stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצל (דמות בדיונית)
רקע

לידתו של "הצל" כפותר תעלומות פשע ערמומי הייתה לגמרי בטעות. ב-31 ביולי 1930, השם "הצל" ניתן לקריין תסכית הרדיו "Detective Stories" (בתחילה ג'יימס לה-קורטו ולאחר מכן פרנק רידיק), שעלילותיו הצטיירו ממגזינים שנשאו את אותו שם. המגזין פורסם בידי חברת "Street And Smith", שרצתה שתסכית הרדיו יגביר את מכירות המגזינים. אולם, מאזינים מצאו כי קולו העמוק של הקריין היה מושך בהרבה יותר מאשר קריאת הסיפורים במגזינים, והחלו לבקש מדוכני העיתונים את "מגזין הצל", למרות שכלל לא היה קיים.
בזיהויָם אחר הדרישה, החברה הגיבה במהירות ושכרה את וולטר ב. גיבסון לכתוב סיפורים עבור "הצל". בהשתמשו בשם העט מקסוול גראנט, גיבסון כתב 282 מתוך 325 ספרים של "הצל" במשך יותר מ-20 שנה: סיפור באורך נובלה פעמיים בכל חודש.
הסיפור הראשון נקרא "The Living Shadow" והופץ ב-1 באפריל 1931. עקב המאמצים לכתוב שני סיפורים בכל חודש, הובאו מספר כותבים אורחים שיעזרו להוריד מגיבסון את נטל העבודה. אחד מהם היה לסטר דנט, שכתב את סיפורי "דוק סאבאג'".
"הצל" היה אנטי גיבור נוארי במלוא מובן המילה, כמו המנטליסט ג'וזף דונינגר, חברו של גיבסון. מלכתחילה גיבסון אפיין את הדמות כאדם בעל תכונות מרושעות שהשתמש בהם על מנת ללחום בפשע, לבוש שחורים, שפועל באופן ניכר בשעות החשיכה, בהיותו פורץ בשם הצדק, תוך הפחדת פושעים עד לכדי שיתוקם מפחד לפני שירה בהם למוות.
התפתחות הדמות

הדמות התפתחה במשך שנות קיומה. בספרות המודפסת הוא חבש כובע רפוי וגלימה שחורה מעוטרת בארגמן עם צווארון גבוה, בעוד בספרי קומיקס מאוחרים ובסרט הקולנוע הוא לבש צעיף ארגמן סביב החלק התחתון של פניו. בתחילה הוא גם התחמק בצללים בעזרת כישוריו להסתיר את עצמו; בהמשך, הוא נהפך לבלתי נראה, וזאת לאחר שלמד בזמן מסעותיו במזרח הרחוק את הכוח המסתורי לערפל את מוחם של אנשים, כך שלא יוכלו לראותו.
התגלמותו העכשווית של "הצל" נולדה מתוך הכרח: זמני השידור ברדיו הפכו את מלאכת תיאורו החבויה והבלתי נראית של "הצל" לבלתי אפשרית. חלק האמינו כי "הצל" הוא מהפנט; אחרים האמינו ש"הצל" יכול להשפיע על הצ'י. מכיוון שרדיו לא היה מדיום ויזואלי, מאזינים קיבלו בקלות את עובדת היותו בלתי נראה.
עולמה של הדמות > דמותו של "הצל"

בספרות המודפסת, "הצל" היה איש בשם קנט אלארד, טייס רב מעללים ומיומן. במהלך מלחמת העולם הראשונה, אלארד תיפקד כמרגל שנלחם עבור הצרפתים ונודע בכינוי "הנשר השחור" (בסיפור "The Shadow's Shadow"), למרות שסיפורים מאוחרים קבעו כי כינויו "הנשר האפל" (בסיפור "The Shadow Unmasks"). לאחר המלחמה, אלארד ויתר על הקריירה הצבאית שלו לטובת לחימה בפושעים. הוא זייף את תאונתו ומותו לכאורה בג'ונגלים של אמריקה הדרומית, וחזר לעיר ניו יורק, תוך שהוא מאמץ זהויות רבות כדי להסתיר את שיבתו.
אחת הזהויות הייתה למונט קרנסטון, איש צעיר בעל ממון. למעשה, קרנסטון הייתה זהותו הנפרדת, כאשר אלארד היסווה עצמו אליו לעיתים קרובות (הסיפורים "The Shadow Laughs" ו"The Shadow Unmasks"). כאשר קרנסטון האמיתי טייל ברחבי העולם, אלארד אימץ את זהותו בעיר ניו יורק. השניים נפגשו לעיתים לצורך החלפת זהויות ביניהם (הסיפור "Crime Over Miami"). ככל הנראה, החלפת הזהויות עבדה היטב, כיוון ששני האישים דמו אחד לשני במראם (הסיפור "Dictator of Crime"). שאר דמויותיו, הנצרכות למטרת כיסוי, כוללות את איש העסקים הנרי ארנוד, הג'נטלמן אייזק טוואמבלי, ופריץ, שרת מזדקן שעובד בתחנת המשטרה ומצותת לשיחות.
בתחילת דרכו, אפילו עברו וזהותו האמיתיים של "הצל" היו שנויים במחלוקת. נרמז כי דמותו של "הצל" הייתה מעוותת, וכי הנבלים תיארו אותו כ"אדם בעל פנים רבות אך ללא כל פנים משלו". היה זה רק בסיפור "The Shadow Unmasks" (שהתפרסם באוגוסט 1937), שבו דמותו של אלארד נחשפה.
עולמה של הדמות > דמויות נוספות

