stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדורה לה ולה
ערים תאומות

ספרד ואלס, ספרד
ספרד סנט פול דה מאר, ספרד
סרביה סיד, סרביה
הערות שוליים

↑  , אקלים באנדורה לה ולה
↑  מידע על המדינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560111705171  BNE: XX5112077  BnF: cb11865925z (data)  GND: 4355876-8  LCCN: n88060677  MusicBrainz: ef59e1df-7525-43ff-87ed-409648f754c7  SUDOC: 174436440  VIAF: 140183426   WorldCat (עם VIAF): 140183426
אנה-מריה וגנר

אנה-מריה וגנר (בגרמנית: Anna-Maria Wagner; נולדה ב-20 במאי 1998) היא ג'ודוקא גרמנית המתחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג.
ביוגרפיה וקריירה

אנה-מריה וגנר נולדה ברבנסבורג, גרמניה ובגיל שבע החלה להתאמן בג'ודו עבור המועדון המקומי, KJC רבנסבורג.
בשנת 2018, וגנר זכתה במדליית הארד באליפות אירופה אשר התקיימה בתל אביב, ישראל. בנוסף, היא התחרתה באליפויות העולם בין השנים 2017 ל-2019, אך במסגרת מהדורות אלה היא לא הצליחה להעפיל מהסיבוב השני.
באולימפיאדת טוקיו, היא זכתה במדליית הארד, לאחר שחלפה על פני יריבות כמו ענבר לניר ומיירה אגיאר. בנוסף, היא הוסיפה למאזן המדליות שלה גם מדליית ארד באולימפיאדה זו כאשר נבחרתה גברה על נבחרת הג'ודו ההולנדית במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
בפברואר 2021, היא זכתה במדליית הזהב בגראנד סלאם תל אביב. ארבעה חודשים לאחר מכן, היא זכתה במדליית הזהב באליפות העולם 2021, שהתקיימה בבודפשט, הונגריה לאחר שניצחה בגמר את מדלן מלונגה הצרפתייה.
ב-27 באפריל 2024, היא סיימה כסגנית אלופת אירופה במסגרת אליפות אירופה, שהתקיימה בזאגרב, קרואטיה, זאת לאחר שהפסידה לאודרי צ'ומאו בגמר. ב-22 במאי, היא זכתה במדליית הזהב באליפות העולם, שהתקיימה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות, לאחר שניצחה בגמר את אליצ'ה בלאנדי האיטלקייה.
ב-23 ביולי 2024, וגנר נבחרה לנושאת דגל המשלחת הגרמנית ביחד עם דניס שרדר לאולימפיאדת פריז (2024). באולימפיאדה זו, היא הגיעה לקרב על מדליית הארד דרך בית הניחומים, אך לא צלחה לזכות בה לאחר שהפסידה למא ג'נג'או הסינית.
במסגרת תחרויות הגראנד סלאם והגראנד פרי זכתה במעל לעשרים מדליות.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | גראנד פרי | מרקש | מרוקו מרוקו |
| 2019 | גראנד פרי | אנטליה | טורקיה טורקיה |
| 2021 | גראנד סלאם | תל אביב | ישראל ישראל |
| 2021 | גראנד סלאם | קאזאן | רוסיה רוסיה |
| 2022 | גראנד סלאם | אנטליה | טורקיה טורקיה |
| 2022 | גראנד סלאם | טביליסי | גאורגיה גאורגיה |
| 2023 | גראנד סלאם | טביליסי | גאורגיה גאורגיה |
| 2023 | גראנד פרי | לינץ | אוסטריה אוסטריה |
| 2023 | גראנד סלאם | באקו | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 2024 | גראנד סלאם | פריז | צרפת צרפת |
| 2024 | גראנד סלאם | דושנבה | טג'יקיסטן טג'יקיסטן |
הערות שוליים

↑  הצהרה: שרדר ווגנר ישאו את דגל המשלחת בפריז
אריק פאולסן

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1749 Bygum, דנמרק 
 התאבד:  20 בפברואר 1790 (בגיל 40) קופנהגן, דנמרק 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 יצירות ידועות:  The Sarpfossen in Norway 
 
אריק פאולסן (בדנית: Erik Pauelsen;‏ באוקטובר 1749 – 20 בפברואר 1790) היה צייר דני בולט במיוחד בנופיו ובדיוקנאות. עם זאת, הוא לא חווה את אותה רמת הצלחה כמו ינס יול וניקולאי אבידגור, בני דורו, ובשנת 1790 התאבד.
ביוגרפיה

