התנועה הרומנטית
הספרות העברית הרומנטית > ספרות התחייה

ספרות התחייה, ובעיקר הספרות העברית החדשה שחוברה משנת 1890 ועד למלחמת העולם הראשונה, נחשבת על ידי הרבה חוקרים לספרות שמגמתה המרכזית היא רומנטית, רק נחלקו על אופן היותה רומנטית:
הספרות העברית הגיעה אל הרומנטיקה בפיגור של מאה שנה (לפי דב סדן).
ספרות התחייה קלטה רומנטיקה או נאו-רומנטיקה שפעלה בזמנה (לפי פישל לחובר).
הרומנטיקה העברית הייתה מקבילה לרומנטיקה (של תחילת המאה ה-19) ולנאו-רומנטיקה גם יחד (לפי גרשון שקד).
סופרי וורשה - י. ל. פרץ, דוד פרישמן, מרדכי זאב פיארברג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי - נחשבים לרומנטיקנים. לדעת דן מירון, ביאליק הגיע לבשלות אמנותית כאשר עבר לפואטיקה רומנטית.
הפואמות "מתי מדבר", "מגילת האש", ו"הבריכה", והסיפור "ספיח" מאת ביאליק הן יצירות רומנטיות. משה גליקסון הבחין בין שני מיני רומנטיקה: יש רומנטיקה של כמישה וכליה, ויש רומנטיקה של הפראה ויצירה, וקישר את ביאליק לרומנטיקה של חיים העולה ומפכה מחביון הנשמה, וכתב על ביאליק: "אין כמוהו כפות לרומנטיקה החיונית, הקושרת את פתילה בערכים ובצורות המתחדשים ומתעוררים לחיים חדשים. ביאליק יודע להבחין בחושו האינטואיטיבי העמוק בין משא מיותר של נכסים מתים ובין יצירות וצורות לאומיות הנובעות ממעמקי נשמתה של האומה וחותכות חיים וחלק לעולם-הבא לזו. הוא יודע להבחין בין מסורת שהתאבנה לצורות-חיים תפלות ונובלות, שאין מיצר על חורבנן ואין דואג לתיקונן, ובין מסורת המקיימת את חוט-השדרה הלאומי ומרטיבה את הגזע העתיק, הוא יודע ומרגיש את כל החיוני, המקורי, הרענן והאיתן שבעבר, יודע להבחין, מה מנחלת העבר יש בו כדי להיעשות מעיין לחיים חדשים וליופי חדש". להלן דוגמה לרומנטיקה של ביאליק (מתוך הסיפור "ספיח"):
רך וקטן ועזוב לנפשי הייתי; לא ידעתי לשאול עוד ולקרוא דבר בשמו, ואיש אין על ידי לפתוח פי ולהעיר רוחי. אין מחזיק בימיני ואין פוקד פינתי. כאפרוח יתום תעיתי בדד מסביב לקִנִּי, אבי ואמי עזבוני ועין לא חסה עלי. ואלוהים אספני ברחמיו אל תחת סתר כנפיו, וַיִּתְּנני לשבת דוּמם אצל הדום רגליו ולשחק בלאט בציציות כסותו ובשולי אדרתו. יומם צִוָּה לי את מלאכיו הנעלמים לשעשעני בחלומות ולהעלות בת-שׂחוק על שפתַי, ואיש לא ראה, ובלילה שלח לי את גמדיו הקטנים, לזמר לפני לאור הירח ולהפיג פחדי, ואיש לא שמע. רואים ולא נראים השכּינָם מסביב לי וַיִּתקעם בעלטת כל פּינה ובאפלולית כל חור, למלא נפשי חרדה מתוקה ותמְהוֹן אלוהים. ידו הנעלמה היא זרעה פלאים את כל נתיבותי ונטעה חידות בכל אשר לנה עֵינִי. כל צרור אבן וקיסם עץ – מדרש פליאה, וּבכל שוחה וגומא – רזי עולם. איכה