבוב.
בנו הרביעי, רבי אהרן הלברשטאם, ממלא מקומו ברבנות צאנז. משושלתו יצאה חסידות גריבוב.
בנו החמישי, רבי ברוך הלברשטאם מרודניק, מייסד חסידות גורליץ, משושלתו התפצלו בין היתר: חסידות צאנז-ז'מיגראד, חסידות טשאקאווא וחסידות צאנז-קלויזנבורג.
בנו האחד עשר, אריה לייביש, נפטר בגיל 7.
בנו השנים עשר, רבי שלום אליעזר הלברשטאם, מייסד חסידות ראצפרט נרצח על ידי הנאצים בשואה.
בנו השלושה עשר, רבי יצחק ישעיה הלברשטאם מטשכויב, נרצח על ידי הנאצים בשואה.
משפחתו > חתניו

רבי משה אונגר מדומברובה, בעלה של מרים (בתו השישית).
רבי אליעזר ירוחם בארון מקראקא. בנו של רבי ישראל יצחק מרדושיץ. בעלה של יוטא (בתו השביעית).
רבי מרדכי דב טברסקי מייסד חסידות הורניסטייפול. בעלה של רייצא (בתו השמינית).
הרב יצחק טוביה רובין מצאנז. בעלה של נחמה (בתו התשיעית).
רבי אהרן הורוויץ מדז'יקוב-בייטש. בעלה של טילא (בתו העשירית).
רבי אלעזר רוזנפלד מאושפיצין, בנו של רבי יהושע מקמינקא. בעלה של פראדיל (בתו הארבע עשרה).
רבי בצלאל יהושע מושקוביץ מגלינא. בעלה של גיטשא (בתו החמש עשרה).
כמו כן גידל את בתו החורגת, הינדא רחמה (בת אשתו רבקה והרב נפתלי צבי פרנס) שנישאה לרבי מאיר מלינסק. רבי מאיר גר אצלו לאחר חתונתו ושימש כדיין בבית דינו.
מספריו

ספריו של רבי חיים נקראו בשם "דברי חיים". הנושאים עליהם כתב:
שו"ת
פירוש על התורה
רעיונות על מועדים
מקוואות
פירוש על בבא מציעא
בירורים בשמות גיטין
לקריאה נוספת

אברהם חיים מיכלזון, מקור חיים, חידושי תורה וסיפורים, למברג תרע"ב
ביטאוני חסידות צאנז המביאים מדי חודש סיפורים ועובדות מחייו.
אברהם יצחק ברומברג, מגדולי החסידות, ספר א', ירושלים ה'תש"ט.
י"י אפל, משנתו ודמותו של ר’ חיים האלבערשטאם, המעין יג, ד (ה'תשל"ג) 60-71; יד, א 35–43
מאיר וונדר, כמה שנים חי רבי חיים מצאנז?, המעין יד, ג (ה'תשל"ד) 41-44.
יצחק רפאל, דברי הספד של הגאון רבי שמואל מוהליבר על האדמו"ר רבי חיים מסאנדז, סיני פ, ה/ו (ה'תשל"ז) 193-200.
יחזקאל סלומון, השפעת מרן ה"דברי חיים" מצאנז על התפשטות החסידות בהונגריה, היכל הבעש"ט א, א (ה'תשס"ג) צ-קג; א, ג: קיח-קכח.
איריס בראון, ר’ חיים מצאנז: דרכי פסיקתו על רקע עולמו הרעיוני ואתגרי זמנו, רמת גן ה'תשס"ד (דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן).
יוסף וייסברג, רבנו הקדוש מצאנז, סדרת ספרים בהוצאת מפעל "קסת שלמה" ירושלים ה'תשל"ו.
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק א, בני ברק, ה'תשמ"ו, עמ' קמ"ב-קס"ה.
דוד אסף, הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית, ידיעות ספרים, ה'תשע"ב.
אליעזר שריאל, "'צריך להתברר יפה על ידי רופאים מומחים': מקומה של האבחנה הרפואית בפסיקתו ההלכתית של רבי חיים הלברשטם מצאנז", בתוך: נתן שיפריס, שמואל פיינר, חנן גפני (עורכים), מגלי טמירין - תנועת ההשכלה היהודית בגליציה: היסטוריה, ספרות, הגות וזיכרון, אוניברסיטת חיפה, 2022.
צבי ברינר, קונטרס מעיין החיים, פסקים ומנהגים מה"דברי חיים" מצאנז וה"חתם סופר", מכון "זיכרון משה", בני ברק תשנ"ד; מהדורה רביעית תשע"ח
דרכי חיים – מנהגים והליכות של הרה"ק מצאנז, יצא לאור על ידי המשב"ק רבי רפאל צימעטבוים
תפארת חיים – תולדות והנהגות וסיפורי נפלאות, נדפס בגרוסוורדיין תש"א
זכרנו לחיים י"ל בשנת תרצ"ח ונדפס מחדש בשנת תשמ"ה
תהילת חיים, ליקוט אמרות ואגרות לבית צאנז, בעריכת הרב צבי בריננער, בני ברק תשנ"ג
ספר תהלים-תהלת חיים, אוסף דברי-תורה על ספר תהלים, בעריכת הרב צבי בריננער, בני ברק תשנ"ג
ספרי אורות חיים ודברי חיים על חנוכה, בעריכת הרב צבי בריננער, בני ברק תשנ"ו
אוצר החיים י"ל על ידי הרב יוסף דוד ויסברג
משנת הדברי חיים על התורה, י"ל על ידי הרב יעקב מאיר שמחה היילפרין
פרחי חיים י"ל על ידי רבי שלום גרשון אונגר
הגדה של פסח בתוספת קונטרס עקבי חיים י"ל על ידי רבי חיים יעקב רובין מציעשינוב
סדר הקפות דברי חיים בתוספת קונטרס פעמי חיים י"ל על ידי רבי אלטר אלעזר מנחם הלברשטאם
רבינו הקדוש מצאנז – תולדות הרה"ק מצאנז וצאצאיו ב' חלקים, י"ל על ידי הרב יוסף דוד ויסברג
כל הכתוב לחיים
הערות שוליים

↑  אין להחליפו עם חיים צענזר, מחכמי הקלוייז בברודי
↑  ראו עליו: הרה"ק רבי מאיר נתן מצאנז, "זכרונות המאור"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262244405171  PLWABN: 9810641899705606  GND: 119253097  ISNI: 0000 0000 8018 3396  LCCN: nr89016739  NTA: 299630668  VIAF: 15575987   WorldCat (עם VIAF): 15575987 
שער הספר דברי חיים על הלכות מקואות
מצבתו בעיר צאנז. 2016
האוהל שעל קברו וקברי בני משפחתו. צאנז, 2016
כרטיסי אשראי בישראל

בעוד שבעולם החלו רשתות התשלומים לפעול כבר בשנות ה-50-60 (דיינרס קלאב אינטרנשיונל החלה לפעול בשנת 1950, אמריקן אקספרס ב-1957, ויזה הוקמה ב-1958 בארצות הברית, וחברת Interbank Card Association (לימים מאסטרקארד) הוקמה והתרחבה לאירופה עוד בשנות ה-60) כניסתן לישראל אופשרה רק בשנות ה-70.
עד היום מתקיימת בישראל הבחנה בין כרטיסי אשראי מקומיים שניתן להשתמש בהם רק בתחומי המדינה, לבין כרטיסים בינלאומיים שבהם ניתן לעשות שימוש במדינות נוספות. שלוש חברות האשראי הישראליות מנפיקות וסולקות כרטיסים מקומיים ובינלאומיים תחת מותגים שונים, כולל שייכות של הוצאת כרטיסי אשראי השייכים לבנק של הלקוח, ולצד זה אפשרות של הוצאת כרטיס חוץ-בנקאי, המאפשר להוציא כרטיס בכל אחת מחברות האשראי ללא קשר לבנק אליו הוא משויך.
היסטוריה

ניסויים ראשונים של חלוקת כרטיסי אשראי נעשו בישראל בתחילת שנות ה-70.
כרטיסי אשראי הוצעו לתושבי ישראל לראשונה בשנות השבעים על ידי חברת דיינרס קלאב ישראל, ברישיון מדיינרס קלאב העולמית. כיום בישראל ישנן שלוש חברות המנפיקות וסולקות כרטיסי אשראי:
ישראכרט - בבעלות בנק הפועלים; הוקמה ב-1975. ישראכרט מעניקה שירותי תפעול גם לחברה האחות, פרימיום אקספרס (בעבר פועלים אמריקן אקספרס), שמשווקת את המותג בארץ מאז 1995.
כאל (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ) - בבעלות בנק דיסקונט והבנק הבינלאומי; הוקמה ב-1978. כאל רכשה את דיינרס קלאב ישראל ב-1992, שהוקמה בשנות השישים על ידי בנק דיסקונט. בשנת 2015, קנתה כאל את 49% הנותרים בדיינרס הישראלית והפכה לבעלת כלל החברה.
מקס איט פיננסים (לשעבר לאומי קארד) - בבעלות קרן ההשקעות ורבורג פינקוס; הוקמה בשנת 2000 על ידי בנק לאומי על בסיס התשתית של חברת "אלפא קארד", אשר הוקמה ב-1996 ופורקה בשנת 2000, בשל הפסדים כספיים. לאומי קארד החלה להנפיק כרטיסים ב-2001; אלפא קארד החלה להנפיק ולסלוק ב-1998.
מסיבות היסטוריות, בהן בעלות הבנקים על חברות אשראי, מרבית הכרטיסים בישראל הם בנקאיים: כלומר מוצעים על ידי הבנק ללקוחותיו בצמוד לחשבון בנק מסוים ממנו מתבצע החיוב. במדינות אחרות, נפוצים יותר כרטיסים חוץ-בנקאיים, המונפקים על ידי חברות שאינן קשורות לבנקים שבהם הלקוח מנהל את חשבונותיו. חיוב הלקוח נעשה באמצעות הרשאה לחיוב חשבון עו"ש או המחאה. בישראל, ישראכרט הייתה היחידה שאיפשרה בעבר תשלום באמצעות המחאה עבור כרטיס אשראי, אולם אפשרות זו אינה זמינה יותר.
בשנות ה-80, עוד הוטלו מגבלות על שימוש במט"ח באשראי, והוטלו מגבלות על הפצת כרטיסי אשראי בינלאומיים כדוגמת דרישת דיווח על שימוש מעל להיקפים מסוימים למשרד האוצר. הועלו גם טענות כנגד השימוש בכרטיסי אשראי כיוון שאלה מייקרים את הקניות עבור כלל המשק. (לרבות אלה שאינם משלמים בכרטיסי אשראי). התנגדות נוספת לכרטיסי האשראי הועלתה גם עקב עיכוב התשלומים המתקבלים בעסקים, אשר הייתה קריטית במיוחד בשיא האינפלציה בישראל בשנות ה-80, כאשר הקונה שילם באשראי והעסק קיבל את התשלום רק כמה שבועות לאחר מכן . (ולעיתים אף מאוחר מכך)
היסטוריה > הרפורמה בשוק כרטיסי האשראי > הרקע לרפורמה

בניגוד למצב ברוב מדינות העולם בהם מספר חברות מספקת שירותי סליקה דוגמת מאסטרקארד, תאגיד ויזה, אמריקן אקספרס, ודיינרס קלאב אינטרנשיונל. ויש הפרדה בין השירות של הבנק הסולק את התשלום לבעל העסק (באנגלית: "Acquiring bank" או "acquirer" (אנ')) לבנק המנפיק או חברת האשראי המנפיקה את הכרטיסים ללקוחות (באנגלית: "Card-issuing bank" או "card issuer"). בישראל הוקמה חברה אחת בבעלות משותפת של הבנקים הגדולים, חברת שירותי בנק אוטומטיים (שב"א), שהקימה תשתית סליקה יחידה בישראל. תשתית אחת לכל הבנקים ושלוש חברות כרטיסי האשראי (שהיו כולם בבעלות מלאה של הבנקים). בנוסף חברות כרטיסי האשראי תיפקדו גם כמנפיק וגם כסולק מול בתי העסק. בתי העסק היו צריכים לחתום על הסכם סליקה גם עם חברת "כרטיסי אשראי לישראל" וגם עם "ישראכרט". "אלפא קארד" שנכנסה לשוק ב-1996 תפקדה תחילה רק כמנפיק.
הממונה על הגבלים עסקיים העניק לשב"א פטור מהסדר כובל בשנת 2002, והפטור חודש מדי כמה שנים. מצב זה הביא לכך שלא הייתה תחרות משמעותית בישראל בתחום כרטיסי האשראי, חסם הכניסה לשוק היה גבוה ולא נכנסו לתחום ספקים חדשים. לבנקים לא היה תמריץ לשפר את השירות או להציע שירותים חדשים. כך לדוגמה הבנקים לא הפעילו את כרטיסי הכספומט שהנפיקו גם ככרטיס חיוב מיידי לתשלום ישירות בבתי עסק, משום שהעדיפו שהלקוחות ישתמשו בכרטיסי אשראי מהם נגבית עמלה גם מהלקוח וגם מבית העסק.
היסטוריה > הרפורמה בשוק כרטיסי האשראי > יישום הרפורמה (ועדת לוקר)

לאחר שנים רבות של חוסר תחרות בתחום, יישמה מדינת ישראל רפורמה. השינוי הראשון יושם בעקבות מסקנות "הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי", בראשות הראל לוקר, שהמליצה במרץ 2014, לחייב את הבנקים להנפיק כרטיס חיוב מיידי ללא עמלות. ביוני 2016 הודיע הפיקוח על הבנקים שהבנקים יחויבו להציע ללקוחות כרטיסי חיוב מיידי מסוף 2016.
היסטוריה > ועדת שטרום

ביוני 2015 הוקמה "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים" - שכונתה ועדת שטרום, ביוזמת שר האוצר משה כחלון. מטרת הוועדה הייתה לבחון דרכים לקידום התחרות באשראי למשקי בית ולעסקים קטנים, ובכלל זה את הפרדת חברות כרטיסי האשראי מהבנקים. בעקבות ועדת שטרום, חויבו שלושה הבנקים הגדולים בישראל לצמצם את אחזקותיהם בחברת שירותי בנק אוטומטיים (שב"א) לשיעור של 10%.
באפריל 2017, העניק בנק ישראל רישיון סליקה לחברה נוספת בישראל - חברת טרנזילה, ובמרץ 2018, העניק רישיון גם לחברת קארדקום.
בנובמבר 2018, מכר בנק לאומי 10% ממניות שב"א לתאגיד ויזה העולמי לפי שווי של 370 מיליון שקל. באפריל 2019, מכר בנק הפועלים 10% ממניות שב"א לתאגיד מאסטרקארד העולמי לפי שווי של 110 מיליון דולר. במאי 2019 מכרו הבנקים 44% ממניות שב"א בהליך של הצעת מכר למשקיעים מוסדיים, לפי שווי של 296 מיליון שקל. מניות החברה החלו להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-12 ביוני 2019.
היסטוריה > ועדת שטרום > העברת תשלום מאוחרת