אריק פאולסן נולד בהימרלנד בתאריך לא ידוע באוקטובר 1749. מגיל צעיר הוא החליט להיות אמן. הוא נסע לקופנהגן ולמד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בשנים 1770 עד 1777 שם זכה במדליית הכסף הגדולה ובמדליית הזהב הקטנה בשנת 1775 ולבסוף במדליית הזהב הגדולה בשנת 1777 יחד עם מלגת נסיעות של האקדמיה. הוא נסע לרומא דרך המבורג, דיסלדורף ופריז וביקר בדרזדן ובברלין בדרכו חזרה. במהלך מסעותיו הפך לחבר במספר אקדמיות זרות לאמנות וזכה לתואר פרופסור בדיסלדורף.
לאחר שובו לדנמרק, הוא הפך לחבר באקדמיה לאמנות אך נשלח למלא תפקיד פרופסור על ידי יאנס יול בשנת 1784 ולאחר מכן מונה לצייר בחצר המלוכה על ידי ויגיליוס אריקסן. שינויים אלה הפכו את פאולסן לאמן מתוסכל והוא נהיה ממורמר.
הוא נשאר צייר דיוקנאות פופולרי וגם נהנה מהצלחה כצייר נוף. בשנים 1785 עד 1786 הוא עיטר חדר באחוזה של פרדריק דה קונינק בברדגאדה. העיטורים, ציורי הקיר ודלתות הבית הציגו סצנות מסביבתו של הבית הכפר של דה קונינק מצפון לקופנהגן.
בשנת 1788 נסע לנורווגיה והחזיר סדרה של ציורי נוף אשר נרכשו על ידי אספני הציורים המלכותיים. עם זאת, הוא סבל מתחושה שמזלזלים בו, לעומת עמיתיו.
בשנת 1790 הוא התאבד בקפיצה מחלון בביתו.
פאולסן בולט במיוחד בנופיו. הוא ביקר בנורווגיה וצייר את סרפספוסן (1789), בין אלה שדיוקניהם צייר היו יוהנס אוולד (כ -1780, מוזיאון פרדריקסבורג), סורן גילדנדל ואשתו (1780), ופרידרייק ברון עם בתה אידה ברון (1789).
הערות שוליים

↑  Erik Pauelsen
↑  "Weuj Oauelsen"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129042447  ISNI: 0000 0000 6681 2440  KulturNav: ca51a717-5bb1-4829-a992-bdeaa76e6b6a  RKD: 62128  ULAN: 500003333  VIAF: 25671818   WorldCat (עם VIAF): 25671818 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אריק פאולסן".
אריק ספולסטרה

| --- | --- |

אריק ספולסטרה, 2022
 לידה:  1 בנובמבר 1970 (בן 53) אוונסטון שבאילינוי, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 מכללה:  אוניברסיטת פורטלנד
 דראפט:  לא נבחר, 1992
 קבוצות כשחקן
 1993–1995:  TuS Herten
 קבוצות כמאמן
 1993–1995 2001–2008   2008–:  TuS Herten (עוזר מאמן) מיאמי היט (עוזר מאמן)   מיאמי היט
 הישגים כמאמן
 2 אליפויות NBA‏ (2012, 2013)   מאמן במשחק האולסטאר (2013)
אריק ספולסטרה (באנגלית: Erik Spoelstra‏; נולד ב-1 בנובמבר 1970) הוא מאמן כדורסל בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA. הוא המאמן הפיליפיני-אמריקאי הראשון ב-NBA. משנת 2001 ועד 2008, שימש כעוזר מאמן וסקאוטר של הקבוצה.
הוא הוביל את המיאמי היט ל-90 ניצחונות ושתי הופעות פלייאוף בשנתיים הראשונות שלו כמאמן.
בשנים 2012–2013 הוביל את ההיט לזכייה בשתי אליפויות רצופות באליפות ה-NBA.
חייו האישיים

ספולסטרה הוא בנו של האירי-הולנדי-אמריקאי ג'ון ספולסטרה, שהיה המנהל של פורטלנד טרייל בלייזרס, דנוור נאגטס, באפלו ברייבס, ניו ג'רזי נטס. אמו, אליסה סלינו, היא מסן פאבלו, לגונה בפיליפינים. סבו ווטסון ספולסטרה היה עיתונאי ספורט משך שנים רבות בדטרויט ניוז.
ספולסטרה גדל בפורטלנד, אורגון שם למד באוניברסיטת פורטלנד אותה סיים עם תואר ראשון בתקשורת בשנת 1992.
בספטמבר 2015 הודיע כי הוא בזוגיות עם ניקי סאפ, בעברה מעודדת ורקדנית בלהקת המעודדות של מיאמי היט, ביולי 2016 הם נישאו ובמרץ 2018 נולד להם ילד.
מיאמי היט

ספולסטרה הצטרף לצוות של ההיט בשנת 1995 בתור אחראי על הווידאו, וכעבור שש שנים מונה לעוזר מאמן.
ספולסטרה היה עוזר מאמן ההיט כאשר היא לקחה אליפות ב-2006, כשבין היתר, מיאמי חזרה מפיגור 0–2 בסדרה לניצחון 2–4 על דאלאס מאבריקס.
באפריל 2008, מונה למאמן הראשי של ההיט, במקומו של פט ריילי.
בעונת 2010/2011 ספולסטרה הגיע עם ההיט לגמר ה-NBA שם הפסיד בתוצאה 2–4 לדאלאס מאבריקס.
ביוני 2012 זכה עם ההיט באליפות ה-NBA, לאחר ניצחון 1–4 בגמר על אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ביוני 2013 זכה עם ההיט באליפות ה-NBA, לאחר ניצחון 3–4 בגמר על סן אנטוניו ספרס.
ביוני 2014 העפיל עם הקבוצה בפעם הרביעית ברציפות לגמר ה-NBA, שם הפסיד בתוצאה 1–4 לסן אנטוניו ספרס.
ב-16 בדצמבר 2017, ספולסטרה ניצח את המשחק ה-455 שלו כמאמן ההיט, והעפיל למקום הראשון (בו היה פט ריילי) ברשימת המאמנים עם הכי הרבה ניצחונות בקבוצה.
ב-27 בספטמבר 2020 ספולסטרה העפיל בפעם החמישית בחייו לגמר ה-NBA לאחר ניצחון 4-2 בסדרה על בוסטון סלטיקס.
ב-9 בפברואר 2022 הוכרז כאחד מחמישה עשר המאמנים הגדולים בתולדות הNBA.
אראגווי (נהר)

| --- | --- |

נהר האראגווי נשפך לנהר הקורה ליד העיר מצחתה
 מידע כללי
 אורך:  112 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  55 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  2,740 קמ"ר
 מוצא:  הרי הקווקז ליד הכפר פסאנאורי
 גובה מוצא הנהר:  449 מ' 
 שפך:  נהר הקורה ליד העיר מצחתה
 מדינות באגן הניקוז:  גאורגיה גאורגיה
 
 
האראגווי (בגאורגית: არაგვი) הוא נהר בגאורגיה הנובע ממדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז. אורך הנהר הוא 112 ק"מ ואגן הניקוז שלו משתרע על 2,724 קמ"ר. שכבת הקרקע של הנהר הוא ברובו אבן חול, צפחה ואבן גיר. תחנת כוח הידרואלקטרית שנבנה על הנהר מספקת אנרגיה רבה לסביבה. בניית סכר על הנהר, בשנת 1986, יצרה את מאגר ז'ינוואלי. ליד מאגר המים על גדת הנהר נמצאת מצודת אנאנורי.
האראגווי נשפך לנהר הקורה קילומטרים ספורים מהסכר ליד העיר מצחתה. מיקומו של מבצר אנאנורי הוא במעלה הנהר מעל לסכר. כמו כן ממוקם על גדת הנהר גם מנזר זדאזני.
מכלול טירת אנאנורי והאראגווי
מאגר ז'ינוואלי
סכר אראגווי
מקור נהר האראגווי
מצחתה והאראגווי
אפולו אונו

אפולו אנטון אונו (באנגלית: Apolo Anton Ohno;‏ נולד ב-22 במאי 1982) הוא ספורטאי אמריקאי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח במסלול קצר, אלוף אולימפי, בעל 8 מדליות, מהן 2 זהב (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010) ואלוף עולם בעל 21 מדליות מהן 8 זהב.
בשנת 1997 בהיותו בגיל 14 זכה אונו לראשונה (מתוך 12 תארים) באליפות ארצות הברית ובכך זכה להיות המחליק הצעיר ביותר שזכה באליפות, בדצמבר 1999 הוא זכה בתואר בגביע העולם ובכך היה למחליק הצעיר בעולם שזכה בתואר זה ובשנת 2001 זכה לראשונה בקריירה שלו בגביע העולם הכללי ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה בתואר זה. בהמשך הקריירה הוא זכה פעמיים נוספות בגביע העולמי הכללי (2003 ו-2005).
בשנת 2007 הוא זכה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
שיאיו האישיים

| מרחק | זמן |
| --- | --- |
500 מטר: 41.51 שניות
1000 מטר: 1:24.50 דקות
1500 מטר: 2:11.28 דקות
3000 מטר: 4:32.97 דקות
אר (כפר)

| --- | --- |
סמל ארסמל אר

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון המישור הגדול
 מחוז:  סבולץ'-סטמאר-ברג סבולץ'-סטמאר-ברג
 נפה:  נפת מאטסלקה
 שטח:  17.78 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,433 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  47°59′00″N 22°12′00″E﻿ / ﻿47.983333333333°N 22.2°E﻿ / 47.983333333333; 22.2 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://or.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.אר(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.אר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אֶר (בהונגרית: Őr) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, במזרח הונגריה. הכפר היה מאז ומעולם סמוך לגבול ועל כן נקרא בשם זה, שכן Őr בתרגום לעברית הוא "השומר".
יהודי אר

מתיישבים יהודים החלו להגיע לאזור במאה ה-18. הקהילה היהודית בכפר השתייכה לזרם האורתודוקסי והקימה במקום בית כנסת, בית עלמין יהודי שקיים עד היום, חברה קדישא, חיידר ותלמוד תורה רוב היהודים במקום עסקו בשיווק תוצרת חקלאית ומעט בעלי משקים חקלאיים. בשנת 1930 נמנו בקהילה 70 יהודים.
ב-1944, אחרי כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו יהודי הכפר לגטו קישווארדה (KISVARDA) וסמוך לחג השבועות הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו יהודים בודדים לכפר, הם מצאו את בניין בית הכנסת הרוס ושבעת ספרי התורה שהיו בו נעלמו. בשנות השישים של המאה ה-20 כבר לא ישבו יהודים בכפר.
אפיאנוס

| --- | --- |
 לידה:  95? אלכסנדריה, האימפריה הרומית 
 פטירה:  165? (בגיל 70 בערך) רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 תפקיד:  פרוקוראטור 
 
אפּיאנוס מאלכסנדריה (ביוונית: Ἀππιανὸς Ἀλεξανδρεύς, בלטינית: Appianus Alexandrinus; חי במאה ה-2 לספירה) היה היסטוריון יווני בעל אזרחות רומית, שחי בזמן שלטונם של הקיסרים טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס.
חייו

מעט ידוע על חייו של אפיאנוס. הוא כתב אוטוביוגרפיה, אולם זו אבדה כמעט לגמרי. המידע עליו מתומצת מתוך כתביו שלו ומתוך מכתב מחברו, קורנליוס פרונטו.
אפיאנוס נולד באלכסנדריה שבמצרים לאחר שנת 90 של המאה ה-1 לספירה. לאחר שהחזיק במשרות החשובות בפרובינקיה הרומית של מצרים, עבר לעיר רומא בסביבות שנת 120, שם עבד כפרקליט. בחיבורו "היסטוריה רומית", הוא מעיד על עצמו שהוא "טען (בבית המשפט) ברומא בפני הקיסרים". קיסרים אלה היו ככל הנראה אדריאנוס או מרקוס אורליוס ובוודאי אנטונינוס פיוס, מאחר שאפיאנוס נשאר במצרים לפחות עד סוף שלטונו של טראיאנוס (שנת 117).
בשנת 147, לכל המוקדם, הוא מונה למשרת פרוקוראטור (אנ'), כנראה במצרים, בהמלצת חברו, מרקוס קורנליוס פרונטו, אינטלקטואל ידוע מאוד. זאת ידוע מתוך מכתבו של פרונטו, ממנו עולה כי הבקשה בשמו של אפיאנוס לקבל את דרגת הפרוקוראטור נעשתה במהלך השלטון המשותף של מרקוס אורליוס  ולוקיוס ורוס (בשנים 169–161). למרות שאפיאנוס זכה במשרה, לא ברור אם הייתה זו משרה אמיתית או תואר כבוד בלבד. מכיוון שמשרת הפרוקוראטור הייתה פתוחה למעמד הפרשים בלבד, החזקתו בה יכולה ללמד על הרקע של משפחתו.
אפיאנוס היה נאמן באופן בולט לרומא האימפריאלית והעריך את הסדר שהשליטה בכל רחבי העולם התרבותי. הוא התנגד לחוגים יווניים שטפחו בלבם רגשות אנטי-רומאיים. אך עם זאת, כיליד מצרים, הוא התגאה בעברה המפואר של שושלת המלוכה התלמיית במצרים.
תאריך נוסף שידוע על חייו, הוא שחיבורו, "היסטוריה רומית", הופיע בזמן כלשהו לפני שנת 162.
אפיאנוס מת לאחר שנת 160. תאריך מותו המדויק אינו יודע אולם הוא מוערך בסביבות 165 לספירה.
חיבורו

יצירתו ההיסטורית הגדולה ששרדה, "רומאיקה" (Ῥωμαικά,‏ Romaika), הידועה בשמה הלטיני "היסטוריה רומאית" (Historia Romana), נכתבה ביוונית ב-24 ספרים, לפני שנת 165. יצירה זו היא אוסף של מונוגרפיות היסטוריות. היא מספקת תיאור של עמים שונים וארצות שונות משחר ההיסטוריה ועד שילובם באימפריה הרומית. הספרים דנים בעיקר במלחמות רומא, והחיבור הוא מקור חשוב לידיעותינו על מלחמות האזרחים ברומא במאה ה-1 לפנה"ס.
מתוך יצירה זו נשמרו כמעט בשלמותם כ-10 ספרים, המתארים את המלחמה הפונית השנייה (ספרים 7-6), המלחמות בצפון אפריקה (ספר 8), המלחמות הסוריות (ספר 11, "סיריאקה"), מלחמות מיתרידטס (ספר 12) ומלחמות האזרחים של סוף הרפובליקה הרומית (17-13). רק קטעים בודדים נשמרו מחיבוריו על מלחמותיה הקדומות של רומא לפני המלחמה הפונית השנייה (5-1) והמלחמות נגד הממלכות ההלניסטיות (10-9). כל ספריו שדנים בתולדות רומא מהקמת הקיסרות (24-18) אבדו לחלוטין.
החלקים החשובים ביותר בחיבורו של אפיאנוס הם חמשת הספרים 13–17 על מלחמות האזרחים, מכיוון שהם המקור המקיף והמדוקדק היחיד שיש בידינו על תקופה היסטורית משמעותית ביותר, שבמהלכה הפוליטיקה הרומאית סערה בשל סכסוך בין סיעות.
בחיבור בולט במיוחד המבנה האתנוגרפי. אפיאנוס ככל הנראה השתמש בו כדי להקל על התמצאות קוראיו במהלך האירועים, שהדבר היחיד שמאחד אותם הוא הקשר שלהם אל רומא.
מקורותיו של אפיאנוס אינם ברורים, מאחר שהוא מציין את מקור המידע שלו רק בנסיבות מיוחדות.
חיבורו > היהודים אצל אפיאנוס

המתחים והמוראות של המרד היהודי בזמן טראיאנוס (115–117) היו ידועים לאפיאנוס מניסיונו האישי. בסוף הספר ה-24, הוא מספר על כך שנאלץ "להימלט מהיהודים בזמן המלחמה שהתחוללה במצרים", שבעת בריחתו היה "מוקף אויבים מכל עבר", ושניצל כאשר עלה על ספינת-קרב במקום הספינה שהמתינה לו שכבר "נתפסה על ידי היהודים". עם זאת, הקטעים ששרדו מחיבורו מכילים עקבות מעטות בלבד של שנאה או בוז כלפי היהודים.
בספרו על סוריה, אפיאנוס מספר על כיבושיו של פומפיוס במזרח לאחר ניצחונו על מיתרידטס במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס:
בניגוד לדברי אפיאנוס, פומפיוס לא הרס את ירושלים, אלא הסתפק בהריסת חומותיה בלבד (ב-63 לפנה"ס).
דברי אפיאנוס, על כך שאדריאנוס הרס את ירושלים שוב לאחר שכבר הרס אותה אספסיינוס, תומכים בהשקפה שירושלים נפלה לזמן מה בידי המורדים היהודים במהלך מרד בר-כוכבא (132–136), ובכך אפיאנוס הוא למעשה אחד המקורות היחידים המעידים על כך.
אפיאנוס מתייחס לכיבוש ירושלים בזמן אריסטובולוס גם בספר על מלחמות מיתרידטס. בספר הזה הוא מתאר את הטריומף (מצעד ניצחון) של פומפיוס בסוף ספטמבר 61 לפנה"ס, בו צעדו המלכים השבויים ובהם גם "אריסטובולוס, מלך היהודים", שהיה היחיד מבין המלכים שהוצא להורג בטקס. אלא שאריסטובולוס לא הוצא להורג מיד, ואפילו המשיך למלא תפקיד פעיל בהיסטוריה היהודית במשך שנים רבות, עד הרעלתו בשנת 49 לפנה"ס על ידי תומכיו של פומפיוס.
בספרו השני על מלחמות האזרחים של רומא, אפיאנוס מציין שכמעט כל עמי הלבנט שלחו סיוע לפומפיוס במאבקו נגד יוליוס קיסר, ובהם גם "העברים ושכניהם הערבים". אלה היו חיילים יהודים שנשלחו לפומפיוס על ידי תומכיו, הורקנוס הראשון ואנטיפטרוס האדומי.
על פי ההיסטוריון הביזנטי זונאראס, אפיאנוס הזכיר בספר ה-22 של ההיסטוריה הרומאית שלו את הנבואה שיוספוס טען שנמצאת בכתבי הקודש, על כך שאיש מארץ יהודה עתיד להפוך לשליט העולם.
אפיאנוס מספר שבזמנו שלו, כאשר הקיסר טראיאנוס "היה משמיד את העם היהודי במצרים" (במרד התפוצות), היהודים החריבו "במצב החירום של המלחמה" את מקדש נמסיס.
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Volume Two, The Israel Academy of Sciences and Humanities, Jerusalem 1980, CVII. Appian of Alexandria, pp. 178-190
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: אפּיאנוֹס אלכסנדראוּס. שני השמות במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה). הגיית השם בלטינית: אפּיאנוּס אלכסנדרינוּס.
1 2 3  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 178
↑  Arabicus Liber, F19. apud: M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 186
↑  Syriacus Liber, 50:251-253; תרגום חופשי. תרגום הקטע "פומפיוס... הדריינוס בימינו" הוא מתוך: אפיאנוס, תולדות רומא: המלחמות הסורית, 50, בתרגום ש' ייבין.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 179
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 180
↑  Mithridaticus Liber, 106:498-499; 114:556; 115:562
↑  Mithridaticus Liber, 117:571-573; 576-578
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 184
↑  Bella Civilia, II, 71:294
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 187
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ו, פרק 5, פסקה ד, סעיפים 312–313.
↑  Zonaras, Epitome Historiarum, XI, 16. apud: M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, p. 185
↑  Bella Civilia, II, 90:380
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257701205171  PLWABN: 9810660839705606  BIBSYS: 90395062  BNC: 000114171  BNE: XX919445  BnF: cb120075773 (data)  CANTIC: a11829175  CiNii: DA01432000  GND: 118649892  ICCU: LO1V026679  ISNI: 0000 0001 1862 8005  LCCN: n81028285  LNB: 000015047  NKC: jn19981000128  NLA: 36512355  NLG: 15006  NSK: 000035701  NTA: 069607672  RERO: 02-A000008423  SELIBR: 175986  SNAC: w69w3gst  SUDOC: 028190521  Trove: 1264956  VcBA: 495/53035  VIAF: 108993357   WorldCat (עם VIAF): 108993357 
"היסטוריה רומאית" מאת אפיאנוס. הדפסה בוונציה, 1477.
אנה קוכאר

| --- | --- |
 מדינה:  אוסטריה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (25 בדצמבר 1984) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אנה קוכאר
 
אנה קוכאר (בגרמנית: Anna Kuchar) הייתה אוסטרית חסידת אומות העולם. סייעה ותרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין בתקופת השואה.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אנה קוכאר הייתה תושבת וינה, נשואה לפועל ואם לשני ילדים.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

מריה בהאם תרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)), ילידת ב-13 בדצמבר 1918, צעירה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle. אביה גורש כבר בשנת 1939 ורוזליה ומשפחתה נאלצו לעבור לגור בדירת חדר ברחוב Novaragasse 32 ברובע השני בווינה. ב-19 במאי 1942 הגיעו חילי האס אס שפינו באלימות את כל יושבי הבית היהודיים. רוזליה הייתה בעבודה כשאמה גורשה. באותה עת אחותה עבדה במשמרת לילה במפעל לקרטון. רוזליה פנתה לקהילה היהודית שם נודע לה כי אמה גורשה לטרזיינשטט וכי גם היא נכללת ברשימת המיועדים לגירוש לפולין.
רוזליה בקשה להסתתר. על מנת להקטין את הסכנה בחשיפתה בשל פשיטות תכופות של האס אס וחשש מהלשנות השכנים, רוזליה שינתה לעיתים קרובות את מקום המסתור, בין היתר היא גרה בדירותיהן של החברות פרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם. שלוש הנשים סיפקו לה גם מזון ובגדים. תחילה פנתה רוזליה תחילה אל פרנציסקה צכל שהסתירה אותה למשך זמן קצר עד שהועברה לדירה ברחוב פצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט. רוזליה פנתה שוב אל פרנציסקה, שנעתרה שוב לבקשתה והחביאה אותה בביתה ודאגה לכל מחסורה כולל ביקורים תכופים בבית יתומים, של ילד שאומץ על ידי משפחתה של רוזליה. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה באהם. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה באהם. מריה ידעה על מצוקתה של רוזליה וכן הבינה היטב את הסכנה הנשקפת לה כאשר החליטה להסתירה כדי למנוע ממנה להיעצר על ידי הגסטפו, כל זאת בלי לבקש שום דבר בתמורה.
מאוחר יותר רוזאליה הועברה לביתה של אנה קוכאר, אותה הכירה לפני המלחמה. אנה הציעה לה מיד מקלט. היא ידעה שלרוזליה אין כרטיס הקצבת מזון והונה עמד על מאתיים מארק בלבד. אף על פי שגם לאנה ולבעלה הפועל לא היו אמצעים מרובים, אנה קוכאר שיתפה איתה ועם הילדים את המעט שהיה לה. היא הסתירה את רוזליה על אף הפשיטות הסדירות של האס אס והחשש המתמיד מהלשנות השכנים. אנה אמרה להם שרוזליה היא חברתה המאורסת.
לכשהסכנה גברה ואנה חששה כי ייערך חיפוש בדירתה, הועברה רוזליה חזרה לביתה של פרנציסקה צכל, שם נראה המצב בטוח יותר.
לאחר המלחמה

רוזליה וסרשטיין המשיכה לחיות בווינה לאחר המלחמה. אחותה של רוזליה, שהסתתרה בבית אישה אחרת, התאבדה ב-1973 משום שאמה לא שבה מטרזיינשטט. הילד, שאומץ על ידי משפחת וסרשטיין, שרד בבית היתומים היהודי. רוזליה לקחה אותו לביתה אחרי המלחמה, הוא נשאר איתה עד נישואיו.
הכרה והנצחה

ב-25 בדצמבר 1984 הכיר יד ושם בפרנציסקה צכל, אנה קוכאר ומריה בהם, כחסידות אומות העולם על תרומתן להצלת רוזליה וסרשטיין. טקס הענקת המדליות התקיים בווינה ב-4 בדצמבר 1985 באולם בית האיגודים המקצועיים, בנוכחות שגריר ישראל אורי פרושאור ובנוכחות נשיא הפרלמנט ויושב ראש האיגודים המקצועיים באוסטריה, מר אנטון בניה.
הערות שוליים

↑  רוזליה וסרשטיין, באתר יד ושם
↑  הערך מבוסס על תיק חסידי אומות עולם ב"יד ושם".
אפולו 6

אפולו 6 (באנגלית: Apollo 6) הייתה הטיסה הבלתי מאוישת השלישית והאחרונה בתוכנית אפולו, אשר שוגרה ב-4 באפריל 1968. מטרת הטיסה הייתה הדגמה של יכולות הטיל סטורן 5, לשגר חללית אל הירח וכן בדיקת מגן החום של תא הפיקוד של החללית אפולו.
הקשיים בשיגור החלו כעבור שתי דקות מההמראה. כשלים במנועי השלב השני והשלישי של הטיל, מנעו ממנו מלהביא את החללית למסלול הגעה לירח, אך הוא הצליח לנוע במהירות הקרובה למהירות השיבה מן הירח, באמצעות שימוש במנוע החללית. למרות כשל המנועים, הטיסה סיפקה לנאס"א את הביטחון לשגר באמצעות הטיל טיסה מאוישת, בשל כך בוטל תכנון אפשרי לטיסה בלתי מאוישת נוספת, והטיסה הבאה בתוכנית הייתה אפולו 7, הטיסה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו.
ביום השיגור של אפולו 6 נורה ונהרג מרטין לותר קינג, ושיגור אפולו לא עורר הד תקשורתי רב.
גלריה

שובל אש שיצר טיל השיגור של אפולו 6, צולם ממטוס מעל מרכז החלל קנדי
תא הפיקוד (CM) של אפולו 6, כפי שהוא מוצג ב'Fernbank Science Center' אטלנטה
המתאם שבין השלב הראשון והשני של אפולו 6 כשהוא צונח כלפי כדור הארץ לאחר שהתנתק מהחללית
אמנת הגיל המינימלי

המדינות החתומות על האמנה לפי התפלגות הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה
אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 (באנגלית: Minimum Age Convention, 1973; שמה העברי הרשמי: אמנת הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה) היא אמנה שאומצה על ידי ארגון העבודה הבינלאומי בשנת 1973. המדינות החתומות על האמנה נדרשות להבטיח קיומה של מדיניות לאומית המבטיחה את הפסקת העסקת ילדים והעלאה הדרגתית של הגיל המינימלי לקבלת עובדים לעבודה. נכון לחודש נובמבר 2010 חתומות על האמנה 156 מדינות בעולם.
אמנות גיל מינימלי קודמות

אמנת הגיל המינימלי משנת 1973 באה על יסוד סדרת אמנות בינלאומיות שעסקו בנושא זה ואשר קדמו לה.
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בתעשייה) משנת 1919
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בים) משנת 1920
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בחקלאות) משנת 1921
אמנת הגיל המינימלי (פחמים ומסיקי דוודים) משנת 1921
אמנת הגיל המינימלי (העסקה לא תעשייתית) משנת 1932
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בים) (מתוקנת) משנת 1936
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בתעשייה) (מתוקנת) משנת 1937
אמנת הגיל המינימלי (העסקה לא תעשייתית) משנת 1937
אמנת הגיל המינימלי (העסקה בדיג) משנת 1959
אמנת הגיל המינימלי (עבודה במנהרות) משנת 1965
עיקר הוראות האמנה

המדינות החתומות על האמנה מתחייבות לקבוע מדיניות לאומית אשר מטרתה להבטיח הפסקה יעילה של העסקת ילדים והעלאה הדרגתית של הגיל המינימלי לקבלה לעבודה בהתאמה למידת ההתפתחות הגופנית והנפשית של אנשים צעירים.
המדינות החתומות יצהירו, לצד אשרורן את הוראות האמנה, מהו הגיל המינימלי לקבלה לעבודה תחומי המדינה וכי מתחת לגיל זה לא יתקבל אדם לכל עבודה שהיא.
הגיל המינימלי במדינות החתומות לא יפחת מגיל חינוך חובה ובכל מקרה לא יפחת מ-15 שנים. מדינות מתפתחות יכולות לקבוע, בשלב ראשון, גיל מינימלי שלא יפחת מ-14 שנים, אולם על המדינה להודיע על סיבותיה לקביעה זו ועל המועד שבו תתאים את הגיל המינימלי לדרישות האמנה.
בעבודות שהעיסוק בהן כרוך בסיכון בריאותי או נפשי של אנשים צעירים גיל המינימום לא יפחת מ-18 שנים. על כל מדינה להגדיר סוגי עבודות אלה בחקיקה או בתקנות.
המדינות יכולות לפטור תחומי עיסוק מסוימים מהוראות האמנה כאשר בתחומים אלה קיימת מצוקת כוח אדם מיוחדת, אולם על המדינה לדווח על תחומי עיסוק אלה לארגון העבודה הבינלאומי ולפרט את הסיבות לפטור. הוראות האמנה לגיל מינימלי יחולו בכל מקרה בתחומי העיסוק הבאים: עבודות כרייה, מפעלי ייצור, בניין, חשמל, גז ומים, ביוב, תחבורה, אחסנה ותקשורת, וחוות חקלאיות מסחריות. אולם עסקים משפחתיים ועסקים קטנים שנועדו לקהילה המקומית ואשר אינם מעסיקים שכירים בדרך כלל פטורים ממגבלה זו.
הוראות האמנה אינן חלות על העסקת ילדים במסגרת בתי ספר, מסגרות חינוך מקצועי וחינוך טכני, או במוסדות חינוך אחרים, או בעבודה של ילדים בני 14 לפחות, העובדים במסגרת תקנות המדינה, כאשר העבודה היא חלק ממסלול חינוכם או פיתוח מיומנויות מקצועיות שלהן אחראי המוסד בו הם לומדים, העבודה מתבצעת כחלק מתוכנית לימודים שאושרה בידי הרשות המוסמכת, העבודה היא חלק מתוכנית הדרכה לבחירה במקצוע.
המדינות החתומות יכולות לחוקק חוקים המתירים העסקת ילדים בין הגילאים 13–15 בעבודות קלות שרמת הסיכון הבריאותי בהן הוא מינימלי, והן אינן מפריעות לתוכנית הלימודים של הילד והילד עשוי להפיק תועלת מן העבודה. יש ליישם תנאים דומים אף בהעסקת ילדים מעל גיל 15, אשר עדיין נמצאים במסגרת חינוך חובה.
מימוש האמנה בישראל

דרישות האמנה התקיימו בישראל עוד קודם לאשרורה, באמצעות חוק עבודת הנוער, תשי"ג-1953, שקובע "לא יועבד ילד שעדיין לא מלאו לו 15 שנה". בחוק נכללות גם הגנות העוסקות בעבודת מי שטרם מלאו לו 18 שנה.
ראו גם

חוקי מגן
הערות שוליים

↑  אמנה מס' 138, כתבי אמנה, כרך 26, עמ' 461.
↑  בארובה (טריטוריה) נכנסה האמנה לתוקף ב-18 בפברואר 1986 Verdragenbank