stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית
הערות שוליים

↑  טל שניידר, ‏הליכודניקים החדשים התפצלו אחרי 8 שנים: "מרירות פוליטית", באתר גלובס, 28 באוקטובר 2019
"הליכודניקים החדשים" מתפצלים, באתר ישראל היום, 28 באוקטובר 2019
כרמל שטרן, הליכודניקים החדשים לא הצליחו להשפיע מבפנים, והתפצלו, באתר "שקוף", 14 בספטמבר 2020
↑  עתירה של הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית להורות על קיום פריימריז לראשות הליכוד., באתר www.facebook.com
↑  עקיבא נוביק, צעקות וכינויי גנאי: הקלטות הדיון בהדחת "הליכודניקים החדשים", באתר חדשות 13, 19 בדצמבר 2019
↑  בימים האחרונים קיבלו 650 חברי הליכודניקים החדשים מכתב המודיע להם כי הוחלט להרחיק אותם מהליכוד בתוך 14 יום - עד יום לפני הבחירות., באתר www.facebook.com
↑  אנה רייבה ברסקי, ‏מעלים הילוך: מכתבי הפסקת חברות נשלחו לחברי תנועת "הליכודניקים החדשים", באתר מעריב אונליין, 15 בדצמבר 2019
↑  הליכודניקים החדשים - הקבוצה הדמוקרטית, באתר www.facebook.com
1 2  אג'נדה | הליכודניקים החדשים - הקבוצה הדמוקרטית, באתר הליכודניקים החדשים (באנגלית)
↑  קידום אג'נדה ליברלית דמוקרטית בליכוד - אלי כהן, נבדק ב-2020-06-20
↑  קידום אג'נדה ליברלית דמוקרטית בליכוד - צחי הנגבי, נבדק ב-2020-06-20
↑  קידום אג'נדה ליברלית דמוקרטית בליכוד - ישראל כ"ץ, נבדק ב-2020-06-20
↑  הליכודניקים החדשים - הקבוצה הדמוקרטית ב-Facebook Watch, נבדק ב-2020-06-20
↑  קידום אג'נדה ליברלית דמוקרטית בליכוד - גילה גמליאל, נבדק ב-2020-06-20
↑  קידום אג'נדה ליברלית דמוקרטית בליכוד - ניר ברקת, נבדק ב-2020-06-20
↑  צבי זרחיה, ענת רואה ותומר גנון, אדלשטיין לבג"ץ: "צו מצפוני לא מאפשר לי לקיים את פסק דינכם, לכן התפטרתי", באתר כלכליסט, 25 במרץ 2020
↑  שלום ירושלמי, אחרי ההמולה והזעם, אין ספק שאדלשטיין יציית לצו בג"ץ, באתר זמן ישראל, 25 במרץ 2020
↑  השרים אישרו הצעת חוק לאי-הפללה של צרכני קנאביס, באתר ynet, 21 ביוני 2020
↑  אריק בנדר, ‏הכנסת אישרה את חוקי הקנאביס בקריאה טרומית, באתר מעריב אונליין, 24 ביוני 2020
↑  טל שלו‏, מנקים את השורות: בליכוד דורשים "הצהרת נאמנות" מאלפי ליכודניקים חדשים, באתר וואלה, 20 באוגוסט 2020
↑  הליכודניקים החדשים הקבוצה הדמוקרטית - עתירה דחופה - אוגוסט 2020.pdf, באתר Google Docs
↑  "אכיפה בררנית על סטרואידים" לפי הליכודניקים החדשים - הקבוצה הדמוקרטית, באתר www.facebook.com
↑  בפסיקה שניתנה בעניין עתירתנו מס' 1603-20 הורה בית-הדין של הליכוד להחזיר לספר הבוחרים את אלפי חברי ליכוד המזוהים עם הקבוצה שהודחו מהתנועה באוגוסט 2020 וקבע כי חברות בתנועה היא אישית ולא קבוצתית ושאין בהתפקדות דרך קבוצה זו או אחרת כדי להוות עילה להרחקה מהתנועה., באתר https://www.likud.org.il
↑  פסק דין בעניין עתירה 1603-20 ולאחר הוצאת צו מניעה שהוציא בית הדין למנהלת הליכוד שניסתה שוב לסלק את חברי "הליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית" בניגוד לפסק הדין הקודם., באתר https://www.likud.org.il
ואן ג'ונסון

| --- | --- |
ואן ג'ונסון (1972)
ואן ג'ונסון (1972)
 לידה:  25 באוגוסט 1916 ניופורט, רוד איילנד, ארצות הברית
 פטירה:  12 בדצמבר 2008 (בגיל 92) ניאק, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Charles Van Dell Johnson 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1935–1992 (כ־57 שנים)
 מקום לימודים:  Rogers High School 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ואן ג'ונסון (באנגלית: Charles Van Dell Johnson)‏ (25 באוגוסט 1916 – 12 בדצמבר 2008) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי שהתפרסם בעיקר בשנות ה-40 וה-50.
קורות חיים

