המצור על ביירות
המצור

ב-12 ביוני, על אף הפסקת האש שהושגה יום קודם לכן, התקדמו כוחות חטיבת הצנחנים וכבשו את העיירה שמלאן בלחימה קשה אל מול כוחות קומנדו ושריון סוריים. ב-13 ביוני בצהריים חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, ובכך ניתקו את המחבלים במערב ביירות. ב-15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש-ביירות דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162, כשחטיבה 500 מובילה את הכוח, להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון. בשל העדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות. בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית נגד כוחות האוגדה. הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162כשחטיבה 500 מובילה את ההתקדמות שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות-דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות-דמשק, מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל. מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם. חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים.
ישראל קיוותה להשלים את המצור במהירות האפשרית. מטרתה בפלישה ללבנון הייתה לניצחון מהיר ומכריע. בנוסף, ארצות הברית, באמצעות נציגם פיליפ חביב, דחקה במשא ומתן לשלום; ככל שהמצור נמשך, כוח המיקוח של ערפאת היה גדול יותר.
בהתחלה חשבו הישראלים שהכוחות המרונים הנוצריים ימחקו את משטרו של אש"ף בביירות, אך התברר כי המרונים לא היו מוכנים לבצע את המשימה הזאת. עבור צה"ל, כיבוש ביירות בלחימה בין רחוב לרחוב היה כרוך ברמה בלתי סבירה של נפגעים. זו הסיבה שהשיטה שנבחרה הייתה שילוב של לחץ צבאי ומלחמה פסיכולוגית לשכנע את אש"ף כי החלופה היחידה לכניעה היא השמדה מוחלטת.
במשך שבעה שבועות, ישראל תקפה את העיר דרך הים, האוויר, האדמה, ניתקה אספקת מזון ומים, ניתקה את החשמל, כבשה את שדה התעופה וכמה פרברים דרומיים, אך לרוב לא התקרבה אל מטרותיהם.
ב-14 ביולי, קיבלו אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן את תמיכתו של ראש הממשלה מנחם בגין, לפעולה בקנה מידה גדול לכבוש את מערב ביירות כדי להשיג את פינוי אש"ף. אבל התוכנית נדחתה ב-16 ביולי על ידי הקבינט הישראלי כולו, מתוך דאגה לאובדן חיים כבד. כמה מפלגות איימו לעזוב את הקואליציה השלטת אם התוכנית תתקבל.
בסוף יולי, עם המשא ומתן עדיין היה במבוי סתום, צה"ל הגביר את התקיפות. המוסד, באמצעות שליחים אף שלח סוכנים ערבים לתוך ביירות עם מכוניות תופת על מנת להטיל אימה על הפלסטינים לכניעה וללבנונים כדי להגביר את הלחץ על עזיבתם. עשרות אנשים נהרגו כתוצאה מההפצצות הללו. חלק מהסוכנים הישראלים נתפסו, ובסופו של דבר הודו במעשים.
חיל האוויר הישראלי הגביר משימות שנועדו במיוחד להתנקש בחיי המנהיגים הפלסטינים - יאסר ערפאת, אבו ג'יהאד ואבו איאד. חיל-האוויר הסתייע בסוכנים עם משדרים על הקרקע. אבל אף על פי שמספר בתי דירות נהרסו עם מאות פלסטינים ולבנונים שנהרגו או נפצעו, המנהיגים הצליחו להתחמק מהפצצות.
ב-10 באוגוסט, כאשר השליח האמריקני, פיליפ חביב, הגיש לישראל טיוטת הסכם, הורה שר הביטחון שרון, שכנראה היה חסר סבלנות כלפי מה שנראה בעיניו כלחץ אמריקני, על הפצצה כבדה על ביירות, שבה מתו לפחות 300 בני אדם. בעקבות ההפצצה הוגשה מחאה לממשלת ישראל על ידי הנשיא רונלד רייגן. בתגובה, ב-12 באוגוסט, הקבינט הישראלי מנע מאריאל שרון להורות על שימוש בחיל האוויר, כוח משוריין וארטילריה ללא הסכמת הממשלה או ראש הממשלה.
במהלך המצור, הישראלים כבשו מספר מקומות מרכזיים בחלקים אחרים של לבנון, אבל לא הצליחו לכבוש את העיר לפני שיושם הסכם השלום. אף על פי שסוריה הסכימה ב-7 באוגוסט להצעה, ישראל, לבנון, ואש"ף הסכימו להצעה, בתיווך אמריקאי, רק ב-18 באוגוסט. ב-21 באוגוסט 350 צנחנים צרפתים הגיעו לביירות, ואחריהם 800 נחתים אמריקאים וכוח ברסיליירי איטלקי, בתוספת כוח שלום בינלאומי נוסף (שמנה 2,130 חיילים) כדי לפקח על פינוי כוחות אש"ף מביירות, בתחילה דרך הים באמצעות ספינות ולאחר מכן דרך היבשה, לתוניסיה, תימן, ירדן, וסוריה. בסך הכל פונו 8,500 אנשי אש"ף לתוניסיה ו-2500 פונו למדינות ערביות אחרות.