מאז קום מדינת ישראל, שילמו חברות האשראי לעסקים את התשלומים שנסלקו בחודש העוקב (בשונה ממדינות מפותחות אחרות, כדוגמת ארצות הברית ומדינות אירופה), מה שיצר קשיים תזרימיים לעסקים קטנים רבים. עד שבאפריל 2018 דרשה הרשות להגבלים עסקיים מעבר לתשלום יומי לעסקים בתשלום בכרטיס אשראי החל מיולי 2021.
פתרון זה נכנס לשוק הישראלי, אך לא אומץ בהיקפים גדולים על ידי העסקים.
היסטוריה > תקן EMV בישראל

במשך שנים רבות לא יושם בישראל תקן EMV אשר שימש ברחבי העולם לאבטחת כרטיסי אשראי וחיוב. אף שהתקן גרם להורדת שיעור ההונאות[דרוש מקור], הבנקים וחברות האשראי לא ראו כדאיות כלכלית ביישומו. (לצד מניעת ההונאות, הוא דרש מהמיישמים עלויות נוספות, שעלו על הרווח ממניעת ההונאות) התקן דורש מהלקוח להקיש את הקוד הסודי שלו במסוף התשלום (במקום לחתום על הקבלה, אשר לא היה מול מה להשוות אותה, וממילא ויתרו על המנהג ברוב בתי העסק). התקן החל לפעול באירופה כבר ב-2006. בעקבות הוראת בנק ישראל, השימוש בתקן בישראל החל בנובמבר 2020, וצפוי להחליף בהדרגה את קריאת הפס המגנטי בישראל. אפשרות אחרת שנוספה היא שימוש בטכנולוגיית תשלום ללא מגע (אנ') (Contactless payment), המאפשרת קריאה אלחוטית של נתוני הכרטיס בכרטיסים תומכים, ללא מגע במסוף וללא אימות קוד סודי. שתי השיטות באו לתקן את החסרונות האבטחתיים העיקריים של השימוש בכרטיס האשראי: (1) הפס המגנטי חשוף לקריאה, דבר שעלול להוביל לגנבת הנתונים שבכרטיס ולאפשר הונאה באמצעותם (2) שימוש לרעה באמצעות גנבה פיזית של הכרטיס[דרוש מקור]. שתי השיטות מצפינות את נתוני הכרטיס תוך יצירת מזהה חד־פעמי לכל עסקה כך שהנתונים מאובטחים, והשימוש ב־EMV דורש את הקשת הקוד הסודי של הכרטיס כך שהחשש מפני גנבה של הכרטיס קטן. מטעמי אבטחה החליט בנק ישראל להגביל את השימוש בטכנולוגיית Contactless, שאינה דורשת הזדהות באמצעות קוד סודי, לסכום של 200 ש"ח לעסקה, סכום שהועלה בהמשך ל־300 ש"ח. חברת שב"א הייתה אחראית על הטמעת הטכנולוגיה בישראל.
היסטוריה > תשלום ללא כרטיס פיזי

החל בסוף שנת 2019 ולאורך שנת 2020 יותר חברות אשראי מאפשרות לשלם עם האשראי ללא צורך בכרטיס, אלא באמצעות יישומון המותקן על הטלפון הנייד. השינוי הוא כחלק מניסיון של חברות תשלומים להרחיב את השימוש בשירותיהן באמצעות הקלת התשלומים. מגמה זו קיבלה תמיכה נוספת בתקופת מגפת הקורונה בישראל עקב הניסיון לצמצם הפצת מחלות באמצעות מגע בכרטיסי האשראי.
אופן הקצאת האשראי בכרטיסי אשראי ישראלים

על פי רוב, משיכת מזומנים בישראל בכרטיס בנקאי מתבצעת על פי הסדר סליקה משותף בין הבנקים (באמצעות חברת שב"א), ולכן מחויבת באופן מיידי ובנפרד ממסגרת האשראי של הכרטיס. היא מאושרת בהתאם ליתרה למשיכה בחשבון העו"ש, וכפופה לתקרת משיכה ליממה - המתאפסת מדי יום בחצות. הדבר תקף גם עבור כרטיסי אשראי מתגלגלים בנקאיים.
חברות כרטיסי אשראי בישראל

שלוש חברות סליקת כרטיסי האשראי בישראל הן: מקס, ישראכרט וויזה כאל, כאשר שתי הראשונות נשלטו היסטורית על ידי בנק לאומי ובנק הפועלים בהתאמה, והאחרונה בבעלות משותפת של בנק דיסקונט (72%) והבנק הבינלאומי (28%).
כל חברות האשראי מנפיקות וסולקות תחת המותגים VISA, מאסטרקארד והמותג המקומי "ישראכרט". המותג ישראכרט סולקת באופן בלעדי את כרטיסי JCB היפניים המשמשים בעיקר תיירים ומעניקה שירותי סליקה לפרימיום אקספרס עבור המותג אמריקן אקספרס. כאל סולקת גם כרטיסי דיינרס קלאב וכרטיסי Discover אמריקאיים.
חברות כרטיסי אשראי בישראל > מקס איט פיננסים (לשעבר: לאומי קארד)

