stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוך גלי
משפחה

רעייתו שושנה לבית וייס נפטרה ב-1978. לזוג 2 בנות.
התחתן בשנית עם שרה בינדר שהייתה אחות אחראית של חדרי הניתוח ב-בית חולים הכרמל.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: גלי ברוך (בלה) פרופ', עמודים 155-156
↑  מאיר הראובני, ביה"ס לרפואה בחיפה פותח שעריו, למרחב, 9 באוקטובר 1969
↑  קברו של פרופ' ברוך גלי בבית הקברות כפר סמיר (שדה יהושע) אתר billiongraves.com/grave
ניצה טרמין

| --- | --- |
 לידה:  ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 סוגה:  פאדו, לאדינו, מוזיקה צוענית, מוזיקה יוונית, מוזיקה לטינית, מוזיקה ישראלית, מוזיקה ספרדית, מוזיקה יוונית
 שפה מועדפת:  עברית 
 אתר הבית של ניצה טרמין
 
ניצה טֶרְמִין היא זמרת ומוזיקאית ישראלית, מבצעת בעיקר מוזיקה ספרדית, לאדינו, פאדו ומוזיקה צוענית. התגלתה במופע "בית פורטוגזי", שבו ביצעה משיריה של הזמרת עמליה רודריגז. אלבומה השני, שיצא בשנת 1999, כלל את הלהיט המתורגם "נפלי". היא בעלת קול קונטרה אלט ייחודי ונמוך. במהלך השנים שיתפה פעולה על הבמות עם מספר אומנים, בהם שמעון פרנס, ירון אנוש ואומן הגיטרה באלדי אולייר.
דיסקוגרפיה

"בית פורטוגזי" (1992)
"נפלי" (1999)
"אהבה צוענית בהופעה חיה" (2004)
"רומנסה ספרדית" (2010)
"בית פורטוגזי בהופעה חיה" (2015)
מופעים

"כחוט השני" (רומאנסות ספרדיות וקטעי פלמנקו)
"בית פורטוגזי" (שירת הפאדו של פורטוגל)
"חיוכים" (מיטב השירים הספרדיים בעברית ובספרדית - מופע משותף עם באלדי אולייר)
"אהבה צוענית" (חגיגה סוחפת של מוזיקה וזמר צועני)
"כלניות" (משיריהם של משה וילנסקי ושושנה דמארי)
"נשים שרות יוון" (מופע משותף עם ירון אנוש)
"דואט לטיני" (שירי האהבה הלטיניים הגדולים מכל הזמנים)
"חלום לים התיכון" (שירים סביב אגן הים התיכון בעקבות תוכנית הטלוויזיה בעלת אותו השם, עם שמעון פרנס)
"רומנסה ספרדית" (מופע בלאדינו המלווה את צאת האלבום מ-2010. במופע משלבת טרמין רומנסות בלאדינו, שירי פאדו מפורטוגל ושירים נוספים מתחנות חייה המוזיקליות לצד סיפורים מרגשים על הבית ועל תרבות הלאדינו)
"בית פורטוגזי" (20 שנים לאלבום "בית פורטוגזי", שירת הפאדו)
"פיאסטה" (מופע ממיטב המוזיקה והפולקלור של דרום אמריקה)
"רומנסה משפחתית" הרצאה מוזיקלית שבו מספרת ניצה את סיפור משפחתה החל מגירוש ספרד דרך סלוניקי ,טורקיה,איטליה ועד העלייה לארץ.בהרצאה נחווה דרך המנהגים, הצלילים,המאכלים ושירת הרומנסות שאותן שרה ניצה את סיפור יהדות ספרד המפוארת.
טייבה (לבנון)

ערך זה עוסק בכפר בלבנון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מבנה בכפר שהופצץ על ידי ישראל במלחמת לבנון השנייה
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  מרג' עיון
 מושל:  Hussein Mansour
 תאריך ייסוד:  המאה ה-8 לפנה"ס
 גובה:  660 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,000 (2016)
 קואורדינטות:  33°16′30″N 35°31′15″E﻿ / ﻿33.275°N 35.5208°E﻿ / 33.275; 35.5208 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןטייבה(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןטייבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
א-טייבה (בערבית: الطيبة) הוא כפר בדרום לבנון בנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה. בכפר מתגוררים כ-3,000 איש, רובם המוחלט מוסלמים מתואלים (שיעים).
היסטוריה

בשנת 1875, ביקר הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בכפר, העריך שגרו בו כ-800 תושבים, וכתב: ”בשעה חמש וחמש עשרה דקות חניתי ב[א־]טיבה. בכפר הזה, היושב על גבעה, חיים שמונה מאות מתואלים. מסגדו הראשי, המוזנח ומט לנפול עכשיו, נבנה מאבנים עתיקות למראה, ויש בתוכו כמה עמודים מונוליתיים. בית השיח' הגדול, התופס, עם נספחיו, את פסגת הגבעה, נבנה גם הוא, לפחות בחלקו, מאבני גזית שנלקחו מבניינים עתיקים הרוסים. מתחת לכפר נקווים המים של מעיין שופע בברכה גדולה, עגולה ועמוקה, שיורדים לתוכה במדרגות אריחים נאים ועתיקים. בריחוק מה משמשת עוד ברכה — עגולה אף היא וגדולה יותר, אך פחות עמוקה — להשקאת הבהמות”.
בעת מאורעות תל חי, בשנת 1920, מצאו מקלט בטייבה מספר משפחות של תושבי מטולה אצל השיעים שאיתם היו ביחסים טובים באותן שנים. המשפחות התארחו אצל מוכתר הכפר כאמל אסעד, למרות זאת, במאי 1948, פשט הפלמ"ח על טייבה ואנשיו שרפו את הארמון של משפחת אסעד יחד עם עוד שבעה בניינים נוספים בכפר.
באוקטובר 1948, במהלך מבצע חירם כבשה חטיבת כרמלי, ללא קרב, את הכפר ו-13 כפרים סמוכים. רק לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, ב-23 במרץ 1949 פינה צה"ל את הכפר.
בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, באפריל 1977, המיליציה הנוצרית, צבא לבנון החופשית בראשותו של סעד חדאד, הצליח לכבוש את הכפר. אחרי מבצע ליטני החזיק כוח יוניפי"ל בחלקו הדרומי של הכפר.
היסטוריה > תקיפות צה"ל על הכפר

בספטמבר 1972 פוצץ טור שריון של צה"ל מספר מעוזי פת"ח בכפר.
באפריל 1974 פוצץ כוח צה"ל עשרה בתים בכפר ואת תחנת שאיבת המים האזורית. בינואר 1975, שוב פשט כוח של 200 חיילי צה"ל על הכפר, ופוצץ בית על יושביו.
הכפר נכבש על ידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה ביוני 1982, והיה בשליטת ישראל עד מאי 2000, עת נסוג צה"ל מלבנון. בשנת 1998 נהרג חייל צה"ל ושניים נפצעו בחילופי אש בין שתי יחידות גולני סמוך לטייבה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה, בחודשים יולי–אוגוסט 2006, שוב כבש צה"ל את הכפר.
ב-11 בדצמבר 2023 נהרג ראש הכפר מפגיעה ישירה של פגז ישראלי, כאשר ישב במרפסת ביתו.
ב-18 באוקטובר 2024, מטוסי חיל האוויר בהכוונת אוגדה 98 הרגו את מוחמד חוסיין רמאל, מפקד מתחם א-טייבה בארגון הטרור חזבאללה.
ראו גם

מוצב טייבה
הערות שוליים

↑  ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ - ישראל - כרך שביעי : הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1987 - עמוד: 149
↑  דני רובינשטיין, פעם, הרבה לפני שנסראללה נולד, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2006
↑   נעה שפיגל, עוד לפני הגדר הטובה, היתה שכנות טובה, באתר הארץ, 13 במאי 2016
↑  שמעון וייס, הנוצרים כבשו את מעוז המחבלים באזור משגב־עם, דבר, 31 במרץ 1977
↑  נמשכים הקרבות באיזור טייבה, דבר, 1 באפריל 1977
↑  מאיר הראובני, חייל או"ם נהרג בקרב עם המחבלים, מעריב, 15 באוגוסט 1979
↑  מאיר הראובני, פגז־טאנק פגע בול במערה של מחבלים, מעריב, 17 בספטמבר 1972
↑  יעקב ארז, התמודדות צה"ל מעבר לגדר, מעריב, 22 באפריל 1977
↑  יעקב ארז, מטוסי חיל־האוויר הטילו נורי-אור אולם רב"ט יצחק סאלם לא נתגלה, מעריב, 3 בינואר 1975
↑  גיא נרדי, ‏צה"ל פינה את מוצב טייבה ברצועת הבטחון, באתר גלובס, 16 במאי 2000
עמוס הראל, בתוך שלושה ימים קרס צבא דרום לבנון - ורצועת הביטחון התמוטטה, באתר הארץ, 22 במאי 2003
↑  חייל נהרג ושניים נפצעו בחילופי אש בין שתי יחידות גולני בלבנון, באתר גלובס, 31 בדצמבר 1998
↑  הותר לפרסום: 6 חיילים נפצעו בכפר א-טייבה בדרום לבנון, באתר ynet, 31 ביולי 2006
↑  עמוס הראל,יובל אזולאי,הסוכנויות, צבא לבנון מנע ממסוקי צה"ל לנחות בבקעת הלבנון, באתר הארץ, 30 ביולי 2006
עמוס הראל, יציאת צה"ל מלבנון תתעכב בעוד כמה ימים; 5,000 חיילי יוניפי"ל כבר בשטח, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2006
↑  דיווחים בלבנון: ראש כפר כבן 80 נהרג בתקיפת צה"ל, באתר ynet, 11 בדצמבר 2023
↑  חוסל מחמד חסין רמאל, מפקד מתחם א-טייבה בחיזבאללה, באתר מעריב אונליין, 18 באוקטובר 2024
מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים

מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים הוקם במטרה להוציא לאור מהדורה מדעית שתתאר באופן מקיף את תהליכי ההשתלשלות של נוסח המקרא מעדי הנוסח הקדומים ביותר מהעת העתיקה ועד לימי הביניים המאוחרים. המפעל נוסד בשנת 1956 על ידי פרופ' משה גושן־גוטשטיין, פרופ' חיים רבין ופרופ' שמריהו טלמון שהיו צוות העורכים הראשון (בהמשך הצטרף גם פרופ' עמנואל טוב), ובראשו עומד כיום פרופ' מיכאל סיגל. סגל החוקרים של מפעל המקרא בעבר ובהווה מונה מומחים בתחומי נוסח המקרא, הלשון העברית, חקר המסורה, פילולוגיה מקראית, ספרות חז"ל ועוד.
אודות

לאורך הדורות הועתקו ספרי המקרא ונמסרו בכתב, תוך מתן שימת לב וטיפול זהיר בשימור הנוסח על פרטיו ופרטי פרטיו. עם זאת, ככל שעדי הנוסח שהגיעו לידינו קדומים יותר, משתקפות מהם גרסאות שונות שמלמדות על גיבוש הקאנון המקראי ועל דרכי העריכה, ההעתקה והמסירה של כתבי הקודש. כך למשל, השוואה בין נוסח המקרא המקובל – נוסח המסורה – לבין ספרי מקרא שהתגלו במגילות מדבר יהודה ולתרגומים העתיקים כמו תרגום השבעים מהמאות הראשונות לפני הספירה מגלה שיש ביניהם הבדלים מסוגים שונים המעידים שנוסח המקרא בעת העתיקה לא היה עדיין קבוע ומגובש. ככלל נוסח המקרא של חז"ל מתאים לנוסח המסורה, אך ניתן למצוא מקרים שבהם נוסח המקרא בספרות חז"ל שונה ואף מתאים לנוסח המתועד בעדי הנוסח העתיקים. גם לאחר שנוסח המסורה הפך לנוסח המקובל בתפוצות ישראל, הוא לא היה היחידי ובמקביל אליו התקיימו מסורות אחרות. מסורות אלו שונות ממנו בפרטים שונים, שלעיתים שמרו על מסורות קדומות שנדחו מהנוסח המקובל. בדיקת מגוון עדויות נוסח אלו והצגתן במהדורת מפעל המקרא מספקת לחוקרים וללומדים פריסה מלאה של השתלשלות נוסח המקרא ומסירתו מימי קדם ועד לתקופות מאוחרות יותר.
נוסח הפנים של מהדורת מפעל המקרא הוא נוסח המסורה ואליו מושווים שאר העדים. מבין כתבי היד של המסורה, נבחר כתר ארם-צובה, שהוא כתב היד שמשקף בצורה הטובה ביותר את נוסח המסורה ואת מפעלם של בעלי המסורה. את כתב היד העתיק אהרון בן אשר שחי במאה העשירית בטבריה. על כתב יד זה הסתמך הרמב"ם בהלכות ספר תורה שכתב וכך גם סופרים ומעתיקים במהלך הדורות. במשך שנים נשמר כתב היד על ידי יהודי חלב בסוריה, והוא הובא מסוריה לישראל עם תחילת הפרעות ביהודי חלב, בימי מלחמת העצמאות. הכתר לא הגיע לידינו בשלמותו וכשליש ממנו אבד וגורלו אינו ידוע. המקומות החסרים מושלמים במפעל המקרא על פי כתבי יד שונים, הקרובים במיוחד לנוסח זה.
שאר עדי הנוסח נבדקים במפעל המקרא על פי מהדורות מדעיות, כתבי יד ומאגרי מידע שונים. כל אלו מוצגים במהדורת המפעל בליווי הערות והפניות ביבליוגרפיות. הודות לכך, מהדורת מפעל המקרא היא המהדורה המדעית המקיפה ביותר הקיימת היום לנוסח המקרא, פרי עבודת מחקר של שנים רבות.
פרסומים נוספים
מלבד הוצאת כרכי המקרא, מפעל המקרא מוציא לאור סדרת פרסומים בשם: "כתבי מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית". הפרסומים מוקדשים בנוסח המקרא ותחומים קרובים . ביניהם: כתר ארם צובה: ניקודו וטעמיו; המקרא בתרגום הסורי של ארץ ישראל וכתב העת טקסטוס (החל משנת 2017 בשיתוף הוצאת בריל).
המהדורה

נוסח הפנים של מהדורת מפעל המקרא משקף את כתר ארם צובה, כתב היד החשוב ביותר של נוסח המסורה הטברני במסורת בן אשר. מתחת לו סדורים ארבעה אפראטים המביאים חילופי גרסאות מעדי הנוסח הקדומים:
התרגומים העתיקים – תרגום השבעים ליוונית, הוולגטה ללטינית, הפשיטתא לסורית ותרגום יונתן לארמית.
מגילות מדבר יהודה וציטוטי המקרא בספרות חז"ל.
מבחר קטעי גניזה וכתבי יד עבריים 'חוץ-מסורתיים'.
כתבי יד של אסכולות מסרנים שונות של נוסח המסורה עד למהדורת מקראות גדולות של יעקב בן חיים.
עד כה יצאו לאור הספרים ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר.
ראו גם

ביקורת נוסח המקרא
כתב יד קהיר
כתב יד לנינגרד
תפסיר (רס"ג)
הערות שוליים

↑  מפעל המקרא
↑  אודות
↑  המהדורה
באר משאבים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°00′58″N 34°45′47″E﻿ / ﻿31.016055555556°N 34.763027777778°E﻿ / 31.016055555556; 34.763027777778
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) באר משאבים(למפת צפון הנגב רגילה) באר משאבים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר משאבים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר משאבים he
 
טבלת הנופלים באנדרטת ביר-עסלוג'
פארק גולדה
באר משאבים הוא השם העברי שניתן לאזור בו היה הכפר הבדואי ביר עסלוג'. המקום נמצא בנגב ליד צומת משאבים, דרומית לקיבוץ רביבים. בצומת אסטרטגי זה הקימו הטורקים, ולאחריהם הבריטים, מחנות צבא גדולים. בתקופת מלחמת העצמאות נערכו במקום קרבות כבדים לכיבוש המקום.
ההיסטוריה של המקום

פירוש המילה עסלוג', הוא בערבית – היונק. האגדה מספרת שאברהם שגר בבאר שבע, שלח את אמתו הגר. היא נטלה גמל ואת ישמעאל בנה וכשהגיעו למקום כלו המים. היא הניחה את ישמעאל הצמא ובכל מקום שחפר יצאו מים.
הטורקים הקימו במקום מרכז מנהלי לבני שבט העזאזמה, סביב קבוצה של שלוש בארות בנויות אבן שעמקן 8–10 מטר. במקום התקיים יום שוק שבועי וכן נבנו מסגד וטחנת קמח. במלחמת העולם הראשונה הקימו הטורקים במקום מרכז לוגיסטי לכוח הטורקי-גרמני שנערך ב-1915 לתקוף את תעלת סואץ. הכוח הטורקי נתמך על ידי מסילת רכבת שעברה בסמוך. תלמידי מקוה ישראל שגויסו כפלוגת נוטעים בצבא הטורקי, נטעו כאן חורשת אקליפטוסים הקיימת עד היום.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמו בביר עסלוג' תחנה של משטרת המדבר ומחנה צבאי. ב-1943 עלה בקרבת מקום קיבוץ רביבים. היחסים עם הבדווים היו תקינים. עם פרוץ מלחמת העצמאות הפכו ערביי העזאזמה, ובראשם השיח' חאג' סעיד שהתגורר במקום בבית מפואר, עוינים ליהודים.
ב-16 בדצמבר 1947 הותקף רכב שנסע מחלוצה (מקומו הראשון של קיבוץ משאבי שדה) ליד הכפר הבדואי חאלסה. אחד הנוסעים, אהרון שטולץ, נהרג במקום, ונוסע אחר נפצע קשה. כשהגיעו לרביבים התברר שיש לפנות את הפצוע באמבולנס לבית אשל שהיה המקום הקרוב ביותר בו היה רופא יהודי. רכב ובו חברי רביבים עם "מוכתר" הקיבוץ אריה יחיאלי נסע למחנה הבריטי בביר עסלוג'. הבריטים סירבו להקצות אמבולנס לפינוי הפצוע. בינתיים התארגנו ערביי העזאזמה, ופתחו באש על הרכב בדרכו חזרה לרביבים. באש נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ.
עם פלישת המצרים במלחמת העצמאות התבססו במקום יחידות מתנדבים מצריים מארגון האחים המוסלמים. לקראת ההפוגה הראשונה הוחלט לכבוש את המקום. ההתקפה בוצעה על ידי הגדוד ה-8 של הפלמ"ח וחברי קיבוץ חלוצה ורביבים. ההתקפה החלה ב-11 ביוני 1948 בשעה 05:30.
בהתקפה נהרגו ארבעה לוחמים. בעקבות מידע מודיעיני שבניין המשטרה ממולכד התבססו הלוחמים מחוץ לבנין, אך שני שבויים סיפרו שבבניין מצוי נשק רב, והלוחמים התפתו ונכנסו פנימה. הערבים הפעילו מוקש חשמלי ממרחק והבניין קרס. 11 לוחמים נהרגו במקום.
תפיסת ביר עסלוג' ניתקה את הכוח המצרי בבאר שבע. המצרים ניצלו את ההפוגה ותפסו משלטים בסביבה, ובחסותם בנו "דרך בורמה" מצרית שעקפה את ביר עסלוג' מדרום.
לקראת סוף קרבות עשרת הימים וכניסת ההפוגה השנייה לתוקף, ניסו המצרים לכבוש את המקום. ב-18 ביולי 1948 הם תקפו מספר פעמים בכוחות חיל הרגלים, טנקים ומטוסים, אך נהדפו באבדות כבדות.
אזור ביר עסלוג' נכבש סופית בידי חטיבת הנגב, ללא קרב, במבצע חורב ב-27 בדצמבר 1948.
על חורבות בניין המשטרה הוקם גלעד ל-34 לוחמי הפלמ"ח שנפלו בקרבות במקום זה.
כיום יש באזור פארק נופש (פארק גולדה) ומרכז ספא של מים תרמו-מינרלים שנתגלו באזור.
ההיסטוריה של המקום > גלריה

הגשר על 18 קשתותיו
הכנת הגשר לפיצוץ על ידי יחידה אוסטרלית
רגע הפיצוץ של הגשר
הגשר לאחר הפיצוץ
חלק מאומנות הגשר שנותרו (2015)
תחנת הרכבת הטורקית

על הגדה הצפונית של נחל רביבים בנו הטורקים תחנת רכבת ששירתה את יחידות הצבא שהיו פרושות באזור. התחנה נקראה "ביר אל מחטה" (תחנת הבאר) מכיוון שבקרבתה נחפרה באר שמימיה שימשו את קטרי הרכבת. התחנה נחנכה במרץ 1916 בעת ביקור ממלא מקום המפקד העליון אנוור פאשה. התחנה פוצצה על ידי הבריטים.
חברי קיבוץ משאבי שדה השתמשו במי הבאר בשנים הראשונות לאחר עליית היישוב על הקרקע.
במהלך סלילת התוואי החדש של כביש 40 מבאר שבע לניצנה נהרס האתר וחלק מהבאר הוזזה ממערב לכביש.
השלוחה המערבית לביר עסלוג׳

מדרום לרמת חובב, בקרבת נחל אטדים, התפצלה מהמסילה לניצנה שלוחה מערבית שעברה בקרבת קיבוץ רביבים והגיעה לביר עסלוג'. המטרה של מסילה זו לא ברורה וההשערה ששימשה להובלת עובדים למחנה בביר עסלוג'. הממצאים המעטים בשטח כוללים סוללות נמוכות, חפירים רדודים וחוסר גשרי אבן (אם כי ייתכן ונגנבו) ומצביעים על השקעה נמוכה בתשתית ביחס למסילה הראשית ממזרח. ההשערה הסבירה היא שמסילה זו קדמה למסילה הראשית ונבנתה כמסילה זמנית עד לסלילת המסילה המזרחית (לא היה חיבור, בביר עסלוג', בין שתי המסילות).
לקריאה נוספת

צבי אילן: אתרי טיול בארץ ישראל-מדריך לאזור המרכז והדרום, הוצאת עם עובד, 1982
"אנדרטאות תש"ח", הוצאת משרד הביטחון, עמוד 145
משה גבעתי, בדרך המדבר והאש – תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת 'מערכות' ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד–1994, 124–126
כהן, א, כהן, מ' ומנדלסון, ע', חטיבת הנגב במלחמת העצמאות, הוצאת המחברים, 2011.
הערות שוליים