נולד בעיר ניופורט ברוד איילנד, לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק והחל להופיע כשחקן ורקדן בברודוויי.
הוא הוחתם על חוזה באחים וורנר אבל זמן קצר לאחר מכן קבל בעזרת ידידתו לוסיל בול, חוזה בחברת מטרו גולדווין מאייר. ב-1943 שיחק מול ספנסר טרייסי בסרט "בחור ששמו ג'ו". במהלך ההסרטה נפצע קשה בתאונת דרכים, לוחות מתכת הושתלו בגולגולתו והוא לא היה יכול להסתיר את הצלקות בפניו שהפכו לסימן ההיכר שלו. טרייסי עמד על כך שלא יוחלף. ג'ונסון חידש את הצילומים לאחר החלמתו והצלחת הסרט הייתה בשבילו פריצת דרך.
הוא נפסל לשירות צבאי והיות ששחקנים אחרים גויסו, הוא נשאר בעורף וקבל הצעות רבות להופיע בסרטים.
בין סרטיו המפורסמים: "בחור ושמו ג'ו" (1943), "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), "הצוקים הלבנים של דובר" ו"שתי נערות ומלח" (1944-עם ג'ון אליסון), "סוף שבוע בוולדורף" (1945), "עוד תעלה תזרח השמש" (1946), "מצב האומה" (1948), "שדה קרב" (1949- על המצור על בסטון), המחזמר "בריגדון" (1954), "הפעם האחרונה שראיתי את פריז" (1954 - עם אליזבת טיילור) ו"סוף הרומן" (1955)..
ב-1954 הופיע באחד התפקידים הראשיים בסרט המרד על הקיין, לוטננט סטיב מאריק. לאחר מכן החלה הקריירה שלו לדעוך. אחד מהסרטים האחרונים בו הופיע בתפקיד קטן היה שושנת קהיר הסגולה של וודי אלן. ב-1967 שיחק בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצדה של דבי ריינולדס.
הוא הופיע גם בתוכניות וסדרות טלוויזיה רבות כמו:"לוסי אהובתי", "המופע של דוריס דיי", "מקמילן ואשתו", "איש עשיר, איש עני", ספינת האהבה ועוד. הוא הופיע גם בהפקות תיאטרון בעיקר של מחזות זמר.
בשנת 1992 שיחק בסרט המשפחה האוסטרלי "Clowning Around" בתור מיסטר ראנת'ואו; זהו בין תפקידיו האחרונים של ג'ונסון לפני מותו.
ואן ג'ונסון נפטר ב-12 בדצמבר 2008. על שמו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הרצוג, פוקס, נאמן ושות'

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  שותפות
 מייסדים:  חיים הרצוג, מייקל פוקס, יעקב נאמן
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־53 שנים)
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 משרד ראשי:  תאומי רובינשטיין, רחוב יצחק שדה 4, תל אביב-יפו
 ענפי תעשייה:  עריכת דין
 יו"ר:  עו"ד מאיר לינזן
 עובדים:  585 (2019)‏
  
 herzoglaw.co.il
 
סמליל המשרד עד 2021
הרצוג, פוקס, נאמן ושות' הוא ממשרדי עורכי הדין הגדולים בישראל. נכון לשנת 2020, במשרד כ-417 עורכי דין, מתוכם כ-162 שותפים. המשרד מתמחה בתחומים רבים של המשפט האזרחי, דיני חברות, דיני מיסים, הגבלים עסקיים, דיני בנקאות וקניין רוחני. מרכזו של המשרד בתל אביב, ובנוסף קיימים סניפים בחיפה ובפאלו אלטו שבקליפורניה.
היסטוריה

המשרד נוסד ב-4 ביולי 1972 על ידי חיים הרצוג, ששימש לאחר מכן כנשיא מדינת ישראל וחבר הכנסת, מייקל פוקס, עורך דין שעלה מלונדון ארבע שנים קודם לכן, וד"ר יעקב נאמן, מומחה לדיני מיסים ולימים שר האוצר ושר המשפטים של מדינת ישראל.
בשנת 1975 עזב הרצוג את המשרד מתוקף פעילותו הציבורית ומינויו לתפקיד שגריר ישראל באומות המאוחדות. פעילותו הציבורית של נאמן גרמה לו לעזוב את המשרד פעמים אחדות, והוא שימש בו כשותף בכיר בין השנים 1972–1979, 1996-1981, 1997-1996, 2009-1998. פוקס המשיך להיות פעיל במשרד עד לפטירתו בשנת 2009‏.
המשרד שם דגש על פעילות בינלאומית הקשורה בישראל. חלק מעורכי הדין שבמשרד חברים גם בלשכות עורכי דין בחו"ל. במסגרת פעילותו הבינלאומית טיפל המשרד בעסקאות רכישה של חברות ישראליות, שבהן היו מעורבים תאגידים רב-לאומיים כמיקרוסופט, גוגל, יאהו!, apple inc, אפל ישראל, פייסבוק ישראל, Facebook inc, ג'נרל אלקטריק, נורטל ואחרים.
בפעילותו בתחום הבנקאות מעניק המשרד שירותים למרבית הבנקים בישראל, וכן לבנקים וחברות השקעות בינלאומיות הפעילות בישראל.
עם לקוחות המשרד בתחום האנרגיה והתשתיות נמנים חברת החשמל לישראל, בריטיש גז וחברות זרות שהתחרו על הקמת מתקני התפלת מים בישראל.
בתחום מיזוגים ורכישות היה המשרד מעורב בעסקאות לרכישת חלקים מבנק לאומי, בזק, סלקום וחברות בולטות נוספות במשק הישראלי.
שמות כל עורכי הדין שבמשרד, שותפים ושכירים, מופיעים על נייר המכתבים של המשרד, ותופסים בו כחצי עמוד (אלא שהרשימה לא עודכנה בשנים האחרונות). יעקב נאמן הסביר: "בנייר הפירמה אין אצלנו הבחנה בין שותפים ללא שותפים, ואין תארים אקדמיים ליד השם, אף שלכמה מאתנו יש דוקטורט. אנו מעוניינים שכולם ירגישו שווים."
עו"ד מאיר לינזן, השותף המנהל במשרד, יזם הסכם פרישה לפיו עורכי דין יפרשו מהמשרד בגיל 60, גיל נמוך מהמקובל, כדי להפוך את המשרד לאטרקטיבי לעורכי דין צעירים.
ב-2017 רכש המשרד כ-15 קומות בצמד מגדלי "תאומי רובינשטיין" הנמצא במתחם חסן ערפה ברחוב יצחק שדה בתל אביב-יפו וביוני 2021 עבר המשרד באופן רשמי מבית אסיה בצפון העיר, שם שכן כ-30 שנה, לפרויקט.
הערות שוליים

↑  Dun's 100 דירוג משרדי עורכי דין 2018 באתר דן אנד ברדסטריט ישראל.
↑  האתר הרשמי של הרצוג, פוקס, נאמן ושות'
↑  נורית רוט וכנען ליפשיץ, מת עו"ד מיכאל פוקס, מייסד משרד הרצוג פוקס נאמן, באתר הארץ, 10 במאי 2009
↑  ראו דוגמה
↑  שוקי שטאובר, עו"ד ועוד, 2005, הפרק "עו"ד ד"ר יעקב נאמן", עמ' 175
↑  ענת רואה, העזיבה הגדולה בהרצוג פוקס נאמן: "אסור ששותפים ותיקים יהפכו לעול על המשרד", באתר כלכליסט, 12 בספטמבר 2013
↑   רונית הראל, "זה קריטי לשרידות": הסיפור שמאחורי המעבר של פירמת עורכי הדין הגדולה בישראל למגדל בדרום ת"א, באתר TheMarker‏, 27 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0631 6460
אילנה קראוזמן בן-עמוס

אין תמונה חופשית
אילנה קראוזמן בן-עמוס (נולדה ב- 1949) היא פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עוסקת בהיסטוריה חברתית ותרבותית של אנגליה בעת החדשה המוקדמת.
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה. את עבודת הדוקטורט שלה כתבה באוניברסיטת סטנפורד. תחומי התעניינותה כוללים משפחה וחברה, קהילה ורשתות חברתיות, עוני ורווחה, חילופי מתנות, יחסים בינאישיים והיסטוריה של הרגשות.
ספרים שכתבה

Adolescence and Youth in Early Modern England (New Haven and London: Yale University Press, 1994).
The Culture of Giving: Informal Support and Gift-Exchange in Early Modern England (Cambridge: Cambridge University Press, 2008, paperback edition, 2010).
הסליק במזרע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  סליק 
 מיקום:  מזרע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1936
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 
פתח הירידה לסליק לאחר הזזת האמבטיה שכיסתה עליו
הסליק במזרע היה הסליק המרכזי של קיבוץ מזרע שנבנה ב-1936 כחלק מהמכבסה של הקיבוץ. שימש לאחסנת נשק לא חוקי עד מלחמת העצמאות. לאחר קום המדינה שומר הסליק והפך לאתר מורשת.
רקע

לאחר הקמת קיבוץ מזרע ב-1923 החלו חברי הקיבוץ לאסוף נשק הגנה לא חוקי. בתחילה נשמר הנשק בסליקים מאולתרים שכללו צנורות מתכת אטומים וחביות וכן תחת לרצפת מחסן חדר האוכל.
בעקבות מאמצי הבריטים לאיתור סליקים ברחבי הארץ, תוך שימוש במגלי מתכות, התגבר החשש שפתרונות ההסלקה הקיימים אינם בטוחים עוד וגדולים הסיכויים שייתגלו בחיפוש. בהתאם לכך הורתה הנהגת ארגון "ההגנה" לבנות סליק בטוח יותר.
הקמת הסליק המרכזי

החיפוש אחר מקום מתאים לסליק חדש הוביל את אנשי "ההגנה" למכבסה שהייתה באותו זמן בבנייה. בניית הסליק החלה ב-1936 והוא נחפר מתחת לאזור תליית הכביסה במסווה של בור ספיגה. עם השלמת החפירה יצקו הבנאים בטון בקירות ובתקרה כך שנוצר חדר בגודל של 2.5 על 2.5 מטר ובגובה של 2.1 מטר. מהסליק נחפרה מנהרה אופקית עד מתחת למכבסה שם נבנה פיר אנכי שהגיע לפני הקרקע. העמודים ששימשו לתליית הכביסה מעל הסליק היו בעצם ארובות האוורור של הסליק.
הירידה לפיר הוסוותה על ידי אמבטיה ששימשה את חברי הקיבוץ למרחצאות בריאות בעזרת בוץ שהובא לקיבוץ מחמי טבריה. האמבטיה עצמה הותקנה על גבי מסילות שאיפשרו את הזזתה על מנת לחשוף את פתח הירידה. בתחילה חובר מנגנון הזזת האמבטיה לאחד הברזים אולם לאחר שבטעות נעשה בו שימוש ונחשף פתח הכניסה לסליק הועבר מנגנון הזזת האמבטיה לחדר סמוך בה הוצב הדוד לחימום המים לאמבטיה.
לאחר סיום הבנייה הועברו למקום, בחשאי, כלי הנשק מהסליקים האחרים ומונו 4 מחברי המשק כאחראים לטיפול בנשק.
השבת השחורה

ב-29 ביוני 1946, במהלך השבת השחורה, הגיעו כ-1000 חיילים אירים בשרות הבריטים גם למזרע בחיפוש אחר סליקים ונשק. יעדם המרכזי לא היה הסליק במכבסה אלא מטה הפלמ"ח ששכן בצריף שכונה "צריף המודדים של הקרן הקיימת". חברי הקיבוץ הצליחו לעכב את החיילים בשער בזמן שאחרים פינו מסמכים ומשדרי אלחוט מהצריף לפינות מסתור ברחבי הקיבוץ (וביניהם גם לסליק במכבסה). בחיפוש מקיף שערכו הבריטים בקיבוץ לא הצליחו לגלות את הסליק המרכזי שמתחת למכבסה. לעומת זאת בצריף מטה הפלמ"ח תפסו הבריטים רשימה מקודדת של כל חברי הפלמ"ח שנשכחה מאחור. במהלך החיפוש בחצר, הצליח אחד מחברי המשק, שהיה באותו זמן חייל בבריגדה היהודית, להשמיד את מחברת הקודים והבריטים לא הצליחו לפענח את הרשימה המקודדת.
אחריתו של הסליק

הסליק ננטש אחרי חורף 1944 בגלל שהוצף במים, והוחלף בסליקי צינור שהמשיכו לשמש את חברי הקיבוץ עד קום המדינה אז נמסר הנשק שבהם לרשות צה"ל. חברי הקיבוץ שימרו את המקום והפכו אותו לאתר מורשת עם הסברים על המקום וניתן לערוך בו סיורים.
לקריאה נוספת

ד"ר רפי קיטרון, ארץ ישראל הנסתרת - סיפורם של הסליקים ותולדותיהם, הוצאת אריאל, 2010, עמודים 137–138.
הערות שוליים

↑  בעל הרעיון לבניית הסליק במכבסה ואחד השותפים להקמתו היה חבר הקיבוץ ישראל פינסטר. שאר השותפים לבניית הסליק היו אריה כפיר, אברהם כץ, אברהם אמרנט ואהרון מינצר
↑  ניר מן, האלמוני שהציל את הפלמ"ח, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 ביולי 2012
התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף

| --- | --- |
מטוס דה הבילנד רפיד בצילום משנת 1938
מטוס דה הבילנד רפיד בצילום משנת 1938
 תאריך:  18 בדצמבר 1950
 שעה:  11:30 לערך
 מיקום:  חוף הים התיכון ליד גבול ישראל-רצועת עזה
 גורם:  טעות אנוש, תקלה טכנית או פגיעה מאש אויב
 הרוגים:  8
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

 מטוס:  דה הבילנד רפיד
 שייכות:  חיל האוויר הישראלי
 נוסעים:  7
 אנשי צוות:  1
 הרוגים:  8
 ניצולים:  0
התרסקות מטוס הרפיד במישור החוף התרחשה ב-18 בדצמבר 1950. מטוס סיור של חיל האוויר שבו נמצאו טייס ושבעה חיילים התרסק בחוף הים התיכון סמוך לגבול ישראל – רצועת עזה, בקרבת קיבוץ זיקים. כל יושבי המטוס נספו. גופת אחד מהם לא נמצאה עד היום.
ההתרסקות

המטוס מדגם דה הבילנד דראגון רפיד, שהשתייך לטייסת 100, המריא בשעה 10:00 ועליו טייס, קצין סיור ושישה סמלים מבית הספר למ"כים של הנח"ל. משימתם הייתה סיור באזור בית גוברין ואפשר שהיו אמורים להגיע עד אילת. הוא נראה בשמי קיבוץ זיקים - מחוץ למסלולו המתוכנן - בשעה 11:30 ולאחר מכן נעלם. לפיכך החלו חיפושים אוויריים וקרקעיים אחרי המטוס ויושביו, שנמשכו עד ה-20 לחודש. המחפשים היו חיילי צה"ל ותושבים מהיישובים הסמוכים לזיקים. במהלך החיפושים, ב-19 לחודש, התגלו שברי המטוס בים במרחק של מטרים אחדים מקו החוף בסמוך לגבול עם רצועת עזה, שהוחזקה אז על ידי מצרים. המחפשים לא הצליחו לאתר את יושבי המטוס או את גופותיהם.
הגורם להתרסקות המטוס לא הובהר. ייתכן שהמטוס התרסק עקב טעות אנוש או תקלה טכנית. אפשר גם שהוא הופל על ידי אש מצרית, שכן בעיתונות המצרית נכתב ימים אחדים לאחר ההתרסקות שמטוס ציוני טס מעל עזה ותותחי נ"מ ירו לעברו.
לאחר ההתרסקות

ימים אחדים לאחר ההתרסקות התברר כי חיילי הצבא המצרי ברצועת עזה הבחינו בה, הגיעו אל שברי המטוס וחילצו מהם שש גופות. הגופות הועברו על ידי המצרים לידי צה"ל בגבול רצועת עזה. בעיתון הבקר נכתב כי ההעברה נעשתה בטקס צבאי מלא, שבמהלכו ירו המצרים מטחי כבוד והניחו זרי פרחים ליד מיטות החללים.
מספר שבועות לאחר ההתרסקות איתר חיל הים גופה שביעית מבין הנספים בהתרסקות, והיא זוהתה בבית החולים תל השומר. גופתו של החלל השמיני, יעקב אבזץ, לא נמצאה. הוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
היסטוריה של המזרח התיכון

מפת המזרח התיכון
דברי ימי האזור המכונה בימינו "המזרח התיכון" מגוללים רצף היסטורי של ציוויליזציה אנושית בת יותר מ-5,000 שנים.
המזרח הקרוב הקדום

