stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארהו
היסטוריה

יש הרואים את מקורו של ארהו בכלי נגינה בשם "שיצ'ין" (xiqin) שהיה בשימוש השבט המונגולי שי (Xi) בימי שושלת טאנג (618-907). כלי מיתרים זה נפוץ בסין תחת השם "ג'י צ'ין" ("Ji Qin), בימי השושלת סונג (1279-960).
מאוחר יותר בימי השושלות יואן (1206-1368), מינג (1368-1644) וצ'ינג (1644-1911) ידע ארהו שימוש נרחב במופעי האופרות הסיניות.
התפתחו מספר אסכולות נגינה בכלי הזה.
החל מן המאה ה-20 חלה התפתחות יוצאת דופן בסגונות הנגינה, ביכולות הכלי ותנופה בייצורו. הצטיינו במיוחד שני נגנים ומלחינים - אה בינג (1893-1950) וליו טיאן-הואה (1895-1932). האמן האחרון תרם הרבה להפיכת ארהו לכלי סולן.
בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי בסין אחרי שנת 1949 הולחנו יצירות שלמות לארהו שנועדו לקונצרטים למוזיקה קלאסית לפי הדגם ה"מערבי", כולל עם תזמורות סימפוניות ובהרכבי מוזיקה קאמרית.
השם "אר-הו" מורכב משני סימנים. הראשון מובנו "שניים" ויש סבורים שהוא קשור למספר מיתרי הכלי: שניים. לפי הסבר אחר, הוא מבקש לציין כי ארהו הוא הכלי השני מסוג הוג'ין בתזמורות הסיניות המודרניות, אחרי גאוהו, לפי קריטריון הגובה אליו מגיע הרגיסטר שלו. מובן השם "הוג'ין" הוא "כלי של בני הו" (וו הו או "חמשת שבטי הו") ונועד להזכיר כי מקורם של כלים אלה באזורים הצפוניים או המערביים של סין, בהם חיו נוודים בני הו בימי הממלכות הסיניות של פעם.
תיאור

ארהו מורכב מתיבת תהודה, מעץ והנראית כמו תוף קטן. היא עשויה הובנה או מעץ האלמוג.
במרבית המקרים יש לה צורת משושה (ליו צ'יאו) הנהוגה באזורים הדרומיים. בצפון בונים אותה בצורת מתומן, לפעמים היא עגולה. אורכה 13 סנטימטר. הפתח האחורי של התיבה נותר פתוח, בעוד הפתח מלפנים מכוסה בעור של נחש פיתון. מתוך התיבה יוצא במאונך צוואר מעץ (אותם החומרים כמו תיבת התהודה), באורך של 81 סנטימטר ומצויד בשני מפתחות כוונון גדולים. שני מיתרים (מכווננים ל"רה" ו"לה" בהתאמה) נמתחים מן המפתחות עד לתחתית התיבה. קיימת גם גרסה קצת יותר גדולה ובעלת רגיסטר נמוך יותר, הקרויה "צונגהו" (中胡). הצמרת של הכלי מקושטת בצורות שונות.
לוח התהודה יכולה להיות עשויה מלוחית עדינה מעץ, בעוד התיבה מיוצרת מ"דלעת בקבוק" מחוררת מאחור או מאגוז קוקוס. הדגמים השכיחים ביותר הם בעלי לוח הרמונית מעור של בעלי חיים המבטיח את ההעברה החזקה ביותר של הצלילים.
אורך הקשת הוא 76 סנטימטר. הוא מיוצר מקנה שהתעקל בעת בישול. החלק הסיבי של הקשת, העשוי משערות של סוס, משולשל בין שני המיתרים. לא ניתן להפריד את הקשת מהכלי אלא אם שוברים או מסירים אחד או שניים מן המיתרים. התחזקות הצלילים נוצרת על ידי הרחקת המיתרים בעזרת ארבע אצבעות ממשטח תיבת התהודה, בעוד האגודל נשען על קצה הקשת. 
השינויים בגובה הצלילים מושגים בעזרת נגיעת המיתרים באצבעות היד השנייה במקומות שונים לאורך צוואר הכלי.
לארהו כמה אפיונים יוצאי דופן: אין לו שריגים (להבדיל מהלאוטה) ואין לו שחיף (להבדיל מהכינור). 
הרעדת עור הפיתון בעזרת הקשת יוצרת צליל מיוחד.
הנגן לוחץ על המיתרים בעזרת קצות אצבעותיו מבלי שהמיתרים יגעו בצוואר הכלי. 
המיתרים הם קרובים מאוד זה לזה והיד השמאלית של האמן מנגנת עליהם כאילו על מיתר אחד. המיתר הפנימי, הקרוב יותר לנגן, הוא בדרך כלל מכוונן ל D4 והמיתר החיצוני - ל-A4.
המנעד המרבי של ארהו הוא שלוש וחצי אוקטבות - מ-D4 עד A7. הנגינה הממוצעת משתמשת משתיים וחצי אוקטבות.
המיתרים נעשו בעבר ממשי או ניילון אך בימינו משתמשים בעיקר במיתרי מתכת.
בבניית ארהו משתמשים בעצים כבדים וצפופים. למשל, ב"זי טאן" (紫檀 ("דלעת הבקבוק האדומה") וסוגי עץ אחרים מן מן הגנוס "פטרוקרפוס", כמו פדאוק,"לאו הונג מו" (老红木 - "עץ אדום מזדקן"), "וו מו" (乌木 - עץ שחור) והונג מו (红木 - "עץ אדום")
ארהו איכותיים במיוחד מיוצרים מחלקי רהיטים ישנים.
חלקי הארהו הם:
תיבת התהודה "צ'ין טונג" (琴筒 - Qín tong), הסוג הדרומי - בצורת משושה (ליו ז'יאו) או, פחות שכיח, בצורת מתומן (בה ז'יאו) בסוג הצפוני, נדיר יותר - עגולה. הצליל המיוחד נוצר הודות לעור הנחש פיתון (צ'ין פי/שה פי) (琴皮/蛇皮 Qín pí/She pí )
הצוואר (琴杆 Qín gan)
צמרת הצוואר, צ'ין טואו - (Qín tou 琴头), עקומה, עשויה עצם או בימינו פלסטיק, לפעמים מקושטת בראש דרקון
מפתחות כוונון צ'ין ז'ואו ( Qín zhou 琴轴), עשויים עץ או בימינו גם ממתכת
סיפית צ'יאן ז'ין (Qiān jin 千斤), עשויה חוט או, נדיר יותר וו ממתכת.
מיתר פנימי - ניי שיאן (Nèi xián 内弦) מכוונן ל D4 (רה) קרוב יותר לנגן
מיתר חיצוני וואי שיאן ( Wai xián (外弦), בדרך כלל מכוון ל A4 (לה)
גשר צ'ין מה (Qín ma 琴码 ), עשוי עץ
קשת - גונג (Gong 弓), עם מנגנון הברגה לשינוי מתח השערות
מקל הקשת, עשוי במבמוק - גונג גן (Gong gan 弓杆)
שערות הקשת, בדרך כלל משערות סוס לבן גונג מאו (Gong máo 弓毛)
כרית צ'ין דיאן (Qín diàn 琴垫) מספוג, לבד או בד, היושבת בין המיתרים ולעור שמתחת לגשר, ונועדת לשפר את הצליל
משענת צ'ין טואו (Qín tuō 琴托), חתיכת עץ נצמדת לקצה התחתון של תיבת התהודה, ויוצרת משטח חלק העשוי להישען על הרגל של הנגן
נגינה