ל"צל" היו מספר סוכנים אשר עזרו לו במשימותיו:
הארי וינסנט: שותפו הנאמן אשר חייו ניצלו בידי "הצל" כאשר ניסה להתאבד.
מו שרבניץ: נהג מונית שכעת תיפקד כנהגו האישי של "הצל".
מרגו ליין: אשת חברה בעלת ממון.
קלייד בורק: מחלק עיתונים.
ברבנק: מתפעל הרדיו שמקשר בין "הצל" לבין סוכניו.
קליף מארסלנד: פושע לשעבר שהורשע על לא עוול בכפו, שיכול להסתנן לארגוני פשע בזכות עברו כפושע.
ד"ר רופרט סייר: רופאו האישי של "הצל".
ג'ריק דרוק: אפריקני-אמריקני גדול מידות וחזק.
סלייד פארו: איש שעבד עם "הצל" לשיקום פושעים, והיחיד שיודע את זהותו האמיתית.
מיילס קרופטון: טייס.
ראטלדג' מן: סוכן מניות בעל גישה למידע רב.
קלוד פלוז: הסוכן היחיד שאי פעם נהרג בסיפוריו של "הצל".
מיירה רלדון: סוכנת שקדמה למרגו ליין.
תסכיתי הרדיו הגבילו את גיבורי הסיפור ללמונט קרנסטון/"הצל" ומרגו ליין, כיוון שריבוי סוכנים הקשה על זהות הנפשות הפועלות. כמו כן, סיפור הרקע של אלארד נשמט וזהותו נותרה כלמונט קרנסטון, לצורך הפשטות. קלייד בורק ומו שרבניץ הופיעו בהופעות אורח.
למרות היותו מבוקש בידי המשטרה, "הצל" עובד איתם ובעזרתם משיג מידע לו הוא זקוק, כאשר הוא מנהל שיחות עם מפקדי המשטרה ראלף ווסטון ווויינרייט בארת' במועדון הקובלט. ווסטון האמין כי קרנסטון הוא רק פלייבוי עשיר שמתעניין בעבודת הבילוש.
עולמה של הדמות > הפושעים בעולמו של "הצל"

"הצל" גם ניצב בפני נבלים רבים, מבוסים של העולם התחתון ומדענים מטורפים, ועד מרגלים בינלאומיים ונבלי-על (שרבים מהם היו למעשה אבי אבות נבלי העל של גיבורי-העל של ימינו).
בין הנבלים החוזרים של "הצל" ניתן למנות את שיבאן-חאן (Shiwan Khan, צאצאו של ג'ינגיס חאן), "מאסטר הוודו" (The Voodoo Master), "נסיך הרֶשע" (The Prince of Evil), "הצירעה" (The Wasp), דיאמונד בל פארוול, ו"היד" (The Hand, אגודה של חמשת נבלי-על).
בין הנבלים הרגילים של "הצל" ניתן למנות את "השליח האדום" (The Red Envoy), "הדרקון השחור" (The Black Dragon), "האגרוף האפור" (Gray Fist), "הגולגולת הכסופה" (Silver Skull), "הכתם האדום" (The Red Blot), "הבז השחור" (The Black Falcon), "הקוברה" (The Cobra), "חמש-פנים" (Five-Face), ו"הרוח האפורה" (The Gray Ghost).
"הצל" נלחם גם נגד אסופה של פושעים, כדוגמת "השבעה השקטים" (The Silent Seven), "אחי האבדון" (The Brothers of Doom), וההידרה. בשעה ש"הצל" הורג לעיתים את משרתי האופל, במספר סיפורים היו אלה קורבנותיהם או המשטרה שהרגו אותם, כאשר "הצל" פועל ברקע.
סרטי קולנוע

דמותו של "הצל" עובדה למספר רב של סרטים:
The Shadow Strikes ו-International Crime, שנעשו בשנים 1937–1938, בכיכובו של רוד לארוק.
The Shadow, שנעשה בשנת 1940, בכיכובו של ויקטור ג'ורי.
The Shadow returns, Behind The Mask, The Missing Lady, טרילוגיה של סרטים שנעשו בשנת 1946 בכיכובו של קיין ריצ'מונד.
The Shadow - סרט בבימויו של ראסל מולקהי שיצא בשנת 1994 בכיכובם של אלק בולדווין כלמונט קרנסטון/"הצל", פנלופה אן מילר כמרגו ליין, ובהשתתפות שחקנים נוספים כג'ון לון כשיוואן ח'אן, טים קארי כפאריי קליימור, פיטר בויל בתפקיד מו, ג'ונתן וינטרס כוויינריית בארת' ואיאן מקלן בתפקיד אביה המדען של מרגו. הסרט מציג אלמנטים הלקוחים הן מהמגזינים והן מתסכיתי הרדיו, ומעמת בין "הצל" לבין אויבו המושבע שיבאן-חאן.
ב-11 בדצמבר 2006, סם ריימי ציין כי הוא מעוניין להביא את "הצל" למסך הגדול, כחלק מסרטים חדשים שיתמקדו בגיבורי "הספרות הזולה", כדוק סאבאג' ו-הנוקם, וזאת לאחר שהוא ניסה בעבר להשיג את הזכויות לסרט בשנות ה-80.
בנוסף, נעשו שני ניסיונות לפתח סדרות טלוויזיה המבוססות על דמותו של "הצל". האחת - The Shadow, נוצרה בשנת 1954 בכיכובו של טום הלמור, והשנייה - The Invisible Avenger, נעשתה ב-1958 בכיכובו של ריצ'רד דר. שני פרקי הפיילוט לשתי הסדרות לא שודרו, אך קובצו יחדיו לסרט באורך מלא, ששוחרר בשנת 1962 בשם Bourbon Street Shadows.
השפעה על התרבות המודרנית

"הצל" היא דמות המקור שלדעת רבים היוותה השראה לדמותם של רוב גיבורי-העל המודרניים. דמויות כבאטמן והצרעה הירוקה מתייחסים לשימוש בזהות כפולה, כשם שלמונט קרנסטון הוא "הצל". שתי הדמויות פועלות בשעות החשיכה ונושאות נשק. בנוסף, כינויו של בטמן, "האביר האפל" (The Dark Knight), הוא התייחסות לכינויו של קנט אלארד/"הצל" כ"הנשר האפל" (The Dark Eagle).
הסרט דארקמן משנת 1990 בבימויו של סם ריימי השתמש במספר אלמנטים הלקוחים מ"הצל", כמו למשל פניו המושחתות של ד"ר פייטון ווסטלייק/דארקמן, השימוש בצללים, ומוטיב הנבל התורן.
בשנת 1980, "הצל" היווה השראה גדולה לדמותו של וי, מהקומיקס ונדטה.
סופר המדע בדיוני פיליפ חוזה פארמר התייחס לדמותו של "הצל" כחלק מדמויותיו הבדיוניות להן קרא Wold Newton family.
בנובלה "Family Values" של סיפורי עיר החטאים, דמותו של דווייט (בימיו כפושע) מייחסת עצמה כ"הצל", לאחר שהוא מגלה לראשונה את שני אקדחיו.
באטמן: איש העטלף הציגה דמות בשם "הרוח האפורה" (The Gray Ghost) בפרק "Beware The Gray Ghost", שהיו לה קווי דמיון רבים ל"צל". בפרק, ברוס ויין מקבל השראה ממנה להפוך לבאטמן. בנוסף, היה נבל בסיפורי "הצל" ששמו היה "The Gray Ghost".
במשחק מחשב Command & Conquer 3: Tiberium Wars קיימת יחידת לוחמים הנקראת "Shadow Team", הלבושה בשחור, עם צווארונים אדומים, הנושאים שני אקדחים ובעלי יכולת התחמקות.
שני ארגוני טרור ביקום מארוול קומיקס, "הידרה" ו"היד", נושאים שמות דומים לארגונים בסיפור "הצל".
מחווה ברורה לדמותו של הצל מוצגת בפרק השלישי בסדרת הטלוויזיה גותהאם, שמבוססת על חייהם המוקדמים של ברוס ויין/באטמן והמפקח גורדון. בפרק זה מופיעות שתי דמויות בשם דייוויס למונד (איש הבלונים) וסגן קרנסטון המושחת. כשלמונד הורג את קרנסטון, הוא מופיע בתחפושת שדומה במראה לצל, עם שכמיה שחורה ארוכה, כובע מגבעת וצעיף שמכסה את פניו.
ראו גם

רוקמבול (דמות)
"הצל", כפי שהופיע על עטיפת החוברת The Shadow #1 מנובמבר 1973, אמנות מאת מייק קלוטה.
אטיולוגיה

אֶטְיוֹלוֹגְיָה (מיוונית: αιτιολογία, תרגום לעברית: "תורת הסיבות". על פי האקדמיה ללשון העברית: מערך הסיבות) היא חקר הסיבות, הגורמים והמקורות של תופעה מסוימת. המונח משמש ברפואה, בפסיכולוגיה, בביולוגיה, בהיסטוריה, בארכאולוגיה, בתאולוגיה, בקרימינולוגיה, בפילוסופיה ועוד.
בבסיס האטיולוגיה עומדת הנחת הקשר מסוֹבב-מסוּבב (או: סיבה-תוצאה). כלומר לכל תופעה בעולם קדמה סיבה שחוללה אותה. הקשר סיבה-מסוּבב היא הנחה העומדת בבסיס המחקר המדעי. החקירה האטיולוגית מנסה לגלות את הסיבה או שרשרת הסיבות שחוללו תופעה כלשהי בעולם. ברפואה, למשל, עוסק המחקר האטיולוגי בסיבות למחלות או תופעות פתולוגיות אחרות.
סיפור אטיולוגי

מיתוס אטיולוגי, או סיפור אטיולוגי, הוא סיפור שבא להסביר מנהג, מסורת, נורמה חברתית או תופעה אחרת, טבעית או חברתית. בספר בראשית, ישנן מיתולוגיות אטיולוגיות רבות, כגון צורתו של הנחש המוסברת כעונש שהוטל עליו בידי האל על שפיתה את אדם וחוה לאכול מעץ הדעת, קיומן של שפות שונות מוסברת באמצעות סיפור מגדל בבל, והקשת בענן, בעקבות המבול, היא אות אלוהי לכך שלא יהיה מבול נוסף.
סיפור אטיולוגי יכול להיות אמיתי, בדיוני או עירוב של שניהם גם יחד.
ראו גם

סיבתיות
מיתוס
הערות שוליים

↑  מַעֲרַךְ הַסִּבּוֹת במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292596905171  LCCN: sh00005666  LNB: 000071259  NKC: ph520076
טבח באר טוביה

טבח באר טוביה היה פוגרום שערכו מאות ערבים באוגוסט 1929 במושבה באר טוביה כחלק ממאורעות תרפ"ט. בטבח נרצחו שני תושבי המקום ונפצעו ארבעה. כל בתי המושבה נשרפו עד היסוד. חברי המושבה התפזרו ביישובים אחרים בארץ, וחלקם עזבו את ארץ ישראל. היישוב חודש לאחר מספר חודשים על ידי מתיישבים חדשים.
ילדים משחקים על חורבות הבתים אחרי הפוגרום בבאר טוביה בתרפ"ט
רקע

החל משנת 1888 היה במקום מושבה יהודית. רוב הזמן קראו לה הן בדיבור והן בכתובים, קסטינה (Kastina) או קוסטינה (Kustina) בהתחלה הייתה במקום מושבת הברון קסטינה, שהתקיימה בשנים 1888–1890, ולאחר מכן מושבת חובבי ציון באר טוביה (1896–1929).
לצורך הקמת המושבה נרכשה משבצת קרקע בת כ-5,600 דונם, מרבית השטח מאדמות הכפר הערבי קסטינה במזרח, אך גם מהכפר בית דראס במערב. באוגוסט 1888 דווח בהמליץ על ההכנות להתיישבות: "במושבה החדשה אשר בקרבת גדרה הנקראת בשם "באר טוביה", תמצאנה ארבע בארות מים שנסתמו, ובמשך שבועות אחדים יסירו את העפר מעליהן וינקו אותן".
בשנת 1921 התגוררו בבאר טוביה 15 איכרים ומשפחותיהם ו-15 חברי קבוצת הפועלים. ב-1924 חברי קבוצת הפועלים עברו למושב נהלל ולקבוצת גבע, וחמשת המשקים שבהם שהו, נמכרו למתיישבים חדשים, בהם ד"ר חיים יזרעאלי, רופא מחוזי מטעם המנדט הבריטי, שהיה אחראי על כל אזור הדרום. אף על פי שהמושבה הייתה קטנה, פעלו במקום בית ספר עם שמונה כיתות ומורה אחד, בית כנסת ועזרה רפואית של חובש. בזמן המתקפה היה בה ישוב יהודי מזה כ-40 שנה, שהיה גם היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל באותה תקופה.
המתקפה על הישוב