אחת הקדומות שבציוויליזציות המזרח-תיכוניות נוסדה במסופוטמיה בסביבות 3500 לפני הספירה. שומרים, בבלים, אשורים ואחרים יסדו אף הם ישויות מדיניות חשובות. תקופה קצרה אחר כך התפתחה במקביל ציוויליזציה חשובה נוספת על גדות נהר הנילוס, מצרים העתיקה.
משנת 500 לפנה"ס ואילך היה האזור נתון לשליטתן של מספר אימפריות: תחילה האימפריה הפרסית של האחמנים, שהחזיקה במרבית שטחי המזרח התיכון, מרכז אסיה ואפריקה הצפונית.
אלכסנדר הגדול מלך מוקדון יצא להילחם בשנת 334 לפנה"ס באימפריה הפרסית, כוחותיו של אלכסנדר נחלו הצלחות מזהירות כנגד הפרסים ועד שנת 331 לפנה"ס אלכסנדר הצליח לכבוש את כל האימפריה הפרסית. לאחר מותו של אלכסנדר פרצה מלחמות הדיאדוכים בין מצבאיו ובסופה חולקו שטחי הכיבוש החדשים: סלאוקוס הראשון קיבל את השליטה על אסיה הקטנה סוריה ופרס ותלמי הראשון קיבל את השליטה על מצרים, צפון אפריקה וארץ ישראל.
כיבוש המזרח התיכון על ידי אלכסנדר גרם לשינוי חד באופי התרבותי של האזור וקבעה את התרבות ההלניסטית כשולטת בו במשך אלף השנים הבאות.
במהלך המאה הראשונה לפני הספירה כבשה הרפובליקה הרומית המתפשטת את חלקו המזרחי של אזור הים התיכון. בתקופתה של האימפריה הרומית התמזג אזור זה יחד עם דרום אירופה וצפון אפריקה לכדי יחידה מדינית-כלכלית אחת. האיחוד הקל על תפוצתה של הנצרות, ועד המאה החמישית הייתה האימפריה הרומית, לרבות חלקיה המזרחיים, נוצרית ברובה. שלטונה של האימפריה הרומית הלך ודעך במאה הרביעית והוחלף על ידי זה של קונסטנטינופול, במה שהביא ליצירתה של אימפריה נוצרית דוברת יוונית, הידועה בתור האימפריה הביזנטית. זו שלטה במידה מסוימת באזור המשתרע מחבל הבלקן ועד לנהר הפרת. במזרח שב ועלה כוחה של האימפריה הפרסית תחת שליטת האימפריה הפרתית ומאוחר יותר תחת האימפריה הסאסאנית. במאות הבאות ניטשו מלחמות רבות בין הפרסים לביזנטים, אשר נאבקו על ההגמוניה במזרח הקרוב כולו.
המזרח התיכון הערבי

| --- | --- |
 :  ראו גם – האימפריה המוסלמית
לנוכח ההשפעה המאחדת שהיה לשלטון הרומי והביזנטי, עד המאה השביעית לספירה לא הייתה הבחנה ברורה בין אירופה למזרח התיכון. אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים היו כולן נוצריות ודוברות יוונית, וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני-רומי תחת שלטון האימפריה הביזנטית, שעה שמסופוטמיה (בשטחה של עיראק של היום) הייתה אזור חיץ בין האימפריה הפרסית לאימפריה הביזנטית.
לפני עליית האסלאם היו תושבי המזרח התיכון בעלי אמונה דתית מגוונת, פגנים, נוצרים, יהודים ומיעוטים כמו השומרונים ולכל אמונה היו מנהגים תרבותיים דומים אך שונים זו מזו. הגורם המשמעותי ביותר בתהליך הפיכתו של המזרח התיכון לאזור תרבותי נפרד היה העלייה במעמד דת האסלאם בחצי האי ערב. בשנת 634 נאמניו הערביים של מוחמד שהציג את עצמו כ"נביא האחרון" יצאו ממדינה עירם למסעות צבאיים ודתיים ברחבי המזרח התיכון. הם כבשו את ארץ ישראל בשנת 636, את מסופוטמיה ב-637, את סוריה ומצרים ב-640 ואת פרס ב-642. הביזנטים הצליחו למנוע מהערבים לכבוש את אנטוליה, אשר נותרה נוצרית עד להגעתם של הטורקים 400 שנים מאוחר יותר. רוב האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידי הערבים המירו דתם לאסלאם כעבור מספר עשורים, במה שהביא ליצירתו של גבול תרבותי-דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי. הח'ליפות ותושביה היוו את האימפריה המוסלמית.
אף על פי שהח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר, שליטתם של הערבים באזור שבין הנילוס לחידקל נותרה בלתי מעורערת (וכך גם בצפון אפריקה ובדרום ספרד) קרוב ל-400 שנים. ואולם במזרח, באזורים שהיו תחת הסאסאנים, אימצו זרם דתי אחר - האסלאם השיעי, אשר נתפס על ידי המוסלמים הסונים ככפירה. כך נוצר גבול מזרחי קבוע לעולם הערבי-אסלאמי, אף שהאסלאם הוסיף להתפשט במזרח גם בהודו ובאינדונזיה.
במהלך תקופה זו היה העולם הערבי, תחת השושלות האומיית, העבאסית והפאטימית, למרכז הפעילות התרבותית והכלכלית בחלקה המערבי של יבשת אסיה. בעוד שאירופה סבלה מפשיטות וממלחמות חוזרות ונשנות וחוותה הידרדרות כלכלית ודמוגרפית חדה ביחס לעבר הרומי, בערים הערביות הגדולות (קהיר, אלכסנדריה, בצרה, דמשק ומעל לכל המטרופולין האדיר של בגדאד) נרשם גידול אוכלוסין מרשים, כלכלת מסחר משגשגת וחיים תרבותיים עשירים. הספרות, האדריכלות, הרפואה והמדע שפיתחו הערבים היו מתקדמים לאין שעור ביחס לקיים במערב אירופה בימי הביניים המוקדמים. בכל העולם הנוצרי, רק קונסטנטינופול הדועכת יכולה הייתה להתחרות בעולם הערבי.
טורקים, צלבנים ומונגולים

באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקִצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקים למזרח התיכון, לאחר שהיגרו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה. הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק (בגדאד נכבשה ב-1055 מידי הבויהים), סוריה, ארץ ישראל והחג'אז, ואף הביסו את הביזנטים בקרב מנזיקרת וכבשו את אנטוליה. מצרים החזיקה מעמד תחת הח'ליפים הפאטימים עד 1169, אז נפלה לידי הטורקים. הסלג'וקים שלטו באזור במאתיים השנים הבאות, אף שעד מהרה התפרקה האימפריה הסלג'וקית לכדי מספר סולטאנויות קטן יותר.
פיצול זה איפשר למערב הנוצרי, שחווה התאוששות כלכלית ודמוגרפית מדהימה למן נקודת השפל אליו הגיע במאה השביעית, לשוב ולפעול במזרח התיכון. ב-1095 קרא האפיפיור אורבנוס השני לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים אבירי מסע הצלב הראשון כבשו את ירושלים. הם ייסדו בה ממלכה שהתקיימה עד 1187, או אז נכבשה על ידי צלאח א-דין המוסלמי. ממלכות צלבניות קטנות יותר שרדו עד 1291. הצלבנים כשלו בניסיונם ליצור נוכחות נוצרית קבועה בארץ הקודש, בעיקר משום שלא הצליחו למשוך די מהגרים אירופים לאזור במהלך מסעותיהם ולאחריהם.
בראשית המאה ה-13 שבו הסולטאנים הערבים לבית איוב והשתלטו על מצרים וסוריה בגרשם את הטורקים. ואולם התחייה הערבית לא ארכה זמן רב. פולשים חדשים, הפרשים המונגולים, הסתערו על המזרח התיכון, כבשו את בגדאד ב-1258, את דמשק ב-1260 והתקדמו דרומה עד לגבולה של מצרים. ישנן עדויות (בעיקר ברשמים של היסטוריונים מוסלמים בני התקופה, אבל גם במכתבו של רמב"ן שביקר בירושלים בשנת 1267 - כמה שנים אחרי האירועים) על כך שיחידות כיבוש מונגוליות הגיעו לצפת, לירושלים ולחברון. עם זאת, המונגולים לא עשו מאמצים מיוחדים לכונן ישות פוליטית באדמות שכבשו ומדובר היה יותר בפשיטות קצרות מועד על ידי כוח צבאי מוגבל שמטרותן הייתה לקיחת שלל, הפחדה ואיסוף מודיעין. הדבר, כנראה, נבע מהעובדה שמפקד העליון של צבא הכיבוש המונגולי הולגו (Hülegü) עזב את האזור עם רוב צבאו בתחילת 1260 אחרי שהגיעה אליו הידיעה על מותו של מונגקה חאן (Möngke), שליט האימפריה המונגולית. את דילול הכוחות הזה ניצל הסולטאן הממלוכי של מצרים קוטוז (בערבית: الملك المظفر سيف الدين قطز) שעלה צפונה עם צבאו והביס את הכוח המונגולי בקרב עין ג'אלות בסוף שנת 1260. בהמשך להתפתחות הזאת המונגולים הסיגו את כוחותיהם ממזרח התיכון. גל חדש של הפשיטות המונגוליות באזור התרחש בשנות 1299–1300. הם שוב כבשו את דמשק וירדו גם דרומה, אבל שוב לא נשארו זמן רב ופינו את האזור מיוזמתם. אחרי נסיגתם הכוחות הממלוכיים החזירו לעצמם את השליטה בארץ ישראל ובסוריה. רק באמצע המאה ה-14 המונגולים הפסיקו סופית לאיים על האזור. לאור זאת, סולטאניה הממלוכים של מצרים כבשו את ארץ ישראל וסוריה, ואילו סולטאנים טורקים אחרים שלטו בעיראק ובאנטוליה. רק בחצי האי ערב קיימו הערבים שלטון עצמי.
ראו גם

| --- | --- |
 היסטוריה של אפריקה  צפון אפריקה  האימפריה העות'מאנית:  אסלאם ואסלאמיזם  האביב הערבי  הסכסוך הישראלי-ערבי  הסכסוך הישראלי-פלסטיני  ציונות ואנטי-ציונות
לקריאה נוספת