בדרך כלל נגן הארהו מנגן בישיבה. צלילי ארהו מזכירים את הקול האנושי ויכולים לחקות גם צלילים מן הטבע כמו קולות של צפורים או סוסים. הכלי נודע בנגינתו המלנכולית אך יכול לנגן גם מנגינות עליזות.
בתזמורות הלאומיות הסיניות ארהו ממלא תכופות את תפקיד הכינור שבתזמורות המערביות. בתזמורות סיניות קטנות יש בדרך כלל 2-6 נגני ארהו בעוד שבתזמורות גדולות 10 עד 12.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  המאמר באתר Philmultic
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4800255-0  MusicBrainz: 988026a0-2cb7-42bb-9407-9110874fa401  NDL: 01042282 
נגן ארהו
אריקה

ערך זה עוסק בעיר בצ'ילה. אם התכוונתם לשיר לכת של גרמניה הנאצית, ראו .
אריקה (בספרדית: Arica) היא עיר נמל השוכנת בצפון צ'ילה, כ-18 קילומטר מהגבול עם פרו. העיר משמשת כבירת הפרובינציה אריקה שבמחוז אריקה ופרינאקוטה, ומתגוררים בה כ-200,000 תושבים. העיר מוכרת גם בשם "עיר האביב הנצחי". אריקה הייתה חלק מפרו עד שנת 1880, עד לפלישתה של צ'ילה לאזור בעת מלחמת האוקיינוס השקט.
העיר מחזיקה בתואר העיר הצחיחה ביותר בעולם: 0.2 מ"מ בממוצע (לשם השוואה-כמות המשקעים באילת, עיר תאומה של אריקה, ובתל אביב: 28 ו-510 בהתאמה).
ערים תאומות

אורוגוואי ארטיגאס, אורוגוואי
בוליביה קוצ'במבה, בוליביה
בוליביה לה פאס, בוליביה
ברזיל קויאבה, ברזיל
ישראל אילת, ישראל (מ־1997)
פולינזיה הצרפתית טאיאוהא, פולינזיה הצרפתית
פרו ארקיפה, פרו
פרו טאקנה, פרו
צרפת ברסור, צרפת
אידה קמפלר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  פולין פולין
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  ריצת 100 מטר
 מועדון:  מכבי קרקוב
 
