stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסון הנגמ"שים
אסון הנגמ"ש השני

יום לאחר מכן, ב-12 במאי, פוצץ נגמ"ש M-113 של צוות המנהרות של פלוגת אבירי הפלדה, השייכת לאוגדת עזה במהלך פעילות בציר פילדלפי שעל גבול מצרים. פלסטינים שעמדו על גג בניין ירו רקטות RPG-7 אל עבר הנגמ"ש והדחפור שליווה אותו. הדחפור ניזוק באופן קל אך הרקטה שפגעה בנגמ"ש חדרה לתוכו, וגרמה לפיצוץ חומר הנפץ שנשא. כל חמשת אנשי הצוות בנגמ"ש, בהם מפקד צוות המנהרות, סרן אביב חקאני, נהרגו. בעוד מבצע החילוץ של הנגמ"ש הראשון עדיין מתנהל, נכנסו כוחות צה"ל אחרים לאזור שבו נפגע הנגמ"ש של צוות המנהרות על מנת לפנות את הנפגעים.
דחפורי D9 משוריינים של צה"ל הקימו סוללות עפר סביב האזור שבו אירעה התקרית כדי להגן על הסורקים והרסו בתים שמהם נורתה אש אל עבר כוחות החילוץ. לטענת "בצלם", בפעולה זו הרס צה"ל כ-116 בתים. חיילים מחטיבת גולני הגיעו למקום בנגמ"שים כבדים מדגם אכזרית. חיילי קורס מ"כים הוקפצו למקום על מנת לסרוק ידנית את השטח יחד עם אנשי הרבנות הצבאית ויחידת הקבורה המטכ"לית על מנת לזהות את הגופות ולהביאן לקבורה. תמונות החיילים המחפשים בחול בידיהם בכריעה על ארבע עוררו תגובות נרגשות. התומכים ראו בפעולה זו אות ומופת לערכיות של צה"ל ולמחויבותו לחייליו, ואילו המתנגדים ראו בכך סיכון מיותר של חיילים.
במהלך מבצע החילוץ נהרגו עוד שני חיילים שאבטחו את האזור: סמ"ר רותם אדם וסמ"ר אלכסיי חייט. צוות של חיילים ביצע פעולות אבטחה מתוך בית שצפה על האירוע ובתוכו משפחה פלסטינית. אחד מחיילי הצוות בבית, סמ"ר רותם אדם, נפגע מירי צלף ונהרג. עם היוודע האירוע התקרב לבית נגמ"חון ובו המ"פ שפיקד על הצוות לצורך ביצוע חילוץ. החילוץ בוצע תחת אש ובמהלכו נפצעו שני מחלצים וחייל נוסף נהרג – סמ"ר אלכסיי חייט. נהג הנגמח"ון, שסירב לפקודת המ"פ להישאר בכלי הממוגן, יצא לחלץ את הפצועים ועוטר בצל"ש לאחר המבצע. ההרוגים והפצועים היו כולם מפלחו"ד צבר, פלוגה שאיבדה רק זמן קצר לפני כן את מפקדיה, חגי ביבי ולאונרדו וייסמן, במהלך תקרית עם מחבלים על ציר כיסופים.
תוצאות והשפעות > במישור הצבאי

בעקבות התקרית בציר פילדלפי יצא צה"ל למבצע ברפיח שכונה "קשת בענן" ומטרתו הייתה פגיעה בתשתיות הטרור בגזרה. במבצע נהרגו 54 פלסטינים, מהם 40 מחבלים, ולא נגרמו אבדות לחיילי צה"ל.
האירועים הובילו גם לשינויים ארגוניים בצה"ל. צוות המנהרות של אוגדת עזה סופח ליהל"ם – יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית. ביהל"ם נקרא הצוות פלגת סמו"ר ורמת ההכשרה והאמצעים שהוקצו לו עלתה במידה ניכרת. נגמ"שי ה-M-113 המיושנים הוצאו משירות ברצועת עזה וכוחות צה"ל במקום צוידו בנגמ"שים ממוגנים יותר מדגמי נגמחון, נקפדון ופומ"ה. בנוסף, תוגברה חטיבת גבעתי בגדודים מחטיבת גולני המצוידים בנגמ"ש הכבד אכזרית. במקביל החלו בצה"ל לפתח נגמ"ש כבד על בסיס תובת טנק מרכבה, נמ"ר (נגמ"ש מרכבה), וזה נכנס לשירות ניסיוני בגבעתי באמצע שנת 2005 ולשירות מבצעי בסוף 2008. חיל החימוש פיתח פתרונות חדשים להובלת חומרי נפץ. צה"ל ביצע עבודות מיגון וביצור נרחבות בציר פילדלפי על מנת להגביר את ביטחון החיילים השומרים עליו.
תוצאות והשפעות > במישור הפוליטי

שני האירועים, שאירעו בסמיכות זה לזה, חידדו את שאלת הנוכחות הישראלית ברצועת עזה, במיוחד לאור תוכנית ההתנתקות שהציע ראש הממשלה אריאל שרון.
במוצאי שבת, 15 במאי, נערכה בכיכר רבין בתל אביב הפגנת המונים מטעם "מטה הרוב" (המזוהה עם שלום עכשיו ומפלגות שמאל) שנערכה בסימן תמיכה ביציאה מעזה. ההפגנה תוכננה עוד לפני האסון, והוחלט שלא להיענות לבקשות לדחותה אלא לקיימה בטון מאופק. בהפגנה עצמה נכחו בין 100,000 ל-150,000 איש ונישאו בה נאומים שקראו לסגת מעזה ולהוציא ממנה את החיילים, כפי שנעשה ברצועת הביטחון בלבנון.
ראו גם

מבצע קשת בענן
צוות המנהרות
הערות שוליים

↑  פיצוץ מטען סמוך לטנק ברצועה; 4 חיילים נפצעו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 במרץ 2004
↑  תוספת השריון פגעה בניידות הטנק אך במספר מקרים מנעה פגיעה קטלנית בצוות, למשל במקרה זה, באתר nrg
↑  ה"אני מאשים" של אנשי יחידת המנהרות, באתר nrg‏, 27 בינואר 2006
↑  ‏"מתי הציבור יבין שברצועה יש מלחמה לכל דבר?", חגי הוברמן, באתר קטיף.נט
↑  בן כספית, האזרח זכאי, מעריב, ‏ 03.06.2005, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  חנן גרינברג, מופז: הפלסטינים הבריחו חלקי גופות באמבולנסים של האו"ם, באתר ynet, 14 במאי 2004
↑  15.5.04: תחקיר בצלם על הפעולה ברפיח, בצלם
↑  מאמר מאת חניך בקורס מ"כים שהשתתף בחיפוש הגופות http://www.bariqada.co.il/show_item.asp?levelId=45731&itemId=393
↑  אטילה שומפלבי, לקראת עצרת השמאל: מנמיכים את הטון, באתר ynet, 13 במאי 2004
↑  כ-150 אלף השתתפו בהפגנה למען יציאה מעזה, באתר וואלה, 16 במאי 2004
מטול RPG-7 עם רקטה
חמושים פלסטינים עולים על אמבולנס של אונר"א
אנדרטה לחללי אסון הנגמ"ש השני ובהם צוות המנהרות של אבירי הפלדה
הפגנת השמאל, 15 במאי 2004
ארנה בן-נפתלי

אין תמונה חופשית
ארנה בן-נפתלי (נולדה ב-1956) היא מומחית למשפט בינלאומי, רקטור המסלול האקדמי המכללה למינהל וכן מופקדת הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא, בבית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס, המסלול האקדמי המכללה למינהל. בן-נפתלי שימשה כדקן בית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס, בין השנים 2008 לבין ספטמבר 2011.
ביוגרפיה

בן-נפתלי היא בתם של דינה ועורך הדין, אברהם בן-נפתלי.
לבן-נפתלי תואר ראשון ותואר שני במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני ודוקטורט מ-Fletcher School of Law and Diplomacy באוניברסיטת טאפטס. בן-נפתלי שירתה בכוחות השלום של האו"ם בין השנים 1993 ו-1996 ומאז היא מכהנת מדי קיץ כיועצת מיוחדת באו"ם.
בן-נפתלי פרסמה שורה ארוכה של מאמרים בישראל ומחוצה לה בנושאים הקשורים למשפט הבינלאומי ההומניטארי. ב-2005 ראה אור הספר "משפטים על אהבה" שערכה יחד עם חנה נוה. ב-2006 ראה אור הספר "המשפט הבינלאומי: בין מלחמה לשלום" שכתבה יחד עם פרופסור יובל שני.
החל משנת 2017 משמשת בן-נפתלי כיו"ר ועדת פרס ספיר של מפעל הפיס.
לצד פעילותה האקדמית, פעילה בן-נפתלי בהתנדבות בארגוני החברה האזרחית, ובין היתר היא מכהנת כחברת הנהלה ב"בצלם".
בשנת 2012, ייסדה פרופ' בן-נפתלי את הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא, אשר פועלת בבית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס. הקתדרה עוסקת בזכויות האדם, ותורמת לקידום שיח זכויות האדם בישראל, הן דרך לימודי המשפטים והן באמצעות שיתופי פעולה אינטרדיסציפלינריים אחרים. בין היתר, בן-נפתלי, באמצעות הקתדרה, פתחה תואר שני במשפטים ששמו "תקנה" אשר מתרכז במשפטים ובזכויות אדם. נכון לשנות 2016 נפתחו שני מחזורים של התוכנית, שבמסגרתה נהנים 12 סטודנטים במלגת לימודים מלאה.
הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא מפיקה את כתב העת המשפטי "'המשפט' ברשת: זכויות אדם", אותו עורכת בן-נפתלי. לכתב העת שני פורומים - האחד, הכולל טקסטים מארחים ועליהם מגיבים כותבים. השני, "מבזקי הארות פסיקה", שבמסגרתם מגיבים אנשי אקדמיה ופרקטיקה לפסקי דין העוסקים בזכויות אדם.
עמדותיה

במאמרה ‘We Must Not Make a Scarecrow of the Law’: A Legal Analysis of the Israeli Policy of Targeted Killings, בן נפתלי מתנגדת לעמדת בג"ץ כי מדיניות הסיכולים הממוקדים איננה שפיטה. לדידה, פסיקת בית המשפט חורגת מההלכה המשפטית, ופוגעת בשלטון החוק במובנו המהותי. בן נפתלי מנתחת את מדיניות הסיכולים הממוקדים, ומסקנתה היא שבעוד שחלקם אכן מוצדקים משפטית, ישנם סיכולים ממוקדים שאינם מוצדקים ומהווים התנהגות מעוולת של המדינה, וחלקם אף עולים כדי פשע מלחמה. בן נפתלי מבצעת ניתוח של מדיניות הסיכולים הממוקדים של צה"ל בתחילת שנות ה-2000, ומגיעה למסקנה כי הגדרת הצבא את ה"מחבל" הראוי לחיסול מתרחבת אל מעבר לאוחזים בנשק, כאשר די בחברוּת בארגון צבאי או טרוריסטי, כסוג של סיוע לפעולה עוינת, כדי להצדיק התנקשות, כשמידת המעורבות הישירה של ההרוג בטרור אינה תמיד מובהקת. לדידה, גישה זו איפשרה לצבא להתנקש בחייהם של מנהיגים פוליטיים.
בן נפתלי מוסיפה כי מדיניות הסיכולים הממוקדים סובלת מבעיה דמוקרטית מובנית, שעה שהכללים החלים עליה סודיים ואינם חשופים לביקורת שיפוטית. לדידה, אין די בכך שהפרקליטות הצבאית בוחנת את מדיניות הסיכולים הממוקדים ומאשרת אותה, שכן מדובר במדיניות הוצאות להורג המבוססת על איסוף ראיות והפללת המחבל, ועל-כן יש מקום לאפשר בחינה של המדיניות, הן באמצעות ביקורת שיפוטיתו הן באמצעות ביקורת ציבורית, שאינה מתאפשרת נוכח חסיון הנהלים.
בן נפתלי מסכמת את עמדתה במענה לשאלה אימתי מותר למדינת ישראל לבצע סיכול ממוקד:
לוחמים (combatants) הם מטרות לגיטימיות אם כל האמצעים לשים יד עליהם נכשלים. פעולת מנע כלפי אינידבידואלים המהווים סכנה מידית לביטחון ישראל צריכה להיות בגדר אמצעי חריג ביותר, ולא מדיניות. על ישראל רובץ הכבד ביותר לבסס את הטענה שהאדם אשם במעשיו. מבלי ביקורת שיפוטית על הליך קבלת ההחלטות, האינדיבידואל מנושל מאמצעים להגן על עצמו ועל חפותו. נטל כבד זה צריך להגביל את יכולתה של ישראל להשתמש בכלי היכולים הממוקדים, ולהפחית באורח דרסטי את השכיחות שלהם. יש להגביל אפוא את האפשרות לביצוע סיכולים ממוקדים למקרים בהם יש הסתברות גבוה מאוד שהאינדיבידואל מהווה סכנה משמעותית לביטחון ישראל ואין דרך אחרת לסכל סכנה זו.
לא לוחמים (non-combatants) לא יהיו יעד לסיכול ממוקד. ככח כובש, ישראל מחזיקה ביכולת לעצור את החשוד וצריכה למצות את כל האמצעים שביכולתה לעשות. ככל שהדבר אינו מתאפשר, ישראל עודנה לא יכולה לבצע סיכול ממוקד, אפילו החשוד בדיוק חוזר מפעולה צבאית. חייהם של מי שהם חברים בהתארגנות צבאית פלסטינית אך אינם לוחמים בעצמם (כדוגמת ד"ר טבת) לא צריכים להיות מקופחים. ניתן להעמידם לדין על סיוע לכוח צבאי שאיפשר מתקפה על אזרחים ורכושם, אבל מכיוון שאלה אינם מהווים סכנה מידית לביטחון ישראל לא ניתן לבצע סיכול ממוקד שלהם.
כל פעולת סיכול ממוקד שמציבה סיכון לאזרחים צריכה לקחת בחשבון בשיקולי המידתיות גם את אחריות ישראל לחייהם ורכושם, בהיותם תושבים מוגנים. בהינתן שהשטחים הפלסטינים מיושבים בצפיפות, ושרוב המבצעים יכולים להתבצע רק באזורים אלה, רק נסיבות יוצאות דופן יכולות לאפשר ביצוע של פעולות שלא תהיה להן השפעות מזיקות משמעותיות. הדבר רלוונטי גם ביחס לדרכי הפעולה בהן נוקטת ישראל במבצעים אלה.
בן נפתלי מסיקה שבעוד שישנם סיכולים ממוקדים בנסיבות מסוימות שעומדות בתנאי הדין הבינלאומי, מדיניות בכללותה איננה.
חיים אישיים