לדברי אנשי המושבה, ההתקפה על המושבה לא הייתה פתאומית. זמן מה לפני התקיפה חל שינוי באווירה. מכוניות (שהיו נדירות באותם ימים) סבבו את היישוב ביום ובלילה כשהן מלאות ערבים. הדבר עורר חששות בקרב אנשי המושבה. התושבים פנו לשלטונות המנדט, אך גם שעות לפני המתקפה נענו כי אין חשש למתקפה. לאחר בקשות רבות, שנענו בתחילה בסירוב, שלחו השלטונות שלושה שוטרים ערבים רק בשבת, 24 באוגוסט.
ב-23 באוגוסט 1929 מאות פורעים ערבים תקפו את המושבה, חלקם ערבים ממג'דל (אשקלון). חלק מהערבים התוקפים עבדו במקום. בקשות העזרה שהופנו למושבות הסמוכות נענו בשלילה. 130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת. במושבה היה ארגז חתום בידי הממשלה שהיו בו בתחילה 36 רובים, אך הם הלכו והתמעטו, ועד לפרעות נותרו בו 5 רובים. השוטרים הערבים לא נתנו רשות לאיכרים היהודים להשתמש ברובים. בזמן הפרעות, הסתתרו השוטרים הערבים, וחמישה צעירים יהודים החליטו להשתמש ברובים כדי להגן על בני המושבה הנצורים. כך הם הגנו על עצמם במשך שלושה ימים.
ב-26 באוגוסט נערכה התקפה על באר טוביה. באותו בוקר נרשם ביומן המבצעים של מפקד משטרת מחוז לוד: "באר טוביה מותקפת על ידי אלפיים ערבים. היהודים מרוכזים בבית אחד והמושבה בוערת. דרושות משאיות 7 טון להעביר האנשים לרחובות".
במהלך המתקפה נרצח ד"ר חיים יזרעאלי, שיצא להגיש עזרה לערבי פצוע. בן המושבה, בנימין-צבי רוזן (הרשל רוזין), שהתבצר בבית הכנסת כי חשב ששם לא יפגעו בו, נרצח אף הוא בצורה אכזרית. הפורעים עטפו את גופתו בספרי תורה שהוציאו מבית הכנסת, ושרפו אותה ברחוב המושבה. הבוזזים חיללו את בית הכנסת וקרעו את ספרי התורה שהיו בו.
ביום השלישי[דרוש מקור] שלחו השלטונות הבריטיים מטוס סיור שפיזר את הפורעים לכל עבר, אך הם הספיקו לשרוף את כל צריפי המושבה עד היסוד. נאמר שהלהבות נראו עד רחובות. אז שלחו הבריטים שלוש משאיות, עליהן העמיסו את כל האנשים במקום, בלי להתיר להם אפילו לקבור את המתים, ופינו אותם לרחובות. רק לאחר עשרה ימים באו למקום כמה מאנשי המושבה וקברו את הקורבנות, אך חורבנה המוחלט מנע מאנשיה לחזור למקום, חלקם נפוצו ברחבי הארץ וחלקם ירדו מהארץ.
לאחר הטבח

בספטמבר 1929 התקיים משפטם של 34 איכרים מהכפר הערבי הסמוך בית דראס שמשטרת המנדט מצאה בביתם חפצים שנשדדו מבאר טוביה. הם קיבלו עונש של חצי שנת מאסר, ואחד מהם שבכליו נמצא אקדח נידון לשנת מאסר. כן הוטל עונש כספי קיבוצי על תושבי 13 כפרים ערבים סמוכים שהשתתפו בפרעות.
נציגי המושבה החרבה זעמו על תגובת השלטונות ובתי המשפט. דוד ולצר, שכנא איזנשטט ואהרון קורציק כתבו מכתב קבילה לנציב העליון לארץ ישראל. הם קבלו על העדר גביית עדות מעדים יהודים, דרשו כי יפוטרו הפקידים שלא מילאו את תפקידם בהגנת היישוב היהודי, דרשו את הענשת השוטרים הערבים שהפריעו לדבריהם להגנת היישוב ואת החמרת עונשם של הפורעים הערבים מבית דראם. הם דרשו פיצוי כספי לאלמנתו וליתומיו של ד"ר יזרעאלי, פיצוי לפצועים ולנכים, פיצוי לפליטי היישוב ופיצויים על נזקים לרכוש. כמו כן הם דרשו מינוי פקידים ושוטרים יהודים שיגנו על התושבים במחוז עזה לשם הבטחת ההגנה על התושבים היהודים.
במסגרת התביעה במשפטיהם של תוקפי באר טוביה, העיד בין היתר חלים בסטה, מצרי קופטי ששירת כקצין כפרים במשטרת רמלה ושלח את אנשיו להגן על היישובים היהודיים בסביבה. בין היתר, עצר לחקירה ערבים שהיו מעורבים במתקפות על היישובים היהודיים, וחלקם היו פצועים, ובתגובה לכך, בתחילת נובמבר 1929 פנו ערבים מרמלה לנציב העליון בדרישה לפיטוריו באשמה שהפגין יחס קשה ל"ניזוקי המהומות", אולם הוא לא פוטר.
הסופר משה סתוי (סטבסקי) היה פועל במושבה, וכתב על חורבן המושבה את הפואמה "לאחותי באר-טוביה" בה הוא מתאר את החורבן ומנבא עתיד טוב יותר.
לאחר חורבן המושבה, "קרן העזרה", שהוקמה על ידי יהודי ארצות הברית ובריטניה לאחר מאורעות תרפ"ט, (לימים חברת אמיק"א), פיצתה את המתיישבים תמורת העברת בעלותם על הקרקע לידי קק"ל. הוחלט כי במקום יוקם מושב עובדים. בתהליך מיון קפדני גובש ארגון של 44 משפחות שהורכב מ-3 קבוצות: אנשי הגליל העליון; יוצאי מרחביה; ותיקי מלחמת העולם הראשונה מאנשי הגדוד העברי שנשארו בארץ. במרץ 1930 הגיע לבאר טוביה כח חלוץ של המתיישבים החדשים ובקיץ אותה שנה עלו 44 המשפחות על הקרקע.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  דרישותיה של באר טוביה החרבה מאת הממשלה, דואר היום, 24 באוקטובר 1929; דרישותיה של באר טוביה (המשך הכתבה בעמוד ד'), דואר היום, 24 באוקטובר 1929⁩
1 2  עונש לבוזזי באר טוביה, דבר, 11 בספטמבר 1929
↑  מכתבים מרוסיא, המליץ, 2 באוגוסט 1888
↑  משקינו החקלאיים, הפועל הצעיר, 23 באוגוסט 1921
↑  היסטוריה באתר מועצת באר טוביה
1 2 3  בבאר טוביה היה פוגרום, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2009
↑  הלל כהן, תרפ"ט – שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 18.
↑  הלל כהן, תרפ"ט – שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 60–61.
↑  בנימין-צבי רוזן ז"ל
↑  סמוך להתחרשות דיווח "דואר היום" כלל בנפגעים גם את יעקב רקובר ונאמר כי "נעלם"
↑  מחריבי באר טוביה מתלוננים בפני ועדת החקירה, דואר היום, 16 בדצמבר 1929
↑  הלל כהן, תרפ"ט – שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 64–65.
↑  בת עמי עמיר, באר טוביה – סיפורה של מושבה, אתר "הקשר הבין דורי", 29 ביולי 2018
↑  לאחותי באר־טוביה, כתובים, 13 בספטמבר 1929
איתן אורן

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1944 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  9 בינואר 2019 (בגיל 74) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
אהרון יריב מעניק פרס פרלמן לתקשורת צבאית לכתב הטלוויזיה איתן אורן, 1987.(פרטים)
איתן אורן (19 באוגוסט 1944 – 9 בינואר 2019) היה איש טלוויזיה ישראלי, כתב, עורך ובמאי.
ביוגרפיה

אורן נולד, גדל והתחנך בתל אביב. למד בבית הספר היסודי הכרמל ובתיכון בגימנסיה גאולה. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל ללמוד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. לפרנסתו שילב לימודיו בנגינה באקורדיון ובהוראת והדרכת מוזיקה במוסדות חינוך במתנ"סים. תקופה מסוימת היה בשליחות כמורה ומדריך בקהילות בחו"ל. באותה תקופה החל בכתיבת שירים (מילים ולחן). אחד משיריו הוא "שיר הצופים" המשמש עד היום כהמנונה של תנועת הצופים ומושר בפי אלפי חניכי התנועה באירועים וטקסים שונים.
אל הטלוויזיה הישראלית הצטרף, אורן במחצית השנייה של שנות ה-70. הוא שימש כתב לענייני חינוך וכתב לענייני משטרה ופלילים, אולם יותר מכל, זכור אורן בזכות כתבות עומק וסרטים תיעודיים בנושאים חברתיים ואנושיים שכתב ערך וביים ואשר שודרו בטלוויזיה הישראלית, וזכו בזמנו לשיעור צפייה גבוה. אורן תיעד בכתבותיו ובסרטיו ובאופן ייחודי ונוגע, ובגובה העיניים סיפורים חברתיים ואנושיים בחברה הישראלית.
בספטמבר 1995, חודשים ספורים לפני רצח יצחק רבין, שודרה בטלוויזיה הישראלית כתבה של אורן על טקס השבעה פיקטיבי של חברים חדשים לארגון אי"ל, שבה נראים צעירים עומדים סמוך לקברו של לוחם הלח"י, אליהו חכים בהר הרצל, בהדרכת ובהנחיית מנהיגם אבישי רביב נשבעים לארגון אי"ל, כשאקדח צמוד לחזם ומצהירים שאם יהיה צורך יהרגו גם יהודים. שידור הכתבה עורר סערה ומחאה ציבורית נרחבת. בדוח ועדת שמגר הוזכרה הכתבה ונמתח ביקורת על אמינותה וחלקו של איתן בבימויה: "כל העת המשיך (אבישי רביב) בקשרים עם התקשורת כדי להציג את אי"ל כגוף קיים, וזכה לסיוע הטלוויזיה בכך ששידרה את טקס ההשבעה, שלא היה אלא הצגה, כאשר מי שנכח במקום היה חייב להיות ער לכך שמדובר בהצגה". ב-2001 קבע בית המשפט כי אורן הוציא דיבה על העיתונאי נדב העצני בהקשר לאמירותיו על הטקס המבוים וחייב אותו בפיצויים של 40,000 ש"ח, עוד 10,000 ש"ח הוצאות משפט ופרסום התנצלות בעמודי החדשות.
נפטר ב-9 בינואר 2019 בגיל 74. הותיר אחריו את רעייתו דליה, ושתי בנותיו. הובא לקבורה בבית עלמין ירקון בתל אביב.
מסרטיו

להיות קצין" - סרט תיעודי שהוקרן בערוץ 1 ב-1991. הסרט עוקב אחר מספר צוערים מתחילת קורס קציני חי"ר ועד להצבתם בתפקידי פיקוד בשטח. הסרט מתחיל בשלב המיון הראשוני של הצוערים, וסוקר את פחדיהם. בהמשך עוקב הסרט אחריהם ביציאות הביתה, בדילמות משפחתיות, ובדילמות חברתיות. הסרט הוקרן פעמים רבות בכנסים ובסמינרים וזכה להצלחה רבה. את שיר הנושא של הסרט "בדרך הזאת לבד"-, כתב (מילים ולחן) אורן ומבצעת אותו הזמרת סימה עמיאל.
"הן אפשר" - סרט ששודר במסגרת התוכנית "מבט שני" בטלוויזיה הישראלית מלווה אורן את המשורר חיים חפר למקומות שעליהם כתב את השירים המפורסמים ובהם: "הן אפשר", "היו זמנים", "יצאנו אט", "רותי", ,דודו" ועוד. בסרט מספר חפר אודות הרקע לכתיבת השירים ועובר עם הבמאי במקומות עליהם נכתבו השירים. הם מסיירים במצודת כח בנבי-יושע, בחוף קיסריה, בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ובמקומות נוספים. חיים חפר מספר על הקשר שלו לאותם מקומות ואישים, אליהם התחבר במיוחד. בכול נקודה ממתינים לו מגיבורי אותם ימים, יחד עם זמר או זמרת השרים בפניו את השיר המקושר למקום.
לקחי לטרון" סרט תיעודי ששודר בטלוויזיה הישראלית ועסק בקרב בלטרון ב-1948 במלחמת העצמאות, בו נפצע אריק שרון אז מפקד מחלקה בחטיבת אלכסנדרוני. שרון חולץ על ידי אחד הלוחמים, קיבל טיפול רפואי, שרד את הפציעה רק בקושי. הסרט בוחן כיצד עיצב והשפיע קרב כושל זה על אריאל שרון- חייו, דרכו וחשיבתו הצבאית.
הערות שוליים

1 2  חיים לוינסון, הקטעים שלא שודרו מעולם מההשבעה הפיקטיבית של ארגון אי"ל, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2011
↑  ענת באלינט, היו או לא היו, באתר העין השביעית, 1 בדצמבר 1997
↑  גל ניסים, ‏בית המשפט: כתב ערוץ 1 איתן אורן הוציא דיבה על העיתונאי נדב העצני, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2001
↑  גל ניסים, ‏עיתונאי הערוץ הראשון, איתן אורן ישלם 40 אלף שקל לעו"ד נדב העצני בגין פרסום לשון הרע, באתר גלובס, 9 בינואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524528205171  GND: 1217801774  VIAF: 315202822   WorldCat (עם VIAF): 315202822
המרוץ (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  סיפור אמיתי
 בימוי:  סטיבן הופקינס 
 תסריט:  אנה ווטרהאוס, ג'ו שרפנל
 עריכה:  ג'ון סמית
 שחקנים ראשיים:  סטפן ג'יימס   ג'ייסון סודייקיס   ג'רמי איירונס   קאריס ואן האוטן   ויליאם הרט   שניס בנטון
 מוזיקה:  רייצ'ל פורטמן 
 צילום:  פיטר לוי 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית, קנדה קנדה, גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  Focus Features 
 חברה מפיצה:  Focus Features
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בפברואר 2016 (ארצות הברית, קנדה)  5 במאי 2016 (גרמניה)   2 ביוני 2016 (ישראל)
 משך הקרנה:  134 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ספורט, סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 תקציב:  5 מיליון דולר
 הכנסות:  25 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   race2016
 www.focusfeatures.com/race
 דף הסרט ב־IMDb
 
המרוץ (באנגלית: Race) הוא סרט ביוגרפי משנת 2016 המבוסס על סיפורו של האצן האמריקאי ג'סי אוונס, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה בגרמניה הנאצית. הסרט בוים על ידי סטיבן הופקינס וקיבל את תמיכתה של משפחת אוונס וקרן ג'סי אוונס. שם הסרט בשפת המקור, "Race", הוא בעל משמעות כפולה - מרוץ וגזע.
עלילה

ג'סי אוונס (סטפן ג'יימס) הוא בחור אפרו-אמריקאי צעיר, שהחל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם מתאמן בריצה וקפיצה למרחק תחת מאמן האתלטיקה לארי שניידר (ג'ייסון סודייקיס).
תוך זמן קצר מרשים ביכולותיו האתלטיות בריצה ובקפיצה, אך לצד הצלחתו בתחום הספורט, נאלץ אוונס להיאבק עם חובותיו כמפרנס של משפחתו, של חברתו ושל בתו הקטנה. כמו כן, להתמודד עם גזענות רבה נגדו כהיותו כהה-עור מצד עמיתיו ללימודים.
במקביל, נשקלת רבות השאלה האם ארצות הברית תשתתף באולימפיאדה הקרובה בברלין 1936, לאור תורת הגזע הנאצית והדיווחים הרבים שמגיעים משם אודות התנהלות המשטר כנגד יהודים וכהי עור. אוורי ברנדג', בכיר בוועד האולימפי האמריקני משכנע את רוב חברי הוועד לאשר את השתתפות ארצות הברית במשחקים האולימפיים, בטענה כי אין לערבב פוליטיקיה וספורט. ובכך יוצר לאוונס מאבק מוסרי בסוגיה האם להשתתף במשחקים. בסופו של דבר, אוונס ומאמנו נוסעים לאולימפיאדה בברלין.
הצלמת הגרמנייה, לני ריפנשטאהל, בהוראת היטלר ובפיקוח של גבלס מצלמת לראשונה את המשחקים האולימפיים כחלק מניסיונה של גרמניה להראות לעולם את תורת הגזע שלהם, בעוד על אוונס עצמו מוטלת אחריות ולחץ רב לנצח את יריביו הגרמניים באולימפיאדה ולזכות במדליות הזהב בביתם בגרמניה.
שחקנים