↑  אהרון שטולץ
↑  אברהם אדן כתב בספרו "עד דגל הדיו" (עמ' 199) כי היו ידיעות שייתכן שהמשטרה ממוקשת והמסתערים לא פרצו אליה בפזיזות. הם המתינו לבוא החבלנים. ברגע שנכנסו החבלים לבניין לבדוק, הופעל חומר הנפץ מרחוק. שלושת החבלנים נהרגו אך גם תשעה מסתערים שהמתינו בחוץ ונצמדו לאחד הקירות, נהרגו מן ההדף.
↑  ע' ברזנר, הנגב בהתיישבות ובמלחמה, תל אביב, 1994
| מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה |
| --- | --- | --- |
| אישים | היינריך אוגוסט מייסנר | גשר הרכבת מעל נחל באר שבע |
| תחנות רכבת | תחנת נחל שורק • תחנת א-תינה • תחנת תל-שרע • תחנת באר שבע • תחנת ביר אל-מחטה בביר-עסלוג' | גשר הרכבת מעל נחל באר שבע |
| גשרים על נחלים | נחל שקמה • נחל פטיש • נחל באר שבע • הגשר בביר עסלוג' • נחל לבן • נחל ניצנה • נחל בארותיים | גשר הרכבת מעל נחל באר שבע |
| אתרים | מגדל המים בתחנת באר שבע | גשר הרכבת מעל נחל באר שבע |
| אירועים | פעולת החבלה במסילה לקסיימה • הפצצת תחנת באר שבע | גשר הרכבת מעל נחל באר שבע |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012427477105171 
שלט זיכרון לתחנת "ביר אל מחטה"
הפטריוט

ערך זה עוסק בקברט סאטירי מאת חנוך לוין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הפטריוט הוא קברט סאטירי מאת חנוך לוין שנכתב ב-1982 כתגובה למלחמת לבנון הראשונה.
תקציר העלילה

המחזה מורכב מסדרה של מערכונים כאשר ברובם מופיעה הדמות המרכזית של "להב עשת" - הוא הפטריוט שעל שמו ההצגה. בתחילת ההצגה, במסגרת תוכנית "חיים שכאלה" לכבודו, להב רב עם אחיו על מגרש שירשו ברומניה, עם ידידו רייכמן שלטענתו גזל ממנו כסף ועם בנו על תכשיטים שנעלמו מהכספת, ולבסוף מחליט להגר לאמריקה. בפגישה עם הקונסול האמריקאי הוא מתבקש לירוק על אימו כהוכחה לכך שלא יביא אותה איתו לארצות הברית. לפני עזיבתו הוא בא להשקיע בקרקעות בשטחים, ועל מנת להוכיח את נאמנותו למדינה הוא מתבקש על ידי הממונה על הקרקעות לבעוט בנער ערבי המצחצח את נעליו. לאחר היסוס הנובע מתמימותו ואדישותו של הנער, להב מוצא את הכוח לבעוט בו תוך היזכרות דווקא באימו הנותרת בארץ, ולבסוף אף הורג את הנער הערבי. לאחר שהוא מביע את שנאתו ואהבתו לישראל וליהודים, להב פוגש שוב את ידידו רייכמן בשדה התעופה, וזה משכנע אותו להבריח לארצות הברית יהלומים המוסתרים בתוך תפילין. רגע לפני העלייה למטוס להב מגויס למלחמה באלבניה ונהרג מפגיעת כדור. מול כסו של אלוהים הוא מתחיל להתוודות על חטאיו אך לבסוף תופס את מקומו על הכיסא, מקלל ומגרש אותו.
במהלך ההצגה מופיעים מספר מערכונים נוספים, הכוללים מערכון בו שר בממשלה חושב שבא לטקס הנחת אבן פינה אך מגלה שלמעשה הוא נמצא בהלוויה, וכאשר הוא נושא הספד עבור המת אמירותיו משתנות מרגע לרגע ככל שהוא לומד עליו עובדות חדשות. בין המערכונים שזורים מבזקי חדשות קצרים ומחורזים בנוגע להתפתחויות צבאיות ומדיניות המופיעים תמיד בזוגות ומחולקים ל"ידיעות פנים" ו"ידיעות חוץ", למשל:
ידיעות פנים
ראש הממשלה נאם בבית העלמין הצבאי בצפת.
הוא קרא למתים לחכות בסבלנות. הם הסכימו פה אחד.
ידיעות חוץ
כוח פשיטה של צה"ל נחת במסוקים בצ'ילה.
לכל כוחותינו שלום. חייל אחד קיבל קילה.
המונולוג "מיומנו של צנזור", שנכתב בעקבות פסילת ההצגה על ידי הצנזורה, הוקרא בסיום ההופעה במספר הצגות. המונולוג מתאר באופן סאטירי כיצד הצנזור משנה לגמרי את תוכנן של הצגות (במקרה זה הוא מתאר את אותלו של ויליאם שייקספיר) על מנת שיתאימו לכללי הצנזורה הישראליים.
הקשר תרבותי ופוליטי

הפטריוט סימן את חזרתו של חנוך לוין ליצירה סאטירית מובהקת מהסוג בה החל את הקריירה התיאטרונית שלו, בניגוד למחזות הדרמטיים אותם כתב וביים בעשור שקדם לכתיבת הקברט. תגובת הקהל ליצירה זו, לעומת זאת, לא הייתה חריפה כבעבר, אף על פי שהצנזורה עדיין דרשה את הורדתה המיידית. על פי מיכאל הנדלזלץ מצב זה נבע מכך שראייתו הביקורתית של לוין כבר הייתה מקובלת יותר בקרב הקהל הרחב:
"התמונה הסאטירית שעל הבמה כבר לא זיעזעה והפתיעה כמו מלכת אמבטיה או את ואני והמלחמה הבאה, משום שבציבור הישראלי שמתוכו בא הקהל היו כבר די קולות שקיבלו את השקפת עולמו של לוין על החברה שבה הוא חי, ואף הרחיקו לכת יותר ממנו בביקורתם. לעומת זאת הממסד, שהתבצר בתפישתו כי מלחמתנו לעולם צודקת, בהחלט רצה להתגונן מפניו.
חלקי היצירה

היצירה מורכבת מעשרים קטעים – חלק משוחקים וחלקם מושרים.
חיים שכאלה
שיר הפלגה עליז
ידידות
היריקה
אבן הפינה
שיר אהבה מזרחי
הוראות ביטחון בשטחים הכבושים
חסות
המתכון הקלאסי לעצמאות
הבעיטה
יונה רזה מביאפרה
נרות שבת
הבלדה על יעקב אחינו
הזכרונות
התפילין
הגיוס
המוות על הגבעה
לפני כס הכבוד
לך לך
מיומנו של צנזור
הצגת הבכורה

הקברט הועלה לראשונה על ידי "קבוצת התיאטרון" של המרכז התיאטרוני בנווה צדק באוקטובר 1982 בבימויו של עודד קוטלר, עם תפאורה של יעל פרדס, מוזיקה מאת אלכס כגן ורפי קדישזון וביצועים של דורלי חזון על הפסנתר.
משתתפים:
עזרא דגן - "להב עשת"
רמי ברוך
יעקב יעקובסון
פטר גדיש
סיני פתר
ההצגה נפסלה בשלמותה על ידי הצנזורה אך למרות הפסילה התיאטרון הציג אותה פעמיים באופן הפגנתי. לאחר מכן הוגש ערעור לצנזורה ובעקבותיו ההצגה הותרה פרט לשלושה קטעים, שלאחר מכן גם מצאו דרכם אל הבמה.
לקריאה נוספת

חנוך לוין, "הפטריוט". מה אכפת לציפור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 103–138.
הערות שוליים

↑  חנוך לוין, "הפטריוט". מה אכפת לציפור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 135-105.
↑  לוין, שם, עמ' 138-137.
↑  מאיה נחום שחל, "הרלבנטיות של חנוך לוין להיום היא טוטאלית ומבהילה", באתר כלכליסט, 11 באוגוסט 2024
↑  חנוך לוין. "הערות", מה אכפת לציפור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 280.
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
אמבה גשן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,355 מ' 
 מדינה:  אתיופיה 
 מיקום:  דרום וולו, אתיופיהאתיופיה
 קואורדינטות:  11°29′55″N 39°19′06″E﻿ / ﻿11.4986°N 39.3184°E﻿ / 11.4986; 39.3184
 
אמבה גֶשֶׁן (באמהרית:ግሸን ተራራ) הוא שמו של הר בצפון אתיופיה. ההר נמצא באמבסל, דרום אזור וולו של אזור אמהרה, צפונית מערבית לדסי, בקו רוחב וקו אורך של 11°31′N 39°21′E. ההר מהווה חלק מ-Ambassel woreda, Amba Geshen והוא אחד מהרי אתיופיה, שבו נכלאו רוב היורשים הגברים של קיסר אתיופיה, בדרך כלל לכל החיים. ההר ידוע גם בשם גישן מריאם, והיה השני מבין שלושת ההרים, או אמבה, שנאמר כי שימשו למטרה זו, כאשר השניים האחרים הם דברה דמו ו-והני.
היסטוריה