חברה לסליקת אשראי בבעלות כלל פיננסים עד 2019 נקראה "לאומי קארד" והייתה בבעלות בנק לאומי, שהחזיק ב-80% ממניותיה. החל מ-2019 ועד 2023 בבעלות וורבורג פינקוס.
כל העסקאות בכרטיס, מכל הסוגים, בארץ ובעולם כפופות ליתרה הפנויה במסגרת האשראי האחידה של הכרטיס. על פי רוב, ובייחוד בכרטיסים בנקאיים, מסגרת האשראי היא אחידה ומשותפת לכל הכרטיסים המחויבים מאותו חשבון ושהונפקו על ידי אותו מנפיק. בעת מועד החיוב נגרע מהיתרה המנוצלת מתוך מסגרת האשראי סכום העסקאות שחויבו (ללא עמלות, ריביות וכולי). משיכת מזומנים בחו"ל מתנהלת כעסקה בחו"ל - כלומר מנצלת את מסגרת האשראי בכרטיס/לכלל הכרטיסים בחשבון, הן בכרטיס בנקאי והן בכרטיס חוץ-בנקאי.
בכרטיס חוץ-בנקאי אין לחברת האשראי גישה ליתרה למשיכה בחשבון העו"ש המחויב, ולכן גם משיכת מזומן בארץ מנצלת את מסגרת האשראי בכרטיס. מסגרת האשראי חוזרת לקדמותה בתום כשבוע ממועד המשיכה, גם אם החיוב בגינה נעשה כבר קודם, בדומה לתוקף שמעניקה לאומי קארד לעסקה בבית עסק אשר לא מבשילה לעסקה בסופו של דבר.
חברות כרטיסי אשראי בישראל > כאל (כרטיסי אשראי לישראל בע"מ)

חברה לסליקת אשראי בבעלות משותפת של בנק דיסקונט (72%), והבנק הבינלאומי (28%). כונתה בעבר גם כא"ל, כ.א.ל ובלע"ז Cal, אך נותרה לבסוף עם השם כאל בלבד.
לגבי הרוב המכריע של הכרטיסים בכאל, זהה שיטת האשראי לשיטה בלאומי קארד, קרי: מסגרת אשראי אחידה לכל השימושים ולכלל הכרטיסים שהונפקו בחשבון על ידי אותו מנפיק, בלי קשר למספר הכרטיסים. שיטה זו מאפשרת למעשה להנפיק אינספור כרטיסים (לצרכים שונים, מותגים שונים, מועדוני לקוחות שונים, וכולי), מבלי להגדיל את סיכוני האשראי של המנפיק. בכרטיסים שמנפיקה כאל בעצמה ככרטיסים חוץ-בנקאיים ("כאל מנפיק") היא נוהגת לחלק את מסגרת האשראי שהקצתה לאותו חשבון עו"ש במספר הכרטיסים שהנפיקה לחיוב בו.
חברות כרטיסי אשראי בישראל > ישראכרט

חברה ציבורית לסליקת אשראי, אשר נסחרת בבורסה מאז הנפקתה ב-אפריל 2019.
סליקת כרטיסי אשראי בישראל > סליקת כרטיסי אשראי ישראליים בעסקים ישראליים

תהליך סליקה הוא התהליך המתחיל ברגע קבלת תשלום בכרטיס אשראי בבית עסק מסוים, ועד לקבלת התשלום בפועל על ידי בית העסק. במהלך סליקת האשראי מועברים נתוני התשלום באופן מאובטח בין בית העסק, דרך חברת הסליקה, לחברת שירותי בנק אוטומטיים (שב"א) ומשם אל חברות האשראי. שב"א היא חברה המקשרת בין חברות האשראי לבין בתי העסק המקבלים אשראי בישראל, ומחזיקה את המידע על כל כרטיסי האשראי הישראליים.
תהליך הסליקה מתחיל כאשר לקוח מבצע עסקה באמצעות כרטיס אשראי מול בית העסק, באמצעות מסירת נתוני האשראי בטלפון, באינטרנט או בקופה באמצעות כרטיס מגנטי. לאחר מכן הנתונים מועברים באופן מאובטח אל חברת שב"א - שם נבדקים נתוני העסקה אל מול מאגר כרטיסי האשראי הארצי, והעסקה מאושרת או מועברת לבדיקה מול חברות האשראי. בשלב זה מקבל בעל העסק אישור או סירוב של העסקה. בסוף כל יום שב"א מעבירה פקודות זיכוי וחיוב חשבונות אל חברות האשראי השונות. חיוב חשבונות הבנק של הלקוחות וזיכוי חשבונות העסקים מתבצעים אחת לחודש על ידי חברות האשראי.
סליקת כרטיסי אשראי בישראל > פתיחת שוק הסליקה לתחרות (2011)

באוגוסט 2011 אושרה הצעת תיקון לחוק הבנקאות (רישוי), תשמ"א-1981, הנקראת חוק "ישראכארט", על פיה חברה המחזיקה לפחות ב-10% משוק כרטיסי האשראי תחשב ל"מנפיק גדול" והיא תחויב לאפשר לסולקים אחרים לסלוק עסקאות שבוצעו בכרטיסי האשראי שלה. מטרת החוק הייתה הגברת התחרות בשוק הסליקה והפחתת עלויות הסליקה עבור עסקים קטנים.
כמו כן, מאפשרת הצעת החוק כניסה של מתחרים חדשים לשוק הנפקת כרטיסי האשראי. החוק גם הוריד חסמים לכניסה של שחקנים חדשים לשוק האשראי, בהם חיוב גופים סולקים ברישיון מבנק ישראל, ופתיחת שוק הניכיון כך שעסקים יוכלו לבחור בקלות את גוף הניכיון[דרושה הבהרה]. החוק אפשר גם לחברות כאל ולאומי-קארד (לימים Max) לסלוק את כרטיסי האשראי של המותג המקומי "ישראכרט", אך כרטיסים אלו עדיין מונפקים בבלעדיות על ידי תשלובת ישראכרט.
טרם החוק, שהביא לחתימת הסכמי סליקה בין כל הגופים בשוק, היה פיצול בין אפשרויות הסליקה בין חברות שונות, ולא כל כרטיס יכול היה להיסלק על ידי כל חברה.
סליקת כרטיסי אשראי בישראל > מועד העברת הכספים לבתי העסק

לאורך רוב שנות המדינה, העברת התשלומים מחברת האשראי לעסקים נעשתה ברמה החודשית, כך שבעוד שהעסק סיפק סחורות ו/או שירותים במהלך החודש, הוא יקבל את תשלומי האשראי מכלל לקוחותיו רק בתחילת החודש העוקב. ב-24 באפריל 2018 החליטה הרשות לתחרות לדרוש מחברות כרטיסי האשראי להעביר את כספי הסליקה מדי יום במקום מדי חודש. שינוי זה היה יכול לאפשר לעסקים נזילות גבוהה יותר, כמו גם חיסכון בעלויות מימון לזמן עד לקבלת הכספים. במערכת הבנקאית, השינוי היה צפוי להעביר כספים מוקדם יותר לבנקים מחברות האשראי, ובכך לתרום לנזילותם. מועד כניסת החלטה זו לתוקף נקבע ל-3 שנים לאחר מכן, בשנת 2021. והשינוי אכן נכנס לפעול ב-1 ביולי 2021. עם זאת, בפועל לאחר שנה נצפה אימוץ על ידי פחות מ-10% מבעלי העסק.
יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים

בסכסוכים מזוינים, יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים הוא היחס בין הנפגעים מקרב האוכלוסייה האזרחית לבין הנפגעים מקרב הלוחמים. המדד יכול לחול על נפגעים בזירה אחת של הלחימה או על נפגעים בלחימה בכללותה. המדדים מתייחסים בדרך כלל הן למתים והן לפצועים. בחלק מהחישובים נכללים מקרי מוות כתוצאה מרעב ומגפות.
החל משנות ה-80, נטען לא פעם ש-90 אחוז מהקורבנות של המלחמות המודרניות הם אזרחים. טענות אלו חזרו על עצמן בפרסומים אקדמיים עד 2014. אולם אף שטענה זו נכונה ביחס למלחמות מסוימות, היא אינה נכונה כהכללה ביחס לרוב המכריע של המלחמות המודרניות.
במונוגרפיה משנת 1991 של אוניברסיטת אופסלה נכללים במניין הנפגעים גם פליטים ועקורים. במונוגרפיה של רות לגר סיווארד משנת 1991 נכתב כי "בעשור של שנות השמונים, שיעור ההרוגים האזרחיים זינק ל-74 אחוזים, ובשנת 1990, נראה שהוא היה קרוב ל-90 אחוז".
מחקר רחב היקף על מקרי מוות במלחמת אזרחים מ-1700 עד 1987 מאת ויליאם אקהרדט קבע כי "בממוצע, מחצית ממקרי המוות שנגרמו כתוצאה ממלחמה, אירעו לאזרחים, שרק חלקם נהרגו ברעב הקשור במלחמה... אחוז האזרחים במקרי המוות הקשורים למלחמה נותר על כ-50% ממאה למאה".
המהפכה המקסיקנית (1910–1920)

למרות שמעריכים כי יותר ממיליון בני אדם מתו במהפכה המקסיקנית, רובם מתו ממחלות ורעב כתוצאה עקיפה מהמלחמה. לפי אקהרדט, מקרי המוות שקרו ישירות מהקרבות עומדים על כ-250,000, כאשר מתוכם 125,000 מקרי מוות היו של אוכלוסייה אזרחית ו-125,000 מקרי מוות של לוחמים, מה שיצר יחס של 1:1 בקרב מקרי המוות בקרבות.
מלחמת העולם הראשונה

