stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית כנסת פשדבוז'

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  פשדבוז'
 מדינה:  פולין פולין
 נוסח תפילה:  נוסח ספרד
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1760
 תאריך פירוק:  3 בספטמבר 1939 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 
 קואורדינטות:  51°05′14″N 19°52′22″E﻿ / ﻿51.087166666667°N 19.872861111111°E﻿ / 51.087166666667; 19.872861111111
 he
 
בית הכנסת פשדבוז' היה בית הכנסת של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר פשדבוז' שבמחוז רדומסק (מחוז) (אנ') בפרובינציית לודז' שבפולין.
מיקום בית הכנסת הוא בפינה הדרום-מזרחית של הכיכר המרכזית, סמוך לצומת הרחובות קונצ'קה (Konecka) וקראקובסקה (Krakowska) של היום, ומצדו השני נהר פיליצה. בית הכנסת היה בנוי מעץ ובנייתו הושלמה בשנת 1760. שימש כבית כנסת עד השואה, נהרס על ידי הנאצים בשנת 1939.
היסטוריה

הקהילה היהודית בפשדבוז' הייתה קיימת כבר לפני שנת 1594, שאז העניק המלך סטפאן באטורי זכויות מגורים בפשדבוז', ורישיון לבניית בית כנסת ובית קברות בעיר. בסקר משנת 1636 מופיע שבעיר היו 10 בתים יהודיים, ובית כנסת. בשנת 1638 הייתה שריפה גדולה שכילתה בתים רבים, ולאחריה קיבלו היהודים אישור מהמלך ודיסלב הרביעי לחזור ולבנות את בתיהם, ואת בית הכנסת, וכן חידש המלך את שאר הזכויות הכלכליות שהיו להם. בשנת 1657 בתום המלחמה עם שוודיה נהרס בית הכנסת, והיהודים התפללו בבתי כנסת קטנים יותר.
בשנת 1745 נתן אוגוסט השלישי אישור לבנות מחדש את בית הכנסת, ובשנת 1754 החלו לבנותו, ובנייתו הסתיימה בשנת 1760, התאריך היה מתועד באיור על הקיר. המקום היה אתר תיירות פופולרי בשנות העשרים והשלושים, והאגדה מספרת שהקיסר נפוליון ביקר במבנה לראות את יופיו, ואף הציע לתת לבית הכנסת מתנה, שטיח רקום בזהב עשיר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה כ–60 אחוז מתושבי העיר היו יהודים, שלא נשאר מהם כמעט איש. בניין בית הכנסת נהרס ב–3 בספטמבר 1939.
אדריכלות

חתך רוחב של בית הכנסת
אולם בית הכנסת והגג
חתך אורך של בית הכנסת
בית הכנסת בפשדבורז', שנחשב לאחד מבתי הכנסת הבנויים מעץ היפים ביותר בפולין, משך בעבר תיירים לעיירה הקטנה.
בית הכנסת, נבנה מעץ ארזית על יסודות אבן, אורכו הכולל היה 19 מטר, שכללו מבואת כניסה, אולם מרכזי באורך 14.2 מטר, וברוחב 10.4 מטר, עם עזרת נשים שהייתה בנויה מעל מבוא הכניסה, ומעל צידו הצפוני של האולם. האולם המרכזי עם גג בצורת קמרון חבית, שהתנשא מעל לקירות שגובהם היה כ-5 מטר, והגיע במרכזו לגובה של 8.8 מטרים. התקרה המקומרת מעץ, הייתה מגולפת ומעוטרת בצבעים עזים וקישוטים. עם מוטיב של סלסולים וכוכבים הנותנים רושם של עבודת סריג מורכבת ומעוקלת. באמצע המאה ה-18 נבנתה במרכז האולם בימה בארוקית משוכללת, מתומנת, אליה עולים בשלשה מדרגות, ועליה חופת עץ גבוהה, הנתמכת על ידי קשתות דקורטיביות וגבוהות, בעלת קרניז דקורטיבי שבראשו דמות נשר בעל כנפיים פרושות, המגיע עד סמוך לתקרת האולם. ארון הקודש המגולף בסגנון הבארוק והרוקוקו, היה מגולף בדמויות של אריות, עיטורי פרחים ובעלי חיים.
הקירות צוירו באיור של מנורת שבעת הקנים, איור (לפי ספר תהילים, פרק קל"ז "על נהרות בבל") ובו עצים לצד נהר בבל, וכלי נגינה התלויים על ענפי העץ. איורים של נופי עיירות, טקסטים של תפילות מוקפים בזרי עלים ופרחים, ומוטיבים נוספים. גבוה על הקיר הצפוני נכתב באיור מצויר: "עבודת יד של יהודה לייב 1769–1760" בחדר הספח, מופיעה כתובת נוספת: "זוהי עבודת ידיו של זקן שעמל כל ימיו בעבודת הקודש, יעקב יהודה לייב בנו של מר איