stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה
ראו גם

עבדול חוסיין סרדארי
מוחמד חלמי
הערות שוליים

↑  דוקטור למשפטים, ששימש כשופט במשפטים פוליטיים רבים ברייך השלישי
ויליאם פאוול

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1892 פיטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  5 במרץ 1984 (בגיל 91) פאלם ספרינגס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Desert Memorial Park 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1922 
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (1947)  תיכון סנטרל 
 בן או בת זוג:  Eileen Wilson Powell (1915–1930)  קרול לומברד (1931–1933)  דיאנה לואיס (1940–5 במרץ 1984) 
 צאצאים:  ויליאם דייוויד פאוול 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://themave.com/Powell
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם פאוול ומירנה לוֹי בקדימון לסרט "זיגפלד הגדול", 1936
ויליאם הורשיו פאוול (באנגלית: William Horatio Powell;‏ 29 ביולי 1892 – 5 במרץ 1984) היה שחקן קולנוע אמריקאי, אחד הכוכבים הידועים והפוריים ביותר בשנות ה-30 של המאה ה-20. בכל הקריירה שלו הופיע בכמעט 100 סרטים, מחציתם בשנות השלושים. סרטיו כוללים את ששת סרטי סדרת "האיש הרזה" לפי ספריו של דשיל האמט לצדה של מירנה לוֹי, לצידה הופיע ב-14 סרטים. היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "האיש הרזה" (1934), "אישי גודפרי" (1936) ו"חיי עם אבא" (1947).
תולדות חייו

פאוול נולד בפיטסבורג, פנסילבניה וגדל בקנזס סיטי, מיזורי. ביתו היה סמוך לבית ילדותה של ג'ין הארלו, שתהיה לימים בת זוגו, אך לא הכיר אותה בנעוריו. בגיל 18 עבר לניו יורק על מנת ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, אותה סיים ב-1912. לאחר עשור של הופעות בוודוויל החל ב-1922 להופיע בסרטים אילמים. תפקידו הראשון היה בהפקת שרלוק הולמס בתפקיד פרופסור מוריארטי לצד ג'ון ברימור שגילם את התפקיד הראשי. הוא הופיע בלמעלה מ-30 סרטי ראינוע לפני שעבר בהצלחה את מהפכת הסרט המדבר.
בשנת 1934 הופיע בתפקיד הבלש ניק צ'ארלס בסרט "האיש הרזה", הראשון בסדרה בת שישה סרטים לפי ספריו של דשיל האמט. הסרט זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר והחל שיתוף פעולה קולנועי פורה עם מירנה לוי, ששיחקה את אשתו. ב-1936 גילם את דמותו של פלורנץ זיגפלד בסרט זוכה האוסקר זיגפלד הגדול, שגם בו שיחקה לוי את אשתו. באותה שנה היה מועמד בשנית לאוסקר על סרטו "אישי גודפרי".
ב-1935 כיכב לצידה של ג'ין הארלו בסרטו של ויקטור פלמינג "Reckless" ("פוחזת"), במהלך הצילומים הפכו השניים לזוג, אם כי לא התחתנו. מותה של הארלו, בגיל 26, קטע את יחסיהם. לאחר מותה של הארלו נכנסה הקריירה של פאוול להאטה. בשנות הארבעים הופיע במספר קטן של סרטים, אחד מהן היה "החיים עם אבא" בבימויו של מייקל קורטיז משנת 1947, לצידה של אליזבת טיילור, עליו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם האחרונה. סרטו האחרון היה "מר רוברטס" בבימויו של ג'ון פורד משנת 1955 לצידם של הנרי פונדה, ג'יימס קאגני וג'ק למון. לאחר פרישתו לא הופיע עוד על הבד או בטלוויזיה.
ולדימיר קריוצ'קוב

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1924 וולגוגרד, Tsaritsyn Governorate, ברית המועצות 
 פטירה:  23 בנובמבר 2007 (בגיל 83) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 השכלה:  האקדמיה הדיפלומטית של המשרד לענייני חוץ של הפדרציה הרוסית  האוניברסיטה הממלכתית למשפטים של מוסקבה 
 תפקיד:  שר ההגנה של ברית המועצות 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליית השירות המצוין  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על חיזוק הברית הקרבית  עיטור מהפכת אוקטובר  עיטור לנין  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור אות הכבוד  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  Honorary worker of the NKVD 
 
ולדימיר קריוצ'קוב (ברוסית: Владимир Александрович Крючков; ‏29 בפברואר 1924 - 23 בנובמבר 2007) היה איש שלטון סובייטי. ראש הק.ג.ב.. וראש שירות ביון החוץ של ברית המועצות בשנים 1974–1988. נטל חלק בניסיון ההפיכה בשנת 1991.
ולדימיר קריוצ'קוב נולד בשנת 1924. היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1944. היה איש שרות החוץ הסובייטי המוצב בהונגריה עד לשנת 1959, שבה החל לעבוד בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1967 הצטרף לק.ג.ב. ב-1974 נתמנה קריוצ'קוב לראש "המינהל הראשון" של הק.ג.ב., מודיעין החוץ של הארגון. בשנת 1978 נתמנה לסגן ראש הארגון.
בשנת 1988 הועלה לדרגת גנרל של ארמייה (הדרגה השנייה בבכירותה בכוחות המזוינים של ברית המועצות) ונתמנה לראש הק.ג.ב. בשנים 1989–1990 היה קריוצ'קוב חבר הפוליטבירו, נשיאות המפלגה הקומוניסטית.
בעת בניסיון ההפיכה באוגוסט 1991, שהיה ניסיון כושל של הקומוניסטים השמרנים לבלימת הרפורמות של מיכאיל גורבאצ'וב, היה קריוצ'קוב אחד מששת ראשי הקושרים, השני במעלה לגנאדי ינאייב, ראש הקושרים. במסגרת הקשר היה קריוצ'קוב חבר בוועדת החירום שהחליפה למשך שלושה ימים את גורבצ'וב שהודח.
לאחר כישלון ההפיכה הודח מתפקידו, הועמד למשפט ונדון למאסר. בינואר 1993 שוחרר מהכלא בתנאים מגבילים, וב-1994 זכה לחנינה מהפרלמנט הרוסי הדומה.
ולדימיר קריוצ'קוב מת בשנת 2007 ממחלה במוסקבה.
ועדת שמגר (פרשת הקישון)

ועדת שמגר (שמה הרשמי: ועדת החקירה בעניין ההשלכות של פעילות צבאית בנחל הקישון ומימי הסביבה על בריאותם של חיילי צה"ל שהופעלו במקום) בראשותו של נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, היא ועדת חקירה צבאית, שהוקמה כדי לבדוק האם קיים קשר סיבתי בין זיהום נחל הקישון לבין ריבוי מקרי מחלת הסרטן בקרב צוללים לשעבר של חיל הים הישראלי. חברי הוועדה האחרים היו פרופ' מאיר וילצ'ק ממכון ויצמן למדע וד"ר גד רנרט, מנהל המחלקה לאפידמיולוגיה בבית החולים כרמל בחיפה.
מסקנות הוועדה פורסמו, לאחר ציפייה ציבורית ממושכת, ב־21 בנובמבר 2002, וקבעו כי לא ניתן למצוא קשר ישיר בין הזיהום בנחל הקישון לבין מחלת הסרטן אצל רוב הלוחמים שצללו בנחל. עם זאת, הוועדה מתחה ביקורת על צה"ל ועל חיל הים על התנהלותם בפרשה.
בעקבות דעת המיעוט של יו"ר הוועדה, לפיה "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים", הכיר משרד הביטחון בנפגעי הצלילות כחללי צה"ל או נכי צה"ל.
הזיהום בנחל הקישון

ועדת שמגר מצאה כי נחל הקישון מזוהם על ידי מספר מפעלים פטרוכימיים באזור חיפה, וייתכן כי הוא הנחל המזוהם והחומצי ביותר בישראל.
הזיהום בנחל הקישון נגרם בעיקר מביוב תעשייתי. לפי ממצאי הוועדה, המזהמים העיקריים הם: מתקן טיהור שפכים (מט"ש) חיפה וחמשת המפעלים - חיפה כימיקלים, גדות (פטרוכימיה וביוכימיה), בתי הזיקוק, כרמל אולפינים ודשנים. לאורך הנחל נמצאים מפעלים נוספים, אשר שפכיהם מתנקזים לנחל ומהווים מזהמים משניים, ובהם חברת החשמל, מפעל שמן, פז, סונול, דור אנרגיה, סולתם, תלמה, אגד. במעלה הנחל ישנם מפעלים נוספים ששפכיהם זורמים לנחל ציפורי ומשם לנחל הקישון ובהם המפעלים כרומגן בשער העמקים וויטקו באלוני אבא. נמצא כי הסדימנט (קרקעית) בנחל הקישון הוא המזוהם מבין נחלי החוף במתכות, כולל במתכת הרעילה כספית.
החולי בקרב צוללי חיל הים במילואים

לוחמי חיל הים ששירתו בקומנדו הימי שייטת 13 וביחידת הצוללים נהגו להתאמן בנחל הקישון במשך שנים, בפעילות גופנית אינטנסיבית שכללה שחייה וצלילה.
הוועדה חקרה את הסיבות לריבוי מקרי הסרטן בקרב כ־120 צוללים לשעבר של צה"ל אשר התאמנו בזמנו באזור שפך הקישון. לפחות 93 מתוכם חלו במחלת הסרטן, ושליש מהם בקירוב נפטרו.
במשך יותר משנתיים טענו החיילים שהריכוז הגבוה של מקרי סרטן בקרב צוללים לשעבר איננו מקרי. בעקבות סערה ציבורית הורה הרמטכ"ל שאול מופז ב-24 ביולי 2000, על מינוי ועדת חקירה, היא ועדת שמגר.
בדצמבר 2021 הודיע שר הביטחון בני גנץ כי משרד הביטחון ירחיב את ההכרה בנפגעים כחלק מיישום רפורמת "נפש אחת".
פירוט מסקנות הוועדה

לאחר בדיקה מדוקדקת וממושכת, ולאחר התייעצויות עם צוות גדול של מומחים רפואיים, קבעה הוועדה במסקנות הביניים שלה כי לא נמצא קשר סטטיסטי מובהק בין החשיפה של החיילים לכימיקלים רעילים במשך שירותם הצבאי לבין מגוון מחלות הסרטן בקרבם כיום.
עם זאת מתחה הוועדה ביקורת קשה על צה"ל וחיל הים בגין אי אכיפת הנחיות רשויות הבריאות ואיכות הסביבה שאסרו להתאמן בנחל.
בדעת המיעוט קבע היו"ר שמגר כי "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים".
הוועדה המליצה לאסור על הצלילה בקישון ובנמל חיפה, למנוע אימונים בשטח מים שלא נבדק מבחינה בריאותית, ולהפסיק את הזרמת השפכים לים ולקישון בפרט.
מסקנות הוועדה, שניקו את צה"ל מאחריות משפטית וחוקית, עוררו את כעסם של חיילי חיל הים לשעבר וגרמו להתמרמרות בציבור.
מפקד חיל הים באותה תקופה, אלוף ידידיה יערי, סטה מהנוהג הצבאי המקובל של שמירה על נייטרליות וקרא לחיילים בחיל הים לתמוך בעמותה שנוסדה על ידי חיילי שייטת 13 לשעבר שחלו בסרטן. עוד אמר כי פרשה זו תגזול שינה מעיני קצינים בחיל הים למשך שנים רבות.
עמדת בית המשפט העליון

ב-10 בפברואר 2005 דן בית המשפט העליון בעניין (רע"א 9728/04 מיכאל עצמון ואח' נ' חיפה כימיקלים בע"מ, ניתן ב־7 בפברואר 2005). הדיון נבע מתביעתם של הלוחמים החולים בסרטן ומשפחותיהם להכרה על ידי משרד הביטחון כנפגעים וכחללים שנפגעו עקב שירותם. משרד הביטחון ביקש לדחות את התביעה על הסף לאור המסקנות וההמלצות של ועדת שמגר.
בית המשפט העליון קבע כי אף שאינו מתערב בעצם תביעת הלוחמים החולים להכרה כנפגעי צה"ל, הרי שדו"ח ועדת שמגר אינו קביל כראיה, בהתאם לקביעה מפורשת בחוק השיפוט הצבאי, שמכוחו הוקמה ועדת חקירה זו.
לקריאה נוספת

סמדר בן-אשר, פרשת הקישון: צלול ועכור, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2016
הערות שוליים

↑  לילך שובל, גנץ הודיע: תורחב ההכרה בחיילי צה"ל שחלו לאחר שצללו בנחל הקישון, באתר ישראל היום, 20 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312827405171
הקיסר (קלף טארוט)

קלף הקיסר
הקיסר הוא קלף מספר 4 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט. לרוב מתואר יושב בצדודית על כס מלכות או על קוביית אבן שחקוק עליו עיט שראשו פונה לשמאל ומצליב רגליו בצורת האות ד' או המספר 4 ואוחז בשרביט ולעיתים גם בכדור מלכות. בחבילת "השחר המוזהב" הוא יושב בחזית עם איל שמסמל את מזל טלה ואת שה האלוהים. בחבילת הריידר הוא יושב בחזית עם כדור מלכות ועם הענח' על כס שראשי אילים חקוקים עליו ומאחוריו רקע הררי.
משמעות הקלף

הקיסר מייצג את דמות האב, אדם בוגר ובעל ניסיון. הוא מייצג אדם מסגרתי, שולט, יציב, משרה ביטחון, עוצמה, הישגים וכוח, אך עם זאת גם יכול להיות נוקשה ושמרני מידי ללא הפגנת רגשות ועם ביקורת והחמרה עצמית. הקלף מציע לאדם להיות אסרטיבי ונחוש על מנת להשיג את מבוקשו.
לפי ארתור אדוארד וייט, קלף הקיסר מסמל בין היתר יציבות, סמכות ורצון. ווייט קיבל את ההתאמה של השחר המוזהב של אסטרולוגיה לארקנה הגדולה, ולכן הקלף נושא סמלים למזל טלה - על כס המלכות יש ארבעה ראשי אילים, וכן על מלבושיו, והרקע של הקלף צבוע בצבע כתום של מזל טלה.
יש הגורסים כי קלף הקיסר מייצג את כוח הרצון, את המודעות לכישורים האישיים, ושהוא ביטוי לעוצמה, לנחישות, לשליטה עצמית, להתמדה וללקיחת אחריות. עוד נטען כי הקלף מבטא צורך בביטחון חומרי ויציבות. נאמר גם שקלף הקיסר מייצג את התרבות הפטריאכלית, מייצג את דמות האב, את דמותו של המגן.
הערות שוליים

↑  The Emperor Tarot Card | Keen Articles, www.keen.com (באנגלית)
↑  הילה טארוט, פשוטארוט
↑  The Emperor Tarot card meaning: Stability, power, protection, hermitspiritus.com (באנגלית)
↑  טארוט - קלף הקיסר, באתר הטארוט של אורי רז
| קלפי טארוט |
| --- | --- | --- |
| הארקנה הגדולה | השוטה, הקוסם, הכוהנת, הקיסרית, הקיסר, הכהן הגדול, הנאהבים, המרכבה, הצדק, הנזיר, גלגל המזל, כוח, התלוי, המוות, המיזוג, השטן, המגדל, הכוכב, הירח, השמש, יום הדין, העולם |  |
ז'ואאו גומס

ז'ואאו ויקטור גומס דה סילבה (בפורטוגזית: João Victor Gomes da Silva; נולד ב-12 בפברואר 2001 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים

גומס גדל במחלקת הנוער של פלמנגו. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית. בסך הכל ערך 86 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד. בעונת 2022 זכה עם המועדון בגביע ליברטדורס.
ב-30 בינואר 2023 חתם גומס בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג. ב-11 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סאות'המפטון במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת 2022/2023. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שהיה שער הניצחון במשחק.
קריירה בינלאומית

ב-23 במרץ 2024 ערך גומס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 1-0 על נבחרת אנגליה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024.
הערות שוליים

↑  Flamengo vende João Gomes para o Wolverhampton באתר Globo, ‏ 26 בינואר 2023 (בפורטוגזית)
↑  Brazil name Copa América squad with Casemiro dropped באתר OneFootball, ‏ 10 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור |  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור | ברזיל |
זמיר הירדן

| זמיר הירדן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: חטפיתיים
סוג:: זמיר
מין:: זמיר הירדן
שם מדעי
 Luscinia megarhynchos ‏ברם, 1831
תחום תפוצה


Luscinia megarhynchos
זמיר הירדן או זמיר רונן (שם מדעי: Luscinia megarhynchos) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג זמיר. נקרא בולבול בטורקית ועל שמו המאכל הטורקי בולבול יובאסי - קן הזמיר, סוג עוגה שבמרכזו גומה ובה אגוזים.
מאפיינים

זמיר הירדן נפוץ באירופה, באסיה ובצפון אפריקה. תפוצתו דרומית יותר משל הזמיר המנומר (Luscinia luscinia).
אורך גופו של פרט בוגר נע בין 15 ל-16.5 ס"מ ובדומה לזמיר המנומר, הוא בעל בטן חומה בהירה עד אפורה, גבו חום וזנבו חום אדמדם. תזונתו של זמיר הירדן מבוססת בעיקר על חרקים.
קולו המפורסם של הזכר גבוה עם מגוון מרשים של שריקות, סלסולים וגרגורים. למרות שהוא מזמר גם במהלך היום, הוא מזמר באופן בלתי רגיל מאוחר בערב וזמירותיו בולטות במיוחד משום שרק ציפורים מעטות מזמרות בזמן זה. מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי הציפורים שרות אפילו חזק יותר באזורים עירוניים או קרוב לסביבה עירונית על מנת להתגבר על רעשי הרקע.
הערות שוליים

↑  זמיר הירדן באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531406905171  PLWABN: 9810690538905606  GND: 4171050-2  LCCN: sh85091913  NKC: ph392409 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זכויות האדם (ספר)

| --- | --- |

עמוד השער של המהדורה הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  תומאס פיין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מנשר
 נושא:  המהפכה הצרפתית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1791
 הוצאה בעברית
 תרגום:  לא תורגם
 
זכויות האדם (1791), הוא מנשר מפרי עטו של תומאס פיין, בעל 31 מאמרים, שבעיקרו טוען שמהפכה פוליטית עממית היא ראויה כאשר הממשל אינו שומר על ביטחון העם וזכויותיו הטבעיות.

על בסיס זה הספר מצדיק את המהפכה הצרפתית כנגד התקפתו של אדמונד ברק במאמרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" (1790).
הספר פורסם בשני חלקים, במרץ 1791 ובפברואר 1792.
רקע

פיין היה תומך נלהב של המהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789 וכשנה אחר כך הוא ביקר בצרפת ואף נטל חלק בעיצובה. ביקורת המהפכה שכתב אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת" (1790), זכתה לאהדה בין מעמד בעלי הקרקעות ומכרה 30,000 עותקים. ב-21 בפברואר 1791, ג'וסף ג'ונסון הדפיס את "זכויות האדם", אך ההדפסה הופסקה בשל חשש מרדיפה פוליטית. ג'.ס. ג'ורדן המשיך להדפיס את הספר ב-16 במרץ. 

הוא מכר כמיליון עותקים.
חוויית היינקן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, מרכז מבקרים 
 כתובת:  אמסטרדם, הולנד
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 קואורדינטות:  52°21′28″N 4°53′28″E﻿ / ﻿52.35778°N 4.89111°E﻿ / 52.35778; 4.89111
 www.heinekenexperience.com
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) חוויית היינקן(למפת אמסטרדם רגילה) חוויית היינקן
 
תצוגה במוזיאון
חוויית היינקן (Heineken Experience) הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של מבשלת הבירה היינקן. המוזיאון ממוקם באמסטרדם שבהולנד, בבניין אשר שימש את מבשלת הבירה בין השנים 1867–1988, והיה המבשלה הראשונה של החברה.
המוזיאון הוקם בשנת 1991 ומציג את ההיסטוריה של המבשלה, את דרכי הבשלת הבירה, וכן פועלים במקום שני ברים. המוזיאון מהווה חלק מהמסלול האירופי למורשת תעשייתית.
בשנת 2009 שופץ המוזיאון, ועודכנו רוב תכניו ותחנותיו.
ויג'י

| --- | --- |

ויג'י (ארתור פליג), דיוקן עצמי
 לידה:  12 ביוני 1899 זלוטשוב, אוקראינה 
 פטירה:  26 בדצמבר 1968 (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1919–1968 (כ־49 שנים) 
 קישורים חיצוניים
 חתימה:   
 
ויג'י (באנגלית: Weegee;‏ 12 ביוני 1899 – 26 בדצמבר 1968) היה כינויו של צלם העיתונות היהודי-אמריקאי ארתור פליג (Arthur Fellig). ויג'י פעל בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20. צילומיו האופייניים מתעדים את חיי הלילה בעיר ניו יורק, עם דגש מיוחד על עולם הפשע והאלימות, ותמונות רבות של מעשי רצח, תאונות ואסונות שונים. בחלק מתצלומיו ניתן להבחין גם במבטו הביקורתי של ויג'י על המעמד העליון בחברה האמריקאית.
Weegee.
קורות חיים

נולד למשפחה יהודית ב-12 ביוני 1899 בזלוטשוב שבגליציה (כיום באוקראינה) בשם אשר פליג. הוא היה השני מבין שבעת ילדיהם של רחל וברנרד פליג. ב-1906 היגר אביו לארצות הברית כדי למצוא מקורות פרנסה למשפחתו שעמדה בפני סכנת התרוששות. עקב התגברות האנטישמיות ותכיפות הפוגרומים, הצטרפו אל האב יתר בני המשפחה ב-1910, והתיישבו ברובע המזרחי של מנהטן התחתית. אשר פליג נקרא מעתה ארתור.
אביו של ויג'י, שהיה אדם משכיל, התקשה להסתגל לחיים הקשים באמריקה, בתחילה התפרנס כרוכל ומאוחר יותר הוסמך כרב ועמד בראש קהילה משלו. ויג'י למד בבית הספר השכונתי והיה תלמיד מצטיין. כדי לסייע למשפחתו הענייה עבד ויג'י במכירת ממתקים לאחר שעות הלימודים. בגיל 14 החליט לעזוב את בית הספר ולסייע לפרנסת משפחתו. הוא עבד כעוזר לצלם מסחרי, תפקיד שכלל באותם ימים החלפת לוחיות זכוכית במצלמה והכנת אבקת מגנזיום למבזק. אחרי שאיבד את משרתו בסטודיו, החל לעבוד כצלם רחוב רכוב על סוס פוני כשבידו מצלמה מיד שנייה, ועסק בעיקר בצילום ילדי הרובע המזרחי התחתי. בגיל 18 עזב את משפחתו, עבר להתגורר בבתי מחסה ברובע הבאורי, עבד במקצועות רבים, וניסה למצוא עבודה בצילום.
ב-1921 לערך, התקבל לעבודה בסוכנות הצילום Wide World Photos, לימים Acme Newspicture, שסיפקה צילומים לשלושת העיתונים הניו-יורקיים המרכזיים: דיילי ניוז, וורלד טלגראם והראלד טריביון. הוא עבד כטכנאי מעבדה ובשעות העומס, בעיקר בלילות, מילא מקום כצלם חדשות. במקביל, למד לנגן בכינור ורכש מיומנות שאפשרה לו להופיע כמלווה מוזיקלי של סרטים אילמים באולם בשדרה השלישית. פרנסה משלימה זו הגיעה לקיצה עם הופעת הסרט המדבר.
בשלהי 1935, לאחר שלא זכה להכרה המקצועית לה ציפה (שמו, למשל, לא נדפס לצד תצלומיו), החליט לעבוד כצלם עיתונות עצמאי ליד משטרת מנהטן, עדיין בשם ארתור פליג. הוא שוטט בלילות ברחובות העיר והתמחה בצילום תאונות דרכים, דליקות ופשעים אלימים, בעיקר רציחות על רקע חיסול חשבונות.
עקב יכולתו הנדירה להגיע למקומות בהם אירעו או עמדו להתרחש פשעים ואסונות, הוא אימץ לעצמו את הכינוי "ויג'י", על שמו של לוח ויג'י המשמש ספיריטואליסטים לחיזוי העתיד, ובמשך הזמן גם הצמיד לכינוי זה את התואר "המפורסם".
לדברי ויג'י בעשר השנים שבהן צילם במסגרת המשטרה בניו יורק, סיקר כ־5000 מקרי רצח, כילה 10 מצלמות עיתונות וחמש מכוניות.
ספרו הראשון של ויג'י, "עיר עירומה", שראה אור לראשונה ב-1945, הפך מיד לסיפור הצלחה והודפס במהדורות רבות.
ויג'י החל לעבוד בכתב העת "ווג", והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק רכש מעבודותיו.
כאשר הוליווד רכשה את הזכויות להפקת סרט על פי ספרו, סרט שזכה בפרס האקדמיה, עקר ויג'י מניו יורק להוליווד כדי לשמש יועץ לסרטים. במהלך שהותו שם אסף חומרים לספרו "הוליווד העירומה". הוא החל לעבוד על תצלומים קריקטוריסטיים באמצעות פעלולי מעבדה שנעשו על דמויות מוכרות. כמו כן עשה סרטים צבעוניים אחדים.
ב-1959 הוזמן למסע הרצאות בברית המועצות, עבד גם בצרפת, באנגליה ובבלגיה, אך בסופו של דבר חזר לניו יורק, עירו, ובה נפטר ב-1968.
תצלומים

עניינו העיקרי של ויג'י היה בחיי הלילה של ניו יורק ובאנשי העיר. הוא תיעד אותם בעבודתם, בשעת משחק, בשנתם ובמותם, שהיה מוות אלים לא אחת. בתצלומיו המפורסמים נראים אנשים מתים שרועים על המדרכה, בתים בוערים, אמהות מבכות את ילדיהם הנרצחים, תינוק בוכה שאמו נטשה אותו, זוגות מתנשקים בבר אפל, לא מודעים כלל לקיומה של המצלמה, אסירים מאחורי הסורגים, גברות מזדקנות עטופות במעילי פרווה, חסרי בית ישנים על ספסלים בגנים ציבוריים, יצורים מעוותים ומעוררי חמלה. ניתן להבחין ברבים מתצלומיו בביקורת המופנית כלפי המעמד העליון. תצלומיו עוסקים במיידי, הוא עקב אחר התרחשות מסוימת בחשאי או מיד לאחר שהתרחשה. הוא פעל כצלם רחוב וחיפש את ה"סקופים" העיתונאיים. תצלומיו מעבירים תחושה של תנועה שבאה לידי ביטוי דרך הבעת פנים העומדת להשתנות, תנועת רגליים קצבית או מבטים מובלעים, תנועות פשוטות מסוג זה מעניקות לצילומיו תחושת מיידיות וחיות מתמדת.
ויג'י העדיף להשתמש בתאורה מלאכותית, בעיקר פלאש. הוא אהב את האופן בו הבזק האור גורם להקפאת הנושא המצולם באמצעות הארתו והשטחתו, בזמן שהוא נבלע בתוך הרקע השחור. הוא קרא לתאורה זו "האור של רמברנדט". את התאורה הזו הוא השיג על ידי הצילום שלו: מצלמת ספיד גראפיק 4X5, מבזק הניתן לכיוון מראש אשר אפשר להתקינו על גבי המצלמה אך גם להצמידו בנפרד, זמן חשיפה של 1/200 של שנייה, צמצם 16 ומיקוד למרחק של כשלושה מטרים. השימוש במהירות תריס גבוהה ובמבזק מתואם שירת יותר מכל את סגנון "המצלמה הנסתרת" של ויג'י אשר דרש קבלת החלטות ותגובה מהירה ביותר.
בתצלומיו של ויג'י שצולמו בחטף ללא תכנון מוקדם ונועדו להפצה המונית לעיתונים, לא הייתה הקפדה על איכות ההדפסה של הצילום. חוסר הרשמיות, השמטת הפרטים המיותרים והחוסר בגווני ביניים הפכו לחלק מהסגנון שלו.
תצלומים > עבודות מאוחרות

בין השנים 1952-1947 בעת ששהה בהוליווד, החל ויג'י להתנסות בצילום אקספירמנטליסטי, עיוות את פרצופם של מפורסמים שונים (ביניהם מרילין מונרו) וכן צילם מספר סרטים, חלקם סרטים ניסיוניים שעסקו גם הם בעיוות המציאות. העיוותים התבצעו כולם בחדר חושך על ידי העמדת חומרים שונים, כמו זכוכית מגדלת בין העדשה של המגדל לנייר הצילום.
תצלומים > השפעות בעולם האמנות

בין הצלמים שהושפעו מויג'י, הצלמת דיאן ארבוס שלדבריה ויג'י הוא הצלם אליו היא מרגישה את הקרבה הגדולה ביותר. ארבוס צילמה גם היא ברחובות ניו יורק וכמו ויג'י בעלת רקע יהודי.

ויג'י שייך למגמה טיפוסית בצילום האמריקאי, הדוגלת ב"הצגת הדברים כפי שהם", אולם קיצוניותו המרחיקת לכת מובילה את הצופה בצילום למעורבות רבה.
השילוב של צילום עיתונאי עם ההבעה האישית שלו היה הדבר שייחד את עבודותיו של ויג'י מצילומי עיתונות אחרים.
בשנת 1992 הופק הסרט "העין הציבורית" (אנ') המבוסס על חייו, בכיכובו של ג'ו פשי.
עטיפת האלבום Listen without Prejudice, Vol. 1 של הזמר הבריטי ג'ורג' מייקל משנת 1990, היא צילום של ויג'י.
תערוכות חשובות

1944 תערוכת יחיד במסגרת "ליגת הצילום"(photo league), ניו יורק.
1948 "חמישים תצלומים של חמישים צלמים", תערוכה קבוצתית שאורגנה על ידי אדוארד שטייכן, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
1959 תערוכות אחדות בברית המועצות כחלק ממסע הרצאות.
1974 "תצלומים ממכבש הדפוס", תערוכה קבוצתית, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
1977 "ויג'י המפורסם", רטרוספקטיבה ראשונה, המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק.
1980 "עיר עירומה" תערוכת יחיד, מוזיאון תל אביב, בשיתוף המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק.
1990 "ויג'י המפורסם", מוזיאון תל אביב לאמנות.
לקריאה נוספת

מוזיאון תל אביב, אשר (ארתור) פליג המכונה "ויג'י" המפורסם, 1990.
Miles Barth,Weegee’s world, International Center of Photography,1997
Arthur fellig, weegee ,konemann,1997
הערות שוליים

↑  Miles Barth,Weegee’s world, International Center of Photography,1997
↑  בלייק מוריסון, הגרדיאן, תערוכה חדשה בטייט: הגבול שבין מציצנות לאמנות, באתר הארץ, 7 ביוני 2010
↑  מוזיאון תל אביב, אשר (ארתור) פליג המכונה "ויג'י" המפורסם, 1990.
↑  Miles Barth,Weegee’s world, International Center of Photography,1997
↑  מוזיאון תל אביב, אשר (ארתור) פליג המכונה "ויג'י" המפורסם, 1990.
↑  מוזיאון תל אביב, אשר (ארתור) פליג המכונה "ויג'י" המפורסם, 1990.
↑  http://www.notes.co.il/ali/8742.asp
↑  סוזן סונטאג, הצילום כראי התקופה (עם עובד, 1979)
↑  סרטי השבוע, באתר הארץ, 8 במרץ 2004
↑  איתמר זהר, כשג'ורג' מייקל ביקש שיקשיבו לו ללא דעות קדומות, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2017
↑  Arthur Fellig, Weegee ,Konemann,1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308939005171  PLWABN: 9810596901805606  BNE: XX4825516  BnF: cb119289778 (data)  CANTIC: a10615453  CiNii: DA03793338  GND: 118815288  ISNI: 0000 0001 2021 0740  LCCN: n50001111  MusicBrainz: 4557a757-9e4d-4969-b0fa-35586f354ebc  NDL: 00460409  NKC: xx0055855  NTA: 069063095  PIC: 2486  RKD: 213230  SELIBR: 200949  SNAC: w6bv8n5p  SUDOC: 028982134  TePapa: 2426  Trove: 891570  ULAN: 500032312  VIAF: 12505089   WorldCat (עם VIAF): 12505089
ויליאם פוסי סילבה

פוסי סילבה
ויליאם פוסי סילבה (באנגלית: William Posey Silva‏; 1859–1948) היה צייר אמריקאי של תחילת המאה ה-20 שנודע בזכות נופים שצוירו בסגנון אימפרסיוניסטי לירי. עבודתו קשורה לרנסאנס של צ'ארלסטון ועם מושבת האמנות בכרמל, קליפורניה, שם התגורר במשך שלושים ושש שנים.