על פי ההערכות, כ-7 מיליון לוחמים משני הצדדים מתו במהלך מלחמת העולם הראשונה, יחד עם מספר המוערך בכ-10 מיליון שאינם לוחמים, כולל 6.6 מיליון אזרחים[דרושה הבהרה]. יחס הנפגעים האזרחיים באומדן זה עומד על כ-59%. בוריס אורלאניס ציין כי קיים חוסר בנתונים אודות אובדן חיי אזרחים באימפריה העות'מאנית, אך מעריך שמדובר על כ-8.6 מיליון חיילים הרוגים וכ-6 מיליון אזרחים הרוגים ומתים במדינות הלוחמות האחרות. יחס הנפגעים האזרחיים באומדן זה עומד על כ-42%. רוב מקרי המוות האזרחיים נבעו כתוצאה מרעב, טיפוס או שפעת ספרדית ולא מפעולות לחימה. היחס הנמוך יחסית של נפגעים אזרחים במלחמה זו נובע מכך שקווי החזית בחזית הקרב הראשית - החזית המערבית - היו סטטיים במשך רוב המלחמה, כך שאזרחים הצליחו להתחמק מאזורי הלחימה.
נשק כימי היה בשימוש נרחב על ידי כל הצדדים במהלך הסכסוך, והרוח נשאה לעיתים קרובות גז רעיל לעיירות סמוכות שבהן לא הייתה לאזרחים גישה למסכות גז או למערכות אזהרה. על פי ההערכות, בין 100,000-260,000 נפגעים אזרחים הושפעו משימוש בנשק כימי במהלך הסכסוך, ועשרות אלפים נוספים מתו מהשפעותיו של נשק כזה בשנים שלאחר סיום הסכסוך.
גרמניה ספגה 750,000 אזרחים הרוגים במהלך המלחמה ואחריה, עקב רעב שנגרם על ידי המצור של בעלות הברית. רוסיה וטורקיה ספגו אבדות אזרחיות במיליונים במלחמת האזרחים הרוסית ובפלישה לאנטוליה בהתאמה. ארמניה סבלה עד 1.5 מיליון אזרחים הרוגים ברצח העם הארמני.
מלחמת העולם השנייה

לפי רוב המקורות, מלחמת העולם השנייה הייתה המלחמה הקטלנית ביותר בהיסטוריה העולמית, עם כ-70 מיליון הרוגים בשש שנים. יחס ההרוגים בין אזרחים ללוחמים במלחמת העולם השנייה נע בין 3:2 ל-2:1, או מ-60% ל-67%. היחס הגבוה של נפגעים אזרחים במלחמה זו נבע בין היתר מהיעילות והקטלניות ההולכת וגוברת של כלי נשק אסטרטגיים אשר שימשו למטרות פגיעה במרכזי תעשייה או אוכלוסייה של האויב, ומרעב שנגרם כתוצאה מפגיעה כלכלית. לפי ההערכות, 2.1-3 מיליון הודים מתו ברעב הבנגלי של 1943 בהודו במהלך מלחמת העולם השנייה. מספר ניכר של אזרחים במלחמה זו נהרגו בכוונה על ידי מדינות הציר כתוצאה מרצח עם כמו השואה, בה נהרגו כ-6 מיליון יהודים, או מסעות טיהור אתניים אחרים.
מלחמת וייטנאם

לאחר מלחמת וייטנאם, ממשלת וייטנאם העריכה את מספר האזרחים שנהרגו במלחמה בשני מיליון, ואת מספר ההרוגים של צבא העם של וייטנאם והוייטקונג ב-1.1 מיליון. לפי נתונים אלו, יחס מקרי המוות בין אזרחים ללוחמים עומד על כ-2:1, או 67%. נתונים אלה אינם כוללים אזרחים שנהרגו בקמבודיה ובלאוס. עם זאת, לפי ההערכה הנמוכה ביותר של 411,000 אזרחים שנהרגו במהלך המלחמה (כולל אזרחים שנהרגו בקמבודיה ובלאוס) יחס מקרי מוות אזרחים-לוחמים הוא כ-1:3, או 25%. לפי ההערכה הנמוכה ביותר של מקרי מוות צבאיים וייטנאמים, 400,000, היחס הוא בערך 1:1.
מלחמת לבנון הראשונה

בשנת 1982 פתחה ישראל במלחמת לבנון הראשונה, במטרה מוצהרת להרחיק את אש"ף מגבולותיה הצפוניים. המלחמה הגיעה לשיאה בהפצצה ימית, אווירית וארטילרית ישראלית בת שבעה שבועות על בירת לבנון, ביירות. ההפצצה הגיעה בסופו של דבר לסיומה עם הסדר בתיווך בינלאומי שבו ניתן לכוחות אש"ף מעבר בטוח לפינוי מהמדינה.
לפי נתוני הצלב האדום הבינלאומי, עד סוף השבוע הראשון של המלחמה לבדו, נהרגו כ-10,000 בני אדם, בהם 2,000 לוחמים, ו-16,000 נפצעו, יחס מוות אזרחי-לוחם של 4:1. מקורות ממשלת לבנון העריכו מאוחר יותר כי עד סוף המצור על ביירות נהרגו בסך הכל כ-18,000, כ-85% מהם אזרחים. כלומר יחס נפגעים בין אזרחים לצבא של בערך 6:1.
לפי ריצ'רד א' גבריאל, בין 1,000 ל-3,000 אזרחים נהרגו במערכה הדרומית. הוא קובע כי 4,000 עד 5,000 אזרחים נוספים מתו מהפעולות של כל הצדדים הלוחמים במהלך המצור על ביירות, וכי כ-2,000 חיילים סורים נהרגו במהלך המערכה בלבנון ו-2,400 לוחמי גרילה נוספים של אש"ף נהרגו אף הם. מתוכם, 1,000 לוחמי אש"ף נהרגו במהלך המצור. לפי גבריאל, היחס בין מקרי מוות אזרחיים ללוחמים במהלך המצור היה כ-6 ל-1 אך יחס זה כולל מקרי מוות אזרחים מכל הפעולות של כל הצדדים.
מלחמות צ'צ'ניה

על פי ההערכות, במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, כ-4,000 לוחמים בדלנים וכ-40,000 אזרחים מתו, מה שמעניק יחס אזרחים-לוחמים של 10:1. המספרים של מלחמת צ'צ'ניה השנייה הם 3,000 לוחמים ו-13,000 אזרחים, ביחס של 4.3:1. היחס המשולב לשתי המלחמות הוא 7.6:1. אמנם מספרי הנפגעים בסכסוך זה אינם אמינים. ההערכות של ההרוגים האזרחיים במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה נעות בין 20,000 ל-100,000, כאשר המספרים הנותרים אינם אמינים באופן דומה. הטקטיקות שהפעילו הכוחות הרוסיים בשתי המלחמות זכו לביקורת חריפה מצד ארגוני זכויות אדם, שהאשימו אותם בהפצצות חסרות הבחנה והפגזות של אזורים אזרחיים ופשעים אחרים.
נאט"ו ביוגוסלביה

בשנת 1999, נאט"ו התערב במלחמת קוסובו במסע הפצצות נגד כוחות יוגוסלביים, שניהלו מסע טיהור אתני. ההפצצה נמשכה כחודשיים וחצי, עד שאילצה את נסיגת הצבא היוגוסלבי מקוסובו.
ההערכות למספר הנפגעים כתוצאה מההפצצה משתנות מאוד בהתאם למקור. נאט"ו העריך באופן לא רשמי כי 5,000 לוחמי אויב נהרגו בהפצצה. ממשלת יוגוסלביה, לעומת זאת, טענה כי 638 מכוחות הביטחון שלה נהרגו בקוסובו. ההערכות לגבי מספר ההרוגים האזרחיים משתנות באופן דומה. ארגון Human Rights Watch מנה כ-500 אזרחים שנהרגו מההפצצה; ממשלת יוגוסלביה העריכה בין 1,200 ל-5,000.
על פי נתוני נאט"ו, היחס בין ההרוגים האזרחיים ללוחמים בהפצצות היה כ-1:10, על פי נתוני ממשלת יוגוסלביה, לעומת זאת, היחס היה בין 4:1 ל-10:1. על פי האומדנים השמרניים ביותר מהמקורות הנ"ל, היחס היה סביב 1:1.
לפי ההיסטוריון הצבאי ושגריר ישראל בארצות הברית מייקל אורן, על כל חייל סרבי שנהרג על ידי נאט"ו ב-1999 (התקופה בה התרחש מבצע "כוח הברית") מתו ארבעה אזרחים, יחס נפגעים בין אזרחים ללוחמים של 4:1. אורן מביא את הנתון הזה כעדות לכך ש"אפילו הצבא המוסרי ביותר יכול לעשות טעויות, במיוחד בלוחמה עירונית צפופה".
מלחמת אפגניסטן

לפי מכון ווטסון לעניינים בינלאומיים וציבוריים באוניברסיטת בראון, נכון לינואר 2015 נהרגו כ-92,000 בני אדם במלחמת אפגניסטן, מתוכם למעלה מ-26,000 אזרחים, ביחס אזרחי ללוחם של 1:2.5.
מלחמת עיראק

על פי הערכה משנת 2010 של ג'ון סלובודה, כוחות אמריקאים וכוחות הקואליציה הרגו לפחות 28,736 לוחמים וכן 13,807 אזרחים במלחמת עיראק, מה שמצביע על יחס אבדן בין אזרחים ללוחמים של 1:2. עם זאת, בסך הכל, נתונים של ספירת גופות בעיראק מ-20 במרץ 2003 עד 14 במרץ 2013 מצביעים על כך שמתוך 174,000 הרוגים רק 39,900 היו לוחמים, מה שהביא לשיעור נפגעים אזרחיים של 77%.