ילין הניצוץ באבן דומם, ומי השכין את הצללים האילמים בקירות הבית? מי יערום הררי אש בשולי רקיע, ומי יאחיז את הלבנה בסבכי יער? אנה תנהרנה אָרְחוֹת עבים, ואחרי מי ירדוף הרוח בשדה? מה רננת בשרי לבוקר והמון לבבי לפנות ערב? מה למימי המעיין כי יבכו חרש ולמה יצא לבי להֶמיָתם? כִּתְּרוּנִי הפלאים, השׂיגוני, עברו ראשי הקטן והדל – ואין מנוס ואין מפלט. הם הרחיבו את עיני ואת לבבי העמיקו, לראות את הנסתר בנגלה ואת הסתום במפורש. כמעט אפקח לשמים את ארובות נפשי הקטנות, את שתי עיני, ומראות אלוהים נוהרים ובאים אלַי מארבע הרוחות, וַאני לא קראתים. יש אשר יצופו ועלו אלי ממצולות דממה, ודמות להם כמראות אשר יִגָּלוּ בחלום וּבמי ברֵכה בהירה. אין אֹמר ואין דברים – זולתי מראה. גם הדיבור שבהם אין קול ואין הברה לו. דיבור פלאים הוא, בריה לשעתה, שהקול התנדף ממנו – והוא קַיָּם. וגם אני לא באָזנַי שמעתיו, כי דרך מבוא אחר, נעלם, הגיע אל נפשי. כן יגיע אל נפש עולל נרדם בערישׂתו המון לב אִמּוֹ ורחמי עיניה, בּעָמְדָהּ עליו למראשותיו נפעמת וַחֲרֵדָה, והוא לא יֵדע. ויש שנתרקמו המראות ובאו מתוך פליטי קולות וצֵרוּפיהם. רבים הקולות בחלל העולם ושונים אלה מאלה, וּפנים אין מספר להם. מי יגיד משמעם ומי יבֹא עד חֵקר תכונתם? קולות יום וקולות לילה. שחוצים וּצנועים. עזים ורפי כוח. נמשכים עד אין קץ ונקצצים פתאום. שַוועת טובע בקצה העולם ואנקת הרוג מפרפר ביער. כרוחות אין גְּוִיָּה היו בעיני, רָצי אלוהים ונושאי דברו, המשוטטים הנה והנה על כנפי רוח, טסים כחיצים ממחבואה למחבואה, מגיחים רגע ונעלמים פתאום, ואין יודע מוצאם ומובאם ועַין לא תשורֵם. ויש אשר שמעתי את הדממה ואת הקולות ראיתי, כי לא ידעו עוד חושי גבולות ומצרים, והאחד בא בשדה רעהו. הקול משך עמו את המראה, המראה את הקול, והריח – את שניהם. גם מידה וָקצב לא ידעתי עוד: הגבעה הקטנה בשדה נחשבה לי כּהֹר הָהָר, בּרֵכת המים – כאוקיָאנוס ותחום הכפר – כקצה הארץ.
אם יצירת ביאליק היא רומנטיקה של הפראה ויצירה, כל שכן האידיליות של דוד שמעוני (שמעונוביץ). כתב עליו דוד אריה פרידמן: "היה מי שמצא ביסוד שירתו את הרומנטיקה, ובצדק. מצע הנפש של שמעונוביץ, מסכת הלב של האיש, הם באמת מאותו הסוג הנקרא רומנטי. אבל רומנטיות זו שביסוד לא הצעיפה על עיניו לולא כיסתה ממנו את עין המציאות, ובארץ־ישראל הלא המציאות עצמה היא פלא. על כן כה קל היה לו למצוא פה את עצמו".
שירת יעקב פיכמן היא במידה רבה שירה רומנטית. הרומנטיקה של פיכמן אינה אסכולה או זרם, אלא רגש והלך-נפש של היחיד. יש בה פשטות ותמימות, אמונה בכוח האדם והעולם להתחדש ובכוח האהבה לטהר ולקדש את החיים, דבקות בטבע, לבלוב, ונוף ניגוני מבשם.