סטפן ג'יימס - ג'סי אוונס. הגיבור הראשי של הסרט, אצן אפרו-אמריקאי.
ג'ייסון סודייקיס - לארי סניידר. המאמן של אוונס.
ג'רמי איירונס - אוורי ברנדג'. נציג הוועד האולימפי האמריקני הפועל בעד השתתפותה של אמריקה במשחקים.
קאריס ואן האוטן - לני ריפנשטאהל. צלמת גרמנית האחראית על צילום המשחקים האולימפיים.
ויליאם הרט - ג'רמי מהוני. מראשי הוועד האולימפי האמריקני.
שניס ברטון - רות סולומון-אוונס. אשתו של ג'סי אוונס.
ג'רמי פרדמן - מארטי גליקמן. אצן יהודי-אמריקאי.
ברנבי מטסצ'ורט - יוזף גבלס. אחראי על ארגון אולימפיאדת ברלין 1936.
שנטל ריילי - קווינסלה.
דויד קרוס - לוץ לונג. קופץ לרוחק גרמני.
גלין טורמן - הארי דייוויס. חברו של אוונס.
שמיר אנדרסון - יולס פיקוק. אצן אמריקני ויריבו של אוונס.
ג'אקומו ג'אניוטי - סאם סטולר.
ג'ונתן היגינס - דין קרמוול. המאמן האולימפי באתלטיקה של ארצות הברית.
אדריאן זוויקר - אדולף היטלר. קנצלר גרמניה.
הערות שוליים

↑   אורי קליין, הסרט "המרוץ" מפספס את סיפורו של ג'סי אוונס, באתר הארץ, 13 ביוני 2016
Super Mario Sunshine

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  19 ביולי 2002 
 סוגה:  משחק פלטפורמה, משחק פעולה-הרפתקאות
 פיתוח:  נינטנדו EAD 
 הוצאה לאור:  נינטנדו 
 ארץ מקור:  יפן 
 סדרה:  סופר מריו
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  נינטנדו גיימקיוב 
 המשחק הקודם:  Super Mario 64
 המשחק הבא:  Super Mario Galaxy
 www.supermariosunshine.com
 
Super Mario Sunshine הוא משחק הרפתקאות מסוג עולם פתוח, שפותח ושווק על ידי חברת נינטנדו עבור קונסולת הגיימקיוב בשנת 2002. 
זהו משחק התלת מימד השני בסדרת סופר מריו אחרי סופר מריו 64 משנת 1996. המשחק בוים על ידי יושיאקי קואיזומי וקנטה אוסואי, הופק על ידי שיגרו מיאמוטו וטקאשי טזוקה ואת התסריט כתב מאקוטו וואדה. המשחק נמכר ביותר מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם עד שנת 2006, מה שהופך אותו לאחד ממשחקי הגיימקיוב הנמכרים ביותר.
עלילה ומשחקיות

מריו והנסיכה פיץ' מגיעים לאי הטרופי דֶלפינו כדי לנפוש שם, אך מגלים לחרדתם שהוא זוהם כולו בנוזל מוזר ומושחת בגרפיטי. מריו נעצר על ידי תושבי האי בטענה שראו אותו מזהם את האי. בעזרת ה-F.L.U.D.D (משאבת מים מתקדמת) שמצא, משימתו של מריו היא לנקות את האי דלפינו, להוכיח את חפותו, ולהחזיר את האי למצבו הקודם. העלילה מסתבכת בהמשך המשחק כשמריו צל (Shadow Mario), אשר זה באוזר ג'וניור שהתחפש, מופיע וחוטף את הנסיכה פיץ'. מלבד מריו, גם יושי נתון לשליטת השחקן. ליושי יכולות שונות משל מריו, והוא נמס במגע עם מים ונעלם אם לא מאכילים אותו בפירות. מריו צריך לאסוף כמה שיותר כוכבי זהב (Shine Sprite) כדי להחזיר את האור לאי ולקבל תוספות בסוף המשחק. השחקן צריך למצוא כוכבי זהב בדרכים רבות, לדוגמה: לפי מטבעות זהב (יותר ממאה), מטבעות כחולים ואדומים (יותר מעשרה), מסתורים בשלבים, שלבי בונוס ועוד.