ברנרד לואיס, המזרח התיכון והמערב, מערכות, 1972.
ברנרד לואיס, הערבים בהיסטוריה, דביר, 1995.
יעקב שמעוני ואיתמר רבינוביץ', לקסיקון פוליטי של המזרח התיכון במאה העשרים, בית ההוצאה הירושלמי, 1974.
אברהם אלפרד בונה, מדינה וכלכלה במזרח התיכון: גלגוליה של חברה בתמורתה, מוסד ביאליק, 1948.
הערות שוליים

↑  Reuven Amitai, (Mongol Raids into Palestine (A.D. 1260 and 1300, The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain
 and Ireland 1987/2, Cambridge University Press, עמ' 236 - 255
1 2  "המחנה הסוני המתון": יש דבר כזה?, באתר מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון
↑  מהפכה נוספת? אלו ההחלטות שיחרצו את גורלה של איראן, באתר פורבס (ארכיון)
↑  https://jiss.org.il/he/levi-economic-campaign-המערכה הכלכלית נגד איראן – לאן?
1 2 3  זרעי "האביב הערבי" 2 כבר נטמנו. השאלה מה יעשו פוטין וארדואן, באתר וואלה, 26 בדצמבר 2020
↑  המסדרון הקרקעי של איראן – איום אסטרטגי, באתר מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון
1 2 3  אלוף משנה (מיל') ד"ר ערן לרמן, מחנה היציבות מתחזק, באתר מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון
↑  רון בן ישי, קואליציות אזוריות, בלי השפעת המעצמות: עושים סדר ב"מזרח התיכון החדש", באתר ynet, 22 באוגוסט 2020
↑  הציר סוני מול הציר השיעי במזרח התיכון, באתר www.inss.org.il
↑  עמי רוחקס דומבה, קומדיה גיאופוליטית: ארה"ב פועלת נגד חברה בנאט"ו בגלל רוסיה - לטובת רוסיה, באתר ישראל דיפנס
↑  יעקב עמידרור, ישראל והערבים מול טורקיה ואירן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 באוגוסט 2021
↑  שי לוי, ‏ראש בראש: רוסיה וטורקיה נלחמות בשלוש חזיתות, באתר ‏מאקו‏, 7 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562897705171  LCCN: sh85090506 
קברו של כורש הגדול, מלך פרס.
צלאח א-דין אל-איובי, ממובילי ההתנגדות המוסלמית לצלבנים
סלים הראשון, הכובש העות'מאני
גמאל עבד אל נאצר, שליט מצרים (1954–1970)
סדאם חוסיין בעת משפטו, 2004
הפגנות המוניות ברחובות מצרים, תוניסיה, תימן וסוריה במהלך האביב הערבי (משמאל-למעלה, עם כיוון השעון)
דורית ביניש

דורית בֶּינִיש (נולדה ב-28 בפברואר 1942) היא משפטנית ישראלית. הייתה פרקליטת המדינה בשנים 1989–1995, שופטת בבית המשפט העליון משנת 1995, ונשיאת בית המשפט העליון החל מ-17 בספטמבר 2006 ועד לפרישתה משיפוט ב-28 בפברואר 2012. החל ממאי 2013, מכהנת כנגידת האוניברסיטה הפתוחה.
ביניש היא האישה הראשונה בישראל שכיהנה כפרקליטת המדינה, ולאחר מכן האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת בית המשפט העליון.
ביוגרפיה

דורית ביניש נולדה ב-28 בפברואר 1942 בתל אביב, בת הזקונים של חוה ואהרן וֶרבָּה, שעלו מהעיר קובל שבפולין ב-1933, ולה אחות מבוגרת ממנה בכ-12 שנה.
אביה, אהרן ורבה (נפטר ב-1981), היה בכיר בלשכת המס המרכזית של ההסתדרות ועסקן במפא"י.
אמהּ, חוה ורבה לבית סֶיר (1909–1969), הייתה גננת, סופרת ילדים ועורכת, ממעצבי דמותו של החינוך לגיל הרך בישראל.

ביניש גדלה בתל אביב בילדותה למדה בבית הספר "בית חינוך" על-שם טשרניחובסקי, וסיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון חדש. את שירותה הצבאי עשתה במחלקת ארגון באגף כוח אדם במטכ"ל והשתחררה בדרגת סגן ב-1962.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבלה תואר ראשון ב-1967 ותואר שני בהצטיינות ב-1971. יחד איתה למד בעלה, יחזקאל ביניש, שהוא עורך דין עצמאי. לזוג שתי בנות, דניאלה ומיכל.
אחותה, פנינה הררי (1930–2020), הייתה אלמנתו של מייק הררי, איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד (בנה דור היה בעלה של ללי שמר, בתה של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר).