מריה מאדינבורו, מלכת רומניה
ביוגרפיה > מלכת רומניה (1914–1927) > מלחמת העולם הראשונה

ב-11 באוקטובר 1914, מריה ופרדיננד הוכרזו כמלך ומלכה בית הנבחרים של רומניה. הנסיכה אנה מריה קלימאצ'י, חברה קרובה של מריה, כתבה כי "כנסיכת הכתר, [מריה] הייתה פופולרית; בתור מלכה, היא הייתה אהובה יותר". מארי שמרה על השפעה מסוימת על בעלה ועל בית המלוכה כולו, מה שהוביל את ההיסטוריון אל איסטרמן לכתוב כי "זה לא היה [פרדיננד], אלא מארי ששלטה ברומניה". בזמן עלייתו לשלטון של פרדיננד, הממשלה הובלה על ידי ראש הממשלה הליברלי יון (יונל) ברטיאנו. פרדיננד ומארי החליטו במשותף לא לבצע שינויים רבים בבית המלוכה ולתת לאנשים לקבל את המעבר ממשטר אחד למשנהו, במקום לכפות עליהם. כך, רבים ממשרתיהם של קרול ואליסאבטה נשארו במקום, אפילו אלה שלא אהבו במיוחד. בעזרתו של ברטיאנו, החלה מארי ללחוץ על פרדיננד להיכנס למלחמה; במקביל, היא יצרה קשר עם קרובי משפחה שונים באירופה והתמקחה על התנאים הטובים ביותר עבור רומניה, למקרה שהמדינה תיכנס למלחמה. מריה העדיפה ברית עם ההסכמה המשולשת (רוסיה, צרפת ובריטניה), בין היתר בגלל מוצאה הבריטי. הנייטרליות לא הייתה נטולת סכנות, והכניסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה גרמה לכך שרומניה תפעל כ"חיץ" של רוסיה נגד התקפות אפשריות.
בסופו של דבר, מריה דרשה מפרדיננד במונחים ברורים שייכנס למלחמה, מה שהוביל את השגריר הצרפתי לרומניה, אוגוסט פליקס דה בופוי, רוזן סן אולר, להעיר שמריה הייתה פעמיים בעלת ברית לצרפתים: פעם אחת מלידה ופעם אחת מהלב. פרדיננד נכנע להפצרותיה של מריה, והוא חתם על הסכם עם מדינות ההסכמה ב-17 באוגוסט 1916. ב-27 באוגוסט הכריזה רומניה רשמית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית. סן-אולר כתב שמריה "אימצה את המלחמה כפי שאחר עשוי לאמץ את הדת". לאחר שהודיעו לילדיהם שארצם נכנסה למלחמה, פיטרו פרדיננד ומארי את משרתיהם הגרמנים, שיכלו להישאר בעבודתם רק כ"שבויי מלחמה" למיניהם. בתחילת המלחמה, מריה הייתה מעורבת בסיוע לצלב האדום הרומני וביקרה בבתי חולים מדי יום. במהלך חודש הלחימה הראשון, נלחמה רומניה לא פחות מתשעה קרבות; חלקם, כמו קרב טורטוקאיה, התרחשו על אדמתה.
ב-2 בנובמבר 1916, בנה הצעיר של מריה, הנסיך מירצ'אה, שהיה חולה בטיפוס, מת בבופה. מריה הייתה נסערת וכתבה ביומן שלה: "האם משהו יכול להיות אותו דבר אי פעם?" לאחר נפילת בוקרשט לידי החיילים האוסטרים, הועברה חצר המלוכה ליאשי, בירת מחוז מולדביה, בדצמבר 1916. שם המשיכה לשמש כאחות בבתי חולים צבאיים. מדי יום, מריה הייתה מתלבשת כאחות והולכת לתחנת הרכבת, שם היא תקבל עוד חיילים פצועים; ואז היא תעביר אותם לבית החולים.
לאחר סיומה של המהפכה הרוסית בתחילת נובמבר 1917 וניצחונם של הבולשביקים, הפכה רומניה, כדברי הדיפלומט פרנק רטיגן, ל"אי מוקף מכל עבר באויב, ללא תקווה לסיוע מבעלי הברית". זמן קצר לאחר מכן, פרדיננד חתם על הסכם פוקצ'אני, ב-9 בדצמבר 1917. מריה ראתה את ההסכם כמסוכן, בעוד שברטיאנו ושטירביי האמינו שזהו אמצעי הכרחי להשגת זמן נוסף. תפניות מאוחרות יותר יוכיחו שמריה הניחה נכונה. בשנת 1918, מריה התנגדה בתוקף לחתימת הסכם בוקרשט, מה שגרם לתיאורה כ"האיש היחיד באמת ברומניה". שביתת הנשק עם גרמניה (11 בנובמבר 1918) שמה קץ ללחימה באירופה, ובכך, למלחמה.
במאה ה-10, נסיכות הונגריה החלה לכבוש את טרנסילבניה, שההונגרים כבשו אותה במלואה בסביבות שנת 1200. הרעיון של "רומניה הגדולה" היה קיים במוחם של הרומנים בטרנסילבניה במשך זמן מה וברטיאנו תמך באופן פעיל ברעיון לפני המלחמה. ב-1918 הצביעו גם בסרביה וגם בוקובינה בעד איחוד עם רומניה. עצרת התקיימה בעיר העתיקה אלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918, שם קרא וסיל גולדיש את ההחלטה לאיחוד טרנסילבניה עם הממלכה העתיקה. מסמך זה, שנתמך על ידי צירים רומנים וסקסונים, הקים מועצה רומנית לאומית גבוהה (ברומנית: Marele Sfat Național Român) עבור הממשל הזמני של המחוז. מריה כתבה, "נדמה שהחלום של רומניה מארה הופך למציאות... הכל כל כך מדהים שאני בקושי מעזה להאמין בו." לאחר האספה חזרו פרדיננד ומריה לבוקרשט, שם פגשה אותם בשמחה כללית: "יום של 'התלהבות פרועה, הזויה', כשהלהקות מתרסקות והחיילים צועדים והאנשים מריעים". כוחות מדינות הסכמה השתתפו בחגיגה ומריה התמוגגה לראות את כוחות מדינות ההסכמה על אדמת רומניה בפעם הראשונה. בערך בזמן הזה, נדבקה מריה בשפעת הספרדית, כאשר התסמינים הגיעו לשיא שבוע לאחר אלבה יוליה; היומן שלה מתאר "ישות שהשתנתה, אומללה וחלשה, שהובאה לסף ייאוש על ידי כל כך הרבה כאב ראש וחולי נורא שגרמו לי מכוחי".