מזמן לא מוגדר היה מנהג מסוים, שכאשר הקיסר האתיופי עלה על כס המלוכה, אחיו וקרובים גברים אחרים הועברו לכלא מלכותי, בו הם התגוררו החל מאותה עת, ועד אשר נקראו להיות הקיסר החדש או עד אשר הם נפטרו. מסורות מסוימות קובעות שמנהג זה התחיל בתקופת שושלת Zagwe, אחרות אפילו קודם לכן; האזכור הוודאי הראשון של המנהג היה בתקופת שלטונו של ג'ין אסגד, שהגביל את אחיו ואת בניו שלו לאמבה גשן.
השימוש באמבה גשן כבית סוהר הסתיים על ידי הקיסר נאוד, אך מנואל דה אלמיידה ציין, ש"אלה שהיו שם קודם" נשמרו עד לתקופת שלטונו של הקיסר גלאודווס, כאשר רק צאצאיו של הקיסר טקלה מרים המשיכו להישמר תחת צפו [דרושה הבהרה] בגלל הבגידה שלהם נגד הקיסר באידה מרים הראשון.
מכיוון שזה היה מבצר טבעי, הקיסרים גם שמרו שם את האוצר הקיסרי גם לאחר שזה לא היה עוד בית כלא מלכותי. המוסלמים, תחת אחמד גראן, עשו כמה ניסיונות ללכוד את אמבה גשן: "הפוטוח אל-חבשה" מתאר את הראשון (בנובמבר 1531) והשני (ב-1533), שניהם כשלו. הניסיון האחרון שלו ב-1540 הצליח, והוא הרג את כל חיל המצב ואת התושבים. תומאס פאקנהאם מציין כי אתיופים בני זמננו מאמינים שהצלב האמיתי נקבר על גבי אמבה גשן על ידי הלנה הקדושה מקושטא אולי בשל חתיכה לכאורה מהצלב האמיתי שהוענקה במתנה מהרפובליקה הוונציאנית לקיסר אתיופיה בתקופת ימי הביניים.
אף על פי שהאירופאי הראשון שהזכיר את אמבה גשן היה פרנסיסקו אלווארס, שהיה עד לנסיך נמלט שהוחזר לאמבה גשן, האירופאי הקדום ביותר שתיאר במדויק את אמבה גשן היה אלמיידה, שקובע שזהו כמעט עגול, אם כי למעלה נראה שיש לו צורה של צלב. אם הולכים לאורך שפת הסלע, זה כנראה קצת יותר מחצי סיבוב ליגה למעלה, אבל צריך ללכת חצי יום כדי להקיף אותו ברגל בבסיס. גובהו הוא כזה שאבן שנזרקה מקלע על ידי זרוע חזקה הייתה מגיעה מלמטה למעלה בקושי רב. זהו סלע תלול מסביב ובמקומות שהוא פונה החוצה בצורה כזו שאי אפשר להיכנס פנימה. יש רק דרך אחת שבה... שנקרא מקרקר.
עוד כותב אלמיידז כי למעלה היו בריכה טבעית ומעיין למים, ומכוסים במברשת "קוסו" ו"זגבה" ובארזי בר. הוא מזכיר שתי כנסיות: Egzyabeher Ab, שנבנתה על ידי הקיסר לליבלה, ו-Tekle Maryam, שהחלה על ידי הקיסר נאוד אך הושלמה על ידי בנו, לבנה דנגל, אשר שרדה את פגעי אחמד גראן. עם זאת, כשפקנהאם ביקר באמבה גשן ב-1955, הוא גילה ששתי הכנסיות נבנו מחדש עם גגות פח.
את התואר "ג'נטיר" נשא באופן היסטורי ראש המשפחה המחזיק במבצר ההר של אמבסל. בשל מוצאה של שושלת שלמה בבטה אמהרה, שליטי האזור מילאו תפקיד לא פרופורציונלי בפוליטיקה של המדינה האתיופית. הג'נטיר שלט במרכז בית אמהרה ואדנותו של יקונו אמלק עצמו לפני עלייתו כקיסר אתיופיה. בעוד שאומרים שהמשפחה האמנותית הזו היא אחת האצילות בהיסטוריה של אתיופיה, היא מעולם לא שלטה בממלכה גדולה יותר מהמחוז שלהן (אף על פי שהדבר שנוי במחלוקת). מנן אספאו, בת זוגו הקיסרית של היילה סלאסי, הייתה בתו של ג'נטיר אספאו.
ספרות אנגלית

דיווח על אמבה גשן פורסם ב-"Purchas, His Hill", שם הוא נקרא הר אמארה, שבו היו כלואים מלכי אמהרה של אתיופיה מימי הביניים. זה נאמר על ידי פאקנהאם כהשראה לתיאור של ג'ון מילטון על גן עדן ב"גן העדן האבוד", ומאוחר יותר, "הר אבורה" ב"קובלה חאן" של סמואל טיילור קולרידג' ב-"Rasselas" של סמואל ג'ונסון, הדמות הראשית היא נסיך אתיופיה שנכלא בקודש הררי שנקרא "העמק המאושר". כדי לחקור את העולם ולמצוא את האושר שלו, הוא בורח. החשבון של ג'ונסון התבסס על חשבון הנסיעות של ג'רונימו לובו.