אידה קמפלר (בפולנית: Ida Kempler) הייתה אצנית פולנית-יהודיה.
ביוגרפיה

קמפלר התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב.
באליפות פולין שנערכה בוורשה בספטמבר 1924 זכתה קמפלר ב-3 מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 15.4 שניות ובריצות שליחות 4x60 מטר (39.0 שניות) ו-4x100 מטר ביחד עם מירה רוזנר, ונדה גולדמן ואלה קמפלר.
הערות שוליים

↑  ריצת 100 מטר באליפות פולין מוויקיפדיה (בפולנית)
↑  כל המנצחים באליפות פולין באתלטיקה 1924 מוויקיפדיה (בפולנית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנתוני רובינסון

אנתוני רובינסון (באנגלית: Antonee Robinson; נולד ב-8 באוגוסט 1997 במילטון קינס שבאנגליה) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פולהאם מהפרמייר ליג ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים

רובינסון גדל במחלקת הנוער של אברטון.
ב-4 באוגוסט 2017 הושאל רובינסון מאברטון לבולטון וונדררס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-9 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על קרו אלכסנדרה במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג. ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–3 למידלסברו במסגרת המחזור השישי לעונת 2017/2018. בסך הכך ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-3 באוגוסט 2018 הושאל רובינסון לוויגאן את'לטיק מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-15 ביולי 2019 חתם על חוזה לשלוש עונות במועדון. בסך הכל ערך 64 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-20 באוגוסט 2020 חתם רובינסון בפולהאם מהפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית

ב-28 במאי 2018 ערך רובינסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בניצחון 0–3 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות. ב-8 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–4 על נבחרת הונדורס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית לטורניר מונדיאל 2022.
הערות שוליים

↑  Wanderers sign Antonee Robinson on loan באתר הרשמי של בולטון וונדררס, 4 באוגוסט 2017 (באנגלית)
↑  "Return of the Jedi – Wigan Athletic Complete Signing of USMNT International Antonee Robinson from Everton באתר הרשמי של ויגאן את'לטיק, 15 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  Robinson Signs באתר הרשמי של פולהאם, 20 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  Berhalter names 26 player USMNT roster for 2022 FIFA World Cup באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל של ארצות הברית, 9 בנובמבר 2022 (באנגלית)
| נבחרת ארצות הברית – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 טרנר •  2 דסט •  3 צימרמן •  4 אדמס •  5 רובינסון •  6 מוסא •  7 ריינה •  8 מקני •  9 פריירה •  10 פוליסיק •   11 ארונסון •  12 הורבאט • 13 רים •  14 דה לה טורה • 15 לונג • 16 מוריס • 17 רולדן • 18 מור • 19 רייט • 20 קרטר-ויקרס • 21 ואה • 22 ידלין • 23 אקוסטה • 24 סרג'נט • 25 ג'ונסון • 26 סקאלי • מאמן: ברהלטר |  1 טרנר •  2 דסט •  3 צימרמן •  4 אדמס •  5 רובינסון •  6 מוסא •  7 ריינה •  8 מקני •  9 פריירה •  10 פוליסיק •   11 ארונסון •  12 הורבאט • 13 רים •  14 דה לה טורה • 15 לונג • 16 מוריס • 17 רולדן • 18 מור • 19 רייט • 20 קרטר-ויקרס • 21 ואה • 22 ידלין • 23 אקוסטה • 24 סרג'נט • 25 ג'ונסון • 26 סקאלי • מאמן: ברהלטר | ארצות הברית |
| נבחרת ארצות הברית – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 טרנר •  2 קרטר-ויקרס •  3 ריצ'רדס •  4 אדמס •  5 א. רובינסון •  6 מוסא •  7 ריינה •  8 מקני •  9 פפי •  10 פוליסיק •   11 ארונסון •  12 מ. רובינסון • 13 רים •  14 דה לה טורה • 15 קרדוסו • 16 מור • 17 טילמן • 18 הורבאט • 19 רייט • 20 באלוגון • 21 ואה • 22 סקאלי • 23 לונד • 24 מקנזי • 25 ג'ונסון • 26 סרג'נט • מאמן: ברהלטר |  1 טרנר •  2 קרטר-ויקרס •  3 ריצ'רדס •  4 אדמס •  5 א. רובינסון •  6 מוסא •  7 ריינה •  8 מקני •  9 פפי •  10 פוליסיק •   11 ארונסון •  12 מ. רובינסון • 13 רים •  14 דה לה טורה • 15 קרדוסו • 16 מור • 17 טילמן • 18 הורבאט • 19 רייט • 20 באלוגון • 21 ואה • 22 סקאלי • 23 לונד • 24 מקנזי • 25 ג'ונסון • 26 סרג'נט • מאמן: ברהלטר | ארצות הברית |
אידה קמינסקה

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1899 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 במאי 1980 (בגיל 80) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט היברון 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה העממית הפולנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1904 
 צאצאים:  רות קמינסקה 
 פרסים והוקרה:  מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית  מסדר נס העבודה, דרגה 2  מסדר נס העבודה, דרגה ראשונה  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוח לזכרה של אידה קמינסקה בלודז' ביידיש ופולנית
אידה קמינסקה (ביידיש: אידא קאמינסקא; בפולנית: Ida Kamińska;‏ 18 בספטמבר 1899, אודסה – 21 במאי 1980, ניו יורק) הייתה אמנית במה וקולנוע יהודייה, שפעלה בעיקר ביידיש, בפולין ומאוחר יותר בארצות הברית.
ביוגרפיה

קמינסקה היא בתם של מייסדי התיאטרון היהודי הנודד, אסתר רחל קמינסקה ואברהם יצחק קמינסקי. הופעתה הראשונה על הבמה הייתה כבר בגיל חמש ואילו בסרט הופיעה לראשונה בגיל שתים עשרה (בסרט "מירל'ה אפרת").
בשנת 1918 נישאה לשחקן והבמאי היידי זיגמונט טורקוב, שהיה חבר בלהקה של הוריה. לבני הזוג נולדה ב-1919 הבת, רות קמינסקה-טורקוב. לאחר סיבוב הופעות של תיאטרון קמינסקי במשך שלוש שנים בברית המועצות, התיישבו בני הזוג בוורשה, ויחד הקימו את תיאטרון האמנות היהודית ב-1922. קמינסקה שימשה כשחקנית הראשית. קמינסקה וטורקוב התגרשו בשנת 1932, ובאותה שנה הקימה אידה את תיאטרון הדרמה על שמה בוורשה. התיאטרון התקיים תחת ניהולה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. ביולי 1936 נישאה קמינסקה לשחקן היידי מריאן (מאיר) מלמן (1900-1978).
בימי השואה נמלטה מזרחה לבישקק, וב-1947 חזרה לפולין, שם ייסדה את התיאטרון היהודי בוורשה, הנושא את שמה ואת שם אמה עד עצם היום הזה. ב-1968 נסעה לארצות הברית למסע הופעות, ועם פלישת הכוחות הסובייטים לפראג באותה שנה, נסעה לישראל ובצעד הפגנתי ויתרה על אזרחותה הפולנית וקיבלה אזרחות ישראלית. כעבור זמן קצר עברה לארצות הברית, והתאזרחה בה.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1966 על משחקה בסרט הצ'כוסלובקי "החנות ברחוב הראשי".
ביוגרפיה > משפחתה

אידה הייתה אחותו של המלחין וקונצרטמייסטר (כנר ראשון) של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי, אמה של שחקנית התיאטרון רות קמינסקה ובת דודתו של השחקן היהודי אמריקאי דני קיי.
אנדרומאכה

| --- | --- |

 אב:  אאטיון 
 אחים:  פודס 
 בן או בת זוג:  הקטור, נאופטולמוס, הלנוס 
 צאצאים:  אסטיאנקס, מולסוס, אמפיאלוס, לאודאמאס, פיילוס, אוקסיניוס, פרגמוס, קסטרינוס 
 
פסל של אנדרומאכה במדריד, ספרד
במיתולוגיה היוונית, אנדרומאכה (ביוונית עתיקה: Ἀνδρομάχη) הייתה אשתו של הקטור, בתו של אאטיון (אנ') ואחותו של פודס (אנ'). היא נולדה וגדלה בעיר תבה הקיליקית (אנ'), עליה שלט אביה.
פירוש שמה הוא "לוֹחֲמָת גברים" (הייתה גם אמזונה לוחמת מפורסמת בשם "אנדרומאכה", ככל הנראה במשמעות זו) או "קרב של גבר" (כלומר "אומץ" או "סגולה גברית"), מהמילים היווניות "אנדר" (ἀνδρ, גבר) ו"מאכה" (μάχη, קרב).
במהלך מלחמת טרויה, לאחר שהקטור נהרג על ידי אכילס והעיר נכבשה על ידי היוונים, הודיע לה השליח היווני טלתיביוס (אנ') על התוכנית להרוג את אסטיאנקס (אנ'), בנה מהקטור, באמצעות השלכתו מחומות העיר. מעשה זה בוצע על ידי נאופטולמוס שבעקבות זאת לקח את אנדרומאכה כפילגש ואת אחיו של הקטור, הלנוס (אנ'), כעבד. מנאופטולמוס, היא הייתה אמו של מולוסוס (אנ'), ולדברי פאוסניאס, גם אמם של פיילוס ופרגמוס (אנ'). כאשר נאופטולמוס נפטר, התחתנה אנדרומאכה עם הלנוס והפכה למלכת אפירוס (אנ'). פאוסניאס גם רומז שבנו של הלנוס, קסטרינוס (אנ'), היה מאנדרומאכה. באפירוס המשיכה אנדרומאכה בנאמנות להעלות קורבנות במצבת הזיכרון של הקטור. אנדרומאכה בסופו של דבר עברה לגור עם בנה הצעיר, פרגמוס בפרגמון, שם היא נפטרה בשיבה טובה. אנדרומאכה נתפרסמה בזכות נאמנותה ומידותיה הטובות, ודמותה מייצגת את סבלן של הנשים של טרויה בזמן המלחמה.
בספרות הקלאסית

הומרוס, האיליאדה, שיר ששי, 390–470; שיר עשרים ושנים 437–515.
פסאודו-אפולודורוס, ביבליותקה, ספר 3, פרק 12, פסקה 6; תקציר, פרק 5, פסקה 23; פרק 6, פסקה 12.
אוריפידס, אנדרומאכה (אנ').
אוריפידס, נשות טרויה.
ורגיליוס, אינאיס, ספר שלישי, 294–355.
אובידיוס, אמנות האהבה, ספר שלישי, 777–778.
סנקה, נשות טרויה (אנ').
סאפפו, פרגמנט 44 (אנ').
בספרות הקלאסית > משפחות

אנדרומאכה נולדה בתבה, עיר שאכילס פשט עליה מאוחר יותר והרג את אביה אאטיון ושבעה אחים. לאחר מכן נפטרה אמה ממחלה (6, 425). היא נלקחה מבית אביה על ידי הקטור, שהביא אינספור מתנות חתונה (22, 470-72). כך, ביתו של פריאמוס בלבד מספק לאנדרומאכה את התמיכה המשפחתית היחידה שלה. בניגוד למערכת היחסים הבלתי הולמת של פאריס והלנה, הקטור ואנדרומאכה התאימו לאידיאל היווני של נישואים מאושרים ופוריים, מה שמעצים את הטרגדיה של אסונם המשותף. ברגע שאכילס הורג את הקטור, אנדרומאכה נותרת לגמרי לבד.
אנדרומאכה נמצאת אפוא לבד לחלוטין כאשר טרויה נופלת ובנה נהרג. ראוי לציין כי אנדרומאכה נותרת ללא ציון שמה באיליאדה 22, ומכונה שם רק כאשתו (alokhos) של הקטור, דבר המעיד על מרכזיותם בזהותה של מעמדה כאשתו של הקטור ושל הנישואין עצמם. היוונים מחלקים את הנשים הטרויאניות כשלל מלחמה ומפרידים אותן לצמיתות מהריסות טרויה וזו מזו. הפחדים של הקטור על חייה כאשה שבויה מתממשים כאשר בני משפחתה נגזלים ממנה באלימות המלחמה, בעודה מגשימה את גורלן של נשים שנכבשו במלחמה בעת העתיקה (6, 450–465). ללא המבנה המשפחתי שלה, אנדרומאכה היא אישה עקורה שחייבת לחיות מחוץ לגבולות חברתיים מוכרים ובטוחים.
בספרות הקלאסית > תפקיד באבל על בעלה

הגילוי ההדרגתי של אנדרומאכה על מות בעלה וקינתה המידית (22, 437–515) הם שיאן של הקינות הקצרות יותר של פריאמוס והקובה על מותו של הקטור (22, 405-36). בהתאם למנהגי האבל המסורתיים, אנדרומאכה מגיבה בהתפרצות צער (goos) מידית, הפותחת את ההספד הטקסי. היא משליכה את חלקי כיסוי הראש השונים שלה (22, 468-72) ומובילה את הנשים הטרויאניות באבל טקסי (22, 405-36). למרות שאנדרומאכה דבקה במנהג הרשמי של קינה נשית באפוס ההומרי, הרגש הגולמי של תגליתה מניב התחלה אומללה של עידן חדש בחייה ללא בעלה ובסופו של דבר ללא בית. השלב האחרון בתהליך האבל מתרחש באיליאדה 24 באבל (thrēnos) הקהילתי הרשמי עם החזרת גופתו של הקטור (24, 703–804).
בספרות הקלאסית > חובות כרעיה

באיליאדה 22, אנדרומאכה מתוארת כרעיה המושלמת, האורגת גלימה לבעלה בחדרי הבית הפנימיים ביותר ומכינה אמבטיה בציפייה לשובו מהקרב (22, 440-6). כאן היא מבצעת פעולה שהקטור הורה לה לבצע במהלך שיחתם באיליאדה 6 (6, 490-92), וצייתנות זו היא תצוגה נוספת של מעלה נשית בעיני הומרוס. עם זאת, אנדרומאכה נראית באיליאדה 6 במקום יוצא דופן עבור עקרת הבית המסורתית, כאשר היא עומדת לפני סוללות טרויה (6, 370–373). גם תפקידי המגדר המסורתיים נפרצים, כאשר אנדרומאכה מעניקה להקטור עצות צבאיות (6, 433–439). למרות שהתנהגותה עשויה להיראות כלא מסורתית, זמנים קשים משבשים את התחומים הנפרדים של גברים ונשים, ומחייבים תגובה אזרחית משותפת להגנת העיר כולה. ההרצאה הטקטית הפתאומית של אנדרומאכה היא דרך לשמור על הקטור קרוב, על ידי שמירה על קטע מהחומה במקום להילחם במישורים שמחוץ לה. תפקידה של אנדרומאכה כאם, יסוד מהותי במעמדה בנישואין, מודגש באותה שיחה. בנם התינוק, אסטיאנקס, נוכח גם הוא בסוללה כאשר משרתת מטפלת בו. הקטור לוקח את בנו מהמשרתת, אולם מחזיר אותו לאשתו, פעולה קטנה המספקת תובנה רבה על החשיבות שהומרוס הטיל על חובותיה כאם (6, 466-483). רגע מחבר בין אם לאב מתרחש בסצנה זו, כאשר הקסדה של הקטור מפחידה את אסטיאנקס, מה שמספק רגע של הקלה קלה בסיפור. לאחר מותו של הקטור באיליאדה 22, דאגתה העיקרית של אנדרומאכה היא גורלו של אסטיאנקס כיתום אומלל (22, 477–514).
במחזה "נשות טרויה" של אוריפידס, אנדרומאכה מתייאשת בשל רצח בנה אסטיאנקס ואז ניתנת לנאופטולמוס כפילגש. במחזה "אנדרומאכה", אוריפידס עושה דרמטיזציה כאשר היא וילדה כמעט נרצחים על ידי הרמיוני, אשתו של נאופטולמוס ובתם של הלנה ומנלאוס.
באמנות המודרנית

אנדרומאכה היא גם נושאה של הטרגדיה "אנדרומאק" (Andromaque) מאת המחזאי הקלאסי הצרפתי ז'אן רסין (1639–1699), והיא דמות מינורית במחזה "טרוילוס וקרסידה" של שייקספיר. היא גם דמות חשובה בשיר של בודלר, "Le Cygne", ב"פרחי הרע" (1857). אנדרומאכה היא הנושא של אופרה משנת 1932 מאת המלחין הגרמני הרברט וינדט (אנ') וגם של סצנה לירית לסופרן ותזמורת מאת סמואל בארבר. אנדרומאכה גולמה על ידי השחקנית ונסה רדגרייב בגרסת הקולנוע משנת 1971 למחזה "נשות טרויה", ועל ידי ספרון בורוז בסרט "טרויה" משנת 2004. דמותה מופיעה גם בסדרה "טרויה" של דייוויד גמל. במיני סדרת הטלוויזיה משנת 2018 "טרויה: נפילתה של עיר" (אנ'), היא גולמה על ידי קלואי פירי.
אנדרומאכה הוא שמה המלא של אנדי ברומן הגרפי משמר האלמוות שעובד לסרט קולנוע באותו שם.
הערות שוליים

1 2  פאוסניאס, תיאורה של יוון, ספר ראשון, פרק 11, פסקה 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011061227405171  PLWABN: 9810579801105606  BNE: XX860970  BnF: cb12480032d (data)  GND: 118649280  LCCN: no2014083399  SUDOC: 034000348  VIAF: 10639417   WorldCat (עם VIAF): 10639417 
אנדרומאכה והקטור בציור מאת סרגיי פטרוביץ' פוסטניקוב, 1863.
אנדרומאכה מתעלפת על החומה למראה הקטור נגרר על ידי אכילס, בציור של יוזף אבל (אנ').
"אנדרומאכה מתאבלת על הקטור" (אנ') מאת ז'אק-לואי דויד, 1783
"אנדרומאכה בשבי" מאת פרדריק לייטון (1886 בקירוב)
אנה רגינסקי

| --- | --- |

אנה רגינסקי, 1956
 לידה:  1891 רוצ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  16 בפברואר 1981 (בגיל 90 בערך) מונטריאול, קנדה 
 מדינה:  קנדה
 פעילות בולטת:  נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה בקנדה
 
אנה רגינסקי (באנגלית:  Anna Raginski‏; 1891– פברואר 1981) הייתה ממקימות ארגון הסתדרות הציונית הדסה, ומי שהקימה את השלוחה הראשונה בקנדה ולימים הנשיאה השנייה של הארגון. רגינסקי הייתה פעילה במוסדות ציונים רבים ובהם קרן הייסוד, הבונדס הישראלי, ארגון הנשים של קנדה ועוד.
במסגרת מפעלות הנדבנות של רגינסקי, נאספו מיליוני דולרים עבור היישוב בארץ ישראל ולימים מדינת ישראל בתחומים של רכישת קרקעות, סיוע רפואי, רווחה, ועוד.
בגין פעולתה רבת השנים עוטרה בפרסים רבים ושמה הונצח בקריאת מועדון נשים באשקלון ובכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
משפחתה וראשית חייה

אנה רגינסקי (הידועה גם בשמה הפרטי עברי חנה, ושמות משפחה קובל וסליק), היא הבת הרביעית של מנדל קאבל ורבקה (בקי) קנן, נולדה בשנת 1891 בעיר רוצ'סטר שבניו-יורק, ארצות הברית.
ב-1 באפריל 1911, עקרה משפחת קנן לטורונטו. אנה גדלה בבית, ששימש למעון האירוח הרשמי של פעילים ציונים. אנשים כמו ד"ר שמריהו לוין (אקטיביסט ציוני וממקימי הטכניון), מאיר ויסגל (מי שהיה עוזרו של חיים ויצמן וממקימי מכון ויצמן), ד"ר שמואל מרגושס (מנהיג ציוני ומנהל התקשורת של קק"ל אמריקה), מ. גיי סלונים (נשיא והוועד היהודי-האמריקאי של סנט לואיס ומכר של הנשיא טרומן) ועוד מנהיגי קהילה, עיתונאים ומחזאים ציונים, שעברו בבית משפחתה של רגינסקי. אנה הייתה אחותו של ישעיהו (סי.) קנן, אשר ייסד את ארגון איפא"ק.
צעדים ראשונים בעולם העשייה הציוני

אנה החלה את המעורבות שלה בתנועה הציונית כבר בגיל 17 (בשנת 1908), אז נבחרה לתפקיד סגנית הנשיא של סניף של המועצה הציונית בעיר טורונטו. כבר בשנת 1910, הייתה מהחתומות על הישג השיא של גיוס 10,000$ לפלשתינה. בשנת 1911, בהגיעה לגיל 20, נבחרה אנה לראשונה בחייה לתפקיד ציבורי ומונתה כסגנית הראשונה של נשיא המועצה הציונית של טורונטו. באותה התקופה נישאה אנה לג'וזף סליק וילדה את בנם היחיד, לאו סליק בשנת 1913.
הקשר של רגינסקי לארגון "הדסה", החל בנסיעה עם אחותה אסתר, לכנס הראשון של בנות ציון, שנערך ב-29–30 ביוני 1914 בעיר רוצ'סטר שבניו יורק. הכנס הזה, היה גם הכנס בו הוחלט באופן רשמי על הקמתה של הדסה. אנה שבה מהכנס "משולהבת ונחושה" למשימה של הקמת שלוחה של הדסה בקנדה. לאחר מספר ניסיונות לכנס אספה (שלא צלחו), עלה בידה לכנס בחודש אוקטובר 1916 את כנס היסוד של הדסה בקנדה. רק 14 משתתפות הגיעו לכנס שאליו נשלחו כ-300 הזמנות. בכנס ההקמה, נבחרה אנה סליק לנשיאה של הארגון שאמור היה לקום בעיר טורונטו, קנדה. המשימה הראשונה שלקחה על עצמה אנה והחברות, הייתה לגייס תרומות לשליחה של בגדים וציוד לפליטים מפלשתינה במצרים. הצוות של הנשים, באמצעות תרומות מדלת לדלת, הצליחו לגייס סכום של 500$ (סכום השקול ל-12,000$ בערכים של ימנו), וכ-1350 פירטי לבוש, שנשלחו לאלכסנדריה שבמצרים, עבור פליטי המלחמה שגורשו על ידי העות'מאנים במסגרת מבצע יפו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקימה אנה את הקבוצה: "Soldiers’ Comfort League" שחרתה על דגלה "לטפל בחברי הלגיון היהודי הקנדי ששירתו בפלשתינה". באחד עד השלושה ביולי, 1917, נערך הקונגרס ה-15 של הפדרציה הציונית של קנדה בעיר וינפג במעמד של מנחם שיינקין, ד"ר נחום סירקין וד"ר בן ציון מוסינזון. בקונגרס זה, הציגה אנה סליק את ההצעה המכוננת שלה. ההצעה הייתה להתיר את ההקמה של סניפים של הדסה בכל רחבי קנדה. ההחלטה התקבלה ברוב סוחף, ובתקופה שעד הצהרת בלפור (נובמבר 1917), הוקמו 4 סניפים חדשים של הדסה בערים הקנדיות המילטון, לונדון, ברדפורד ו-ווינדזור.
הפעילות הראשונה שעשה הסניף (שפתח את שעריו בחודש יוני 1917), היה לארגן חרם מאורגן של נשות טורונטו על עליית מחירי הלחם הכשר, כאשר מחאות של נשות טורונטו נעשו בפני מאפיות, חנויות מכולת ומסעדות שהגישו את הלחם הכשר. ביותר ממקום אחד בטורונטו נרשמו עימותים בין נשים למקומות בהם נמכר הלחם וזאת לאחר שנשים ניסו להסיר את הלחם מהמדפים. בדיווח בעיתונות הקנדית נמסר כי החרם הסתיים ב-17 ביוני 1917, לאחר שלושה שבועות, בניצחון גדול של הנשים היהודיות של טורונטו. המאפיות הסכימו להפחית את מחיר הלחם ל-10 סנט והתחייבות להפחתה ל-9 סנט, אם תהיה ירידה נוספת במחיר החיטה. בשנת 1919, בכנס ה-16 של הארגונים הציוניים בטורונטו, קנדה, יצאה לדרך התארגנותה של "הדסה קנדה" באופן רשמי. ההחלטה הראשונה של הדסה שבדרך הייתה להקים את "קרן היד התומכת" ולהעמיד בראשה את ליליאן פרימן, מי שתהפוך לימים לנשיאה הראשונה של הדסה-קנדה. הקרן הצליחה לגייס סכום של 200,000$ (כ-2.98 מיליון דולר של ימנו) להקלה בעקבות נזקי מלחמה"ע ה-1.
הסכום העצום היווה קטליזטור עצום לגיוס הנשים ולהגדלת מוטות הסניפים של הארגון ברחבי קנדה.
שנות ה־20: ביסוסה של תנועת הדסה

שנת 1921 הייתה שנה משמעותית מאוד בחייה של אנה סליק. בן זוגה, ג'וזף נפטר בגיל 60 והותיר את אנה לגדל לבדה את בנה, דווקא בתקופה הציבורית המשמעותית ביותר בחיי הארגון שבו הייתה חברה בכירה. ארגון הדסה הפך לראשונה לארגון לאומי בקנדה, כאשר אנה נבחרת כסגנית הנשיאה של לליאן פריימן. הארגון הדסה קנדה, הצטרף לארגון העולמי ויצו (Women’s International Zionist Organization) והסניף בראשו עמדה אנה, כבר הכיל 300 חברות פעילות בעיר טורונטו, במסגרת של 7 סניפים שונים ברחבי העיר.
בקונגרס הציוני ה-12, בה השתתפה לראשונה משלחת של הדסה קנדה, התקבלה לראשונה החלטה לאסוף כסף להקמתו של בית הספר חקלאי בנהלל לבנות. בשנת 1922, הוקצה סכום לרכישה של כ-500 דונם של קרקעות חקלאיות בעמק יזרעאל ביישוב נהלל. אך הסכום היה חסר, וללא התערבותה של הדסה קנדה בהעברה של תקציב נוסף, לא היה ניתן להתגאות בהקמת בית הספר לבנות חקלאיות בשנת 1923 בנהלל.
בשנת 1924, כללה תנועת הדסה-קנדה כ-4500 חברות שגייסו מדי שנה סכום של 45,000$ (כ-650,000$ של ימינו) שהועבר לפלשתינה.
במשך העשור הזה, שבו הדסה ביססה את עצמה ברחבי קנדה, נעשו פעולות שונות לאיסוף כסף בצורה יצירתית. אחת מהפעילויות הללו הייתה ההקמה של שוק בו נמכרו מוצרים מעשי ידי הנשים ובצמידות לו מסעדה לנוחיות הבאים לאירוע. בשנת 1924, יזם הסניף של רגינסקי, הדסה-טורונטו, את מוסד "הבזאר". החשיבה הייתה לערוך מגבית/גיוס כסף לפלשתינה, באמצעות אירוע לכל המשפחה. מצד אחד מייצרים אירוע המשרת את הבילוי המשפחתי, ומאידך משרת גם את המטרה של גיוס כסף למען המטרה אשר נבחרה על ידי נשות הארגון. מוסד היריד נעשה שם דבר בקהילות השונות בקנדה על ידי נשות הדסה.
מדווח הסופר המיוחד של הצפירה בשנת 1927, על הפעילויות שעושות נשות מונטריאול בשוק אותו ייסדו: "עלתה בידי הדסה לעניין את הציבור העברי במונטריאול והם באו בהמוניהם".
לגבי איסוף הכסף הוא מתאר בהתלהבות: "כל אחד ואחד מהמבקרים, מתעכב, מפשפש ואינו יכול שלא לקנות דבר מה, בראותו את מסירותן הנעלה של הנשים, שעבודות קודש הן עושות".
בשנת 1927, אנה סליק השתתפה כציר בוועידת ההסתדרות הציונית של קנדה, שהתקיימה ביולי. ההחלטה החשובה ביותר שהתקבלה שם הייתה לגייס תרומה של מיליון דולר לרכישת אדמת ואדי חווארת הידועה כיום כעמק חפר.
אחד מהפרויקטים היותר יצירתיים של הסניף נעמי (הדסה טורונטו), היה איסוף מתכונים ואיגודם בספר הבישול – "Naomi Cook Book", שהודפס לראשונה בשנת 1928.
הספר הפך לרב מכר, וזכה מאז למודלים של חיקוי ואף הונצח בספר שסקר את ההתפתחות הקולינרית וספרי הבישול בקנדה, שאנה זכתה לכבוד להיות מי שכתבה את הברכה לקוראי הספר.
בשנת 1928, החליטה הדסה קנדה לסייע בהקמתה של קומה שנייה וכן ובמבנה למנהלה בעבור בית ההבראה במוצא, שנבנה על ידי קבוצת גורדנה ושכלל 60 מיטות למבריאים.