אחותה, מיכל בן-נפתלי היא סופרת שזכתה בפרס ספיר בשנת 2016.
הערות שוליים

↑  נבחרה יו"ר ועדת פרס ספיר לספרות 2017
↑  Orna Ben-Naftali, Karen Michaeli, We Must Not Make a Scarecrow of the Law: A Legal Analysis of the Israeli Policy of Targeted Killings, Cornell International Law Journal 36, 2003-04-01, עמ' 233–292
אבישי רביב

| --- | --- |

רביב, 2018
 לידה:  8 ביוני 1967 (בן 57) חולון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  שמפניה
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1987–1995 (כ־8 שנים)
 תפקידים בשירות
 סוכן של המחלקה היהודית
 
אבישי רביב (נולד ב־8 ביוני 1967) הוא סוכן לשעבר של המחלקה היהודית בשירות הביטחון הכללי. גויס בדצמבר 1987 ומילא תפקיד זה עד לחשיפתו בנובמבר 1995, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין בידי יגאל עמיר.
בתקופת העסקתו במחלקה היהודית של השב"כ השתתף בפעילויות אלימות רבות, הקים שני ארגוני מחתרת פיקטיביים, ועל פי דעתו של היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, פעל כסוכן מדיח, בניגוד לכוונת מפעיליו.
פעילותו כסוכן שב"כ ופעיל ימין קיצוני

רביב פעל כסוכן בכיסוי של פעיל ימין קיצוני במשך כ-8 שנים, נחשב לסוכן פעיל, מסור ובעל מוטיבציה רבה. הקשר בינו לבין מפעיליו היה אינטנסיבי ביותר, והוא סיפק לשב"כ מידע בעל ערך רב שסייע לסיכול פעולות טרור יהודי שונות. מסמכי השב"כ שמתייחסים לפרטי מידע שהעביר רביב ולהפעלתו השתרעו על פני כ-20 אלף עמודים.
במסגרת התחזותו לפעיל ימין קיצוני נקט רביב בפעולות רבות, עם פעולות אלה נמנות:
מעשי אלימות כלפי ערבים, בעיקר בחברון, באמצעות ציוד הכולל רוגטקות, רובה-קשת, אקדח זיקוקים, אקדח ברישיון של חברו, דוקרנים, סכינים ואגרופנים.
לימוד שני קטינים פעילים להכין בקבוקים מתפוצצים והינחה אותם לביצוע פעילות לאומנית.
הקמת ארגון אי"ל והשבעת חברי הארגון בהר הרצל ובנחלת יצחק.
ביום טקסים קיצוניים שהתבצעו בהשתתפות כתב הערוץ הראשון איתן אורן. על טקס זה אמרה ועדת שמגר: "כל העת המשיך בקשרים עם התקשורת כדי להציג את "אי"ל" כגוף קיים וזכה לסיוע הטלוויזיה בכך ששידרה טקס השבעה, שלא היה אלא הצגה, כאשר מי שנכח במקום חייב היה להיות ער לכך שהמדובר בהצגה".
בשנת 1994 הציג לתקשורת מצג מבוים של קייטנת "כך" לפיו שידר ניצן חן בערוץ הראשון כתבה שתיארה אימוני ירי לנערים לקראת פגיעה בערבים. מי שהופיע בכתבה כמדריך טרור בשם זוהר קובני, היה למעשה סוכן משטרתי במחוז ירושלים ושירת לימים כסגן הקב"ט בשגרירות ישראל באירלנד.
תקיפה של אישי ציבור ומפקדי צבא ובהם: יוסי שריד, שולמית אלוני, האלוף אילן בירן והרב שלמה אבינר.
העברת הכרזה בה הוצג רבין לבוש במדי אס אס לכתב הטלוויזיה ניצן חן..
לקיחת אחריות על רצח פלסטיני באזור חלחול ב-7 בספטמבר 1995. רביב הודיע לעיתונאים כי ארגון אי"ל ולאחר מכן כי ארגון "חרב דוד" ביצעו את הרצח שהתברר מאוחר יותר כסכסוך מקומי.
פעילותו כסוכן שב"כ ופעיל ימין קיצוני > הפעלתו של רביב

במהלך הפעלתו של רביב נפתחו נגדו כמה וכמה תיקים פליליים. רביב נחקר על מעשיו בשב"כ והודה בשורה ארוכה של עבירות שונות כלפי יהודים וערבים, שכללו אלימות, פגיעה ברכוש ואיומים[דרוש מקור].
בשל התנהלותו הבעייתית של רביב, והצטברות של תיקים פליליים רבים נגדו, שיתף השב"כ את המידע על הפעלתו עם פרקליטת המדינה, דורית ביניש. לטענתו של חיים לווינסון שהוכחשה על ידי ביניש, ביניש מידרה מידע זה מהיועצים המשפטיים לממשלה יוסף חריש ומיכאל בן יאיר, שלא ידעו על הפעלתו של רביב. בעקבות פעולותיו של רביב הורו היועצים המשפטיים לממשלה לפחות פעמיים על פתיחת חקירה כנגד רביב, וביניש טפלה בסגירת התיקים של רביב. רונן ברגמן מצטט בכיר בחטיבה היהודית בשב"כ כאומר על התיקים הפליליים: "ובערימה הזו היינו צריכים לטפל ולכן פנינו לדורית ביניש שתסגור אותם. זה לא היה פשוט כמובן, גם לשכנע אותם וגם לסגור את התיקים באופן חכם כדי לא לעורר חשד".
בעקבות טקס ההשבעה המבוים לאי"ל ששודר בערוץ הראשון, ושנעשה שלא בידיעת השב"כ, הוחלט באוקטובר 1995 על הפסקת הקשר עמו לחודש. עם זאת, גם במהלך חודש זה התקבלו מרביב דיווחים שונים. בסיום תקופת השעייתו הוחתם רביב על התחייבות שלא לחרוג מההיתרים שניתנו לפעולתו.
פעילותו כסוכן שב"כ ופעיל ימין קיצוני > חשיפתו של רביב

את עובדת היותו של רביב סוכן שב"כ חשפו, לאחר רצח יצחק רבין, בני אלון ולאחריו כתב הערוץ הראשון אמנון אברמוביץ', שחשף גם כי שם הקוד של רביב בהיותו סוכן שב"כ היה "שמפניה". חשדו של אלון לגבי רביב התעורר עוד קודם הרצח, והתגבר בעקבות תרגיל חקירה רשלני שהפגיש בין מרגלית הר שפי לרביב (שהסכים להעצר לסיוע בחקירה) במהלך חקירתה. ב-1999 התפרסם מסמך שעורר סערה ציבורית וכונה "מסמך רביב". המסמך היה פרוטוקול ישיבה בעניין אבישי רביב, שהתקיימה ב-1996, אצל היועץ המשפטי לממשלה שבו נכחו גם נציגי משרד המשפטים ונציגים מהשב"כ. לפי הפרוטוקול חזי כאלו, ראש האגף ה"לא ערבי" בזמן רצח רבין ואחד האחראים להפעלת רביב, אמר: "בדיון אצלנו הוחלט שהאיש לא נשלט ואי אפשר להמשיך להפעיל אותו בצורה כזו. אבל קבענו כללים חדשים של הפעלה, ניתוק, בדיקה פסיכולוגית. הובהר לו שככה לא נמשיך, ושלא תינתן לו חסינות על עבירות שיבצע. בחכמה שלאחר מעשה, אילו ניתקנו הקשר, אולי היה נותן לנו את הרוצח". כאלו הכחיש את המיוחס לו וטען כי דבריו בפרוטוקול מתומצתים ולא שיקפו את מה שבאמת אמר.
המשפט

במהלך מגעיו של רביב עם יגאל עמיר כמדובב, עלה בשב"כ חשד לפיו רביב לא דיווח את כל שידע לגבי עמיר למפעיליו. רביב נחקר בחשד זה והודה כי לא מסר למפעיליו מידע אודות עמיר.
לאחר שנחשפה עובדת היותו סוכן השב"כ בקרב הימין בישראל, נשמעו קריאות, בעיקר בימין, להעמידו לדין. הוא הואשם באי מניעת פשע בשל הטענה שידע על כוונותיו של יגאל עמיר אך לא דיווח עליהן למפעיליו בשב"כ, ובתמיכה בארגון טרור (אי"ל). נגד רביב הוגש בסופו של דבר באפריל 1999 כתב אישום לבית משפט השלום בירושלים, ממנו הושמט מאוחר יותר האישום השני. ב־31 במרץ 2003 זוכה רביב מכל אשמה. השופטים קבעו כי רביב לא ידע על כוונתו של יגאל עמיר לרצוח את ראש הממשלה יצחק רבין. בהכרעת הדין בתיק נכתב בין היתר:
לא נטען בפנינו על קיומו של מניע ממשי לכך שהנאשם הסתיר ממפעיליו ביודעין ובזדון מידע שהגיע אליו בדבר כוונתו של יגאל עמיר לרצוח את ראש הממשלה. ממכלול הראיות שהובאו בפנינו, עולה דווקא כי היה לנאשם מניע משמעותי למסור לשב"כ על כוונותיו של יגאל עמיר - אילו ידע אותן. זאת, משום שהשב"כ היה 'כל עולמו' ואילו היה מוסר דיווח שהיה בו כדי לסכל את רצח ראש הממשלה הוא היה נתפס כ'גיבור' ותדמיתו בעיני עצמו ובעיני אנשים חשובים לו - היינו אנשי השב"כ - הייתה עולה.
הטעם השני נוגע למבנה אישיותו של הנאשם, כפי שניתן ללמוד עליו ממקורות שונים שהובאו בפנינו. הנאשם תואר, בין היתר, כאדם ילדותי באופיו, בעל רמה אישית נמוכה אשר אינו יודע להבדיל בין עיקר לטפל. רופאה פסיכיאטרית אשר זומנה כעדת הגנה מטעמו של הנאשם תיארה אותו כאדם בעל הפרעה אישיותית נרקיסיסטית. מכאן מסקנתנו, שאין מדובר באדם בעל רמה אישית גבוהה, חוסן פנימי וביטחון עצמי, אלא באדם בעל אישיות חלשה, תלותית משהו, "המבקשת למצוא חן", אשר לגביה קיים סיכון של מתן הודאת שווא.

הטעם השלישי עניינו בנסיבות חייו של הנאשם בשמונה השנים אשר קדמו לרצח. בהכרעת הדין נאמר, כי לא יהיה מוגזם לומר כי בשמונה שנות הפעלתו כסוכן, חי הנאשם ב"עולם השקר". הוא היה נתון בהעמדת פנים מתמדת. הוא שיקר את סובביו, את הוריו, את אשתו דאז, את התקשורת ואפילו את השב"כ.
עם היסודות המשפטיים לזיכוי נמנים גם הקושי לקבל את זיכרון הדברים של חוקרי השב"כ אשר חקרו את רביב לאחר הרצח כראיה במשפטו[דרוש מקור], וכן עדותו של הרוצח עצמו, יגאל עמיר.
סיכום ועדת שמגר

בפרק ד' לדו"ח ועדת שמגר סיכמה הוועדה את התייחסותה לאבישי רביב והפעלתו במילים הבאות:
כל בר-דעת מבין, שאיסוף מידע הוא חיוני, וכי מי שעוסק בכך אינו בהכרח צדיק ובר-לבב. אולם, יש להיזהר מפרובוקטורים המנצלים את הגיבוי שניתן להם, עקב כוונה רעה שבלבם או בשל מופרעות באופיים, והופכים ליוזמי פעולות בלתי חוקיות ופוגעניות-פרובוקטיביות, תחת המעטה השלטוני. אנשים כגון אלה נוהגים כנטולי רסן, גם בשל כך שהם יודעים שלא יגישו נגדם כתב אישום. בתוצאות המזיקות נושאת המדינה כולה (כגון יצירת נקודות חיכוך נוספות בחברון או פגיעה באמון בשירות, המקבל תווית של ארגון חשאי העוסק בפרובוקציות פוליטיות).
בעקבות הפעלת רביב

היו בשב"כ שטענו שהפעלתו של רביב הייתה כישלון, מאחר שרביב לא ידע לזהות כוונות לפגיעה בראש הממשלה כדבר חמור בו יש להתמקד בראשונה, וראה בנושא זה דבר שולי. לטענתו של רביב, מפעיליו לא טרחו להדגיש לו את קדימות הנושא. מנגד, מפעילו של רביב טען שהוא אינו מתחרט על הפעלתו וחבל שלא היו יותר סוכנים כמוהו. גם חזי כאלו טען שהפעלת רביב לא הייתה טעות.
לאחר חשיפתו של רביב כסוכן שב"כ נוצר משבר אמון בין הציבור הדתי-לאומי לבין השב"כ, בעקבות ראיית רבים את הפעלת רביב כניסיון הכפשה ציבורית לציבור הדתי על ידי השב"כ. בנוסף, בעקבות לקחים מהפעלתו של רביב הוטלו מגבלות שונות על הפעלת סוכני שב"כ. מאפיינים אלו הובילו לקושי בגיוס סוכנים גם זמן רב לאחר חשיפת רביב.
המועצה המקומית קריית ארבע הגישה תביעה כנגד המדינה בשל נזקים תדמיתיים שגרמה פעולתו של רביב. התביעה הסתיימה ב-2008 בפשרה שבמסגרתה שילמה המדינה 10,000 ש"ח למועצה.
חיים אישיים

ב-1990 התחתן עם בוגרת אולפנה, עולה חדשה מרוסיה. ב-1993 התגרשו. רביב מתגורר בתל אביב. גרוש בשנית ואב לשלוש בנות.
לקריאה נוספת

רן שריר ואבי זלינגר, האיש שצעק סרק סרק - גילויים חדשים על פרשת רצח רבין, 2022.
ראו גם

רצח יצחק רבין
תאוריות הקשר על רצח רבין
גדליהו בן פשחור

גְּדַלְיָהוּ בֶּן פַּשְׁחוּר הוא דמות מקראית מספר ירמיהו. מוזכר כאחד מאויביו הפוליטיים של ירמיהו שקראו למותו בעקבות נבואותיו על חורבן ירושלים בידי הבבלים:
וַיִּשְׁמַע שְׁפַטְיָה בֶן-מַתָּן, וּגְדַלְיָהוּ בֶּן-פַּשְׁחוּר, וְיוּכַל בֶּן-שֶׁלֶמְיָהוּ, וּפַשְׁחוּר בֶּן-מַלְכִּיָּה אֶת הַדְּבָרִים אֲשֶׁר יִרְמְיָהוּ מְדַבֵּר אֶל כָּל הָעָם לֵאמֹר: כֹּה, אָמַר ה', הַיּשֵׁב בָּעִיר הַזֹּאת יָמוּת בַּחֶרֶב בָּרָעָב וּבַדָּבֶר, וְהַיֹּצֵא אֶל-הַכַּשְׂדִּים יחיה, וְהָיְתָה-לּוֹ נַפְשׁוֹ לְשָׁלָל וָחָי... וַיֹּאמְרוּ הַשָּׂרִים אֶל הַמֶּלֶךְ, יוּמַת נָא אֶת הָאִישׁ הַזֶּה כִּי עַל כֵּן הוּא מְרַפֵּא אֶת יְדֵי אַנְשֵׁי הַמִּלְחָמָה הַנִּשְׁאָרִים"
באוגוסט 2008 פורסם כי התגלתה בעיר דוד טביעת חותם על גבי בולה שמו של גדליהו בן פשחור בחפירותה של הארכאולוגית אילת מזר. הבולה נמצאה במתחם מבנה האבן הגדול, לא רחוק מהמקום בו נחשפה, מספר שנים קודם לכן, בולה עם שם של אויב פוליטי נוסף של ירמיהו, המוזכר באותו פסוק, יהוכל בן שלמיה.
גדליהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
הערות שוליים

↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
אסתר ויתקון

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1952 (בת 72) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (1998) 
 
אסתר ויתקון (נולדה ב-26 בדצמבר 1952, ח' בטבת ה'תשי"ג) היא משוררת סופרת ומספרת לילדים, ציירת ומרצה ישראלית.
ביוגרפיה

אסתר ח"ג ויתקון (לבית זילבר), משוררת, ציירת ומרצה לספרות. נולדה בחיפה וגדלה בקריית טבעון. בשנת 1960 הגרה משפחתה לניו-יורק וחזרה ארצה כעבור שנה. היא עברה עם משפחתה לרמת גן, שם קיבלה חינוך דתי בבית-הספר הממלכתי דתי "יבנה" והתיכון הדתי "הרואה". ויתקון היא מוסמכת אוניברסיטת בר-אילן בספרות עברית משנת 1978 ומרצה לספרות במכללה האקדמית "אורות ישראל" באלקנה.
ספרה "ריפאות הצבעים" זיכה אותה בפרס ראש הממשלה (1998) וכן במלגה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
היא עורכת כתב העת האינטרנטי "מעמקים" השייך לאתר "דעת" וכותבת שירה וסיפורי ילדים. כמו כן הציגה מציוריה במספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
ספרה "חוצה שומרון" זיכה אותה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר לשנת תשס"ז. היא נבחרה על ידי משרד החינוך לפרויקט סופר-אורח לשנת תשע"א ותשע"ב.
ויתקון כתבה מאמרים, בעיקר על שירת משוררים והיא חברה באגודת הסופרים העבריים., משנת 1992, חברת אס"י. כמו כן יזמה והנחתה ערבי ספרות רבים בבית הסופר בתל אביב.
חיים אישיים

אסתר ויתקון נשואה ואם לשלושה ומתגוררת באריאל.
ספריה

חלון נבו (עקד, תשנ"א 1990) לקט שירים
ריפאות הצבעים: שירים תש"ן-תשנ"ו (רשפים, תשנ"ו 1996)
קיץ 99: שירים (ספרי בצרון, תש"ס 2000)
מה קרה בגינתנו הקטנה (ספריית כרמלי, תש"ס 2000) אייר אבינדב ויתקון לילדים
חוצה שומרון: מיומנה של מתנחלת - רשמים, שירים, סיפורים - תשמ"ו-תשס"ו (1986–2006) (דורות, תשס"ז 2006)
הנפלא מגשת, שירים (הוצאת חג"א, תשע"ה 2015)
ספר סיפורים ביוגרפיים רב - דורי - "בלעדיך איני שווה", בהוצאת ניב, (סיוון תש"פ, יוני 2020).
מאמרים ורשימות על יצירותיה

אסתר ויתקון-זילבר. [המשוררת על עצמה ויצירתה]. פסיפס, גל' 61 (סתיו תשס"ו 2005), עמ' 17–18.
גוברין, נורית, "ויתרוצצו הבנים בקרבה" - רבקה בתנ"ך, במקורות חז"ל, ובספרות העברית החדשה, כיוונים חדשים 15, טבת תשס"ז ינואר 2007, עמ' 289-268 <דנה, בין היתר, בשירה של אסתר ויתקון "רבקה">, באתר ההסתדרות הציונית העולמית
פלדמן, זיוה. אישה יוצרת: נוף השומרון ומקומו בשירת נשים. מחקרי יהודה ושומרון, קובץ 13 (2004), עמ' 319–328 <עוסקת, בין היתר, ביצירתה של אסתר ויתקון>
פלדמן, זיוה. ליילד את תהומות הנפש: דיון בשירתה של אסתר זילבר-ויתקון. נתיב, שנה 17, גל' 96 (2004), עמ' 85–88.
חילי-אברהם איתן, שירת הנופים של אסתר זילבר-ויתקון, מעמקים, גיליון 5, תשס"ז 2007
עם אסתר זילבר-ויתקון לקראת הופעת ספרה "חלון נבו". פסיפס, גל' 10 (1990), עמ' 22–23.
גוטקינד, נעמי. שירת-ביכורים בשלה. הצופה, כ"ו באייר תשנ"א, 10 במאי 1991, עמ' 6.
רוזנפלד, ברכה. שמחת נוף מחמדים. פסיפס, גל' 36 (1997), עמ' 26–27.
אייזן, אסתר. אגב קריאה - מעכשיו ומקדם. פסיפס, גל' 44 (2000), עמ' 38–39.
גודאל, מרים. במבט מפוכח ובנפש אוהבת. נתיב, שנה 14, גל' 79 (2001), עמ' 124–125.
ניר, אלחנן. בצל מראות בראשית. הצופה, המוסף, ט' בשבט תשס"א, 2 בפברואר 2001, עמ' 12.
ארליך, צור. הצעה: להפוך את היומן לרומאן. מקור ראשון, שבת, י' בכסלו תשס"ז, 1 בדצמבר 2006, עמ' 20.
דויטש, חיותה. משב שומרוני. נקודה, גל' 297 (טבת תשס"ז, ינואר 2007), עמ' 59.
ויס, הלל. שוטפת כלים והנשמה מיטהרת. נקודה, גל' 299 (ניסן תשס"ז, מארס 2007), עמ' 64–65.
חקק, הרצל. חוצה שומרון - חוצה לבבות. הצופה, א' בטבת תשס"ז, 22 בדצמבר 2006.
לוין, דינה. "כי כאן ביתם". נתיב, שנה 20, גל' 1 (114) (טבת תשס"ז ינואר 2007), עמ' 89–94.
צדרבוים נורית, על ציורי דיוקן של אסתר ויתקון, מעמקים גיליון 38, שבט תשע"א, 1/11
צדרבוים נורית, על ציורי דיוקן של אסתר ויתקון, 'מאמרים' רשת הפצת מאמרים מקצועיים לשימוש חופשי 2/9/2011
צדרבוים נורית,"כל פנים עולם אחר" על עוד ציור דיוקן עצמי של אסתר ויתקון, 'בכיון הרוח'.
דינה לוין, הסיפור החסידי, על השיר של אסתר ויתקון "גני השאול" בפרק מוטיב הציפור ופרק מוטיב העץ, מכללה ירושלים, התשע"ג 2012
על "בלעדייך איני שווה"
ד"ר לאה מזור: על מקרא, הוראה וחינוך: ספר רצוף אהבות.
מכללת הרצוג "דעת" - לימודי יהדות ורוח: גיליון מס' 17 תשפ"א 2020/21
הרצל חקק, בלעדי ההיסטוריה - מה אנו שווים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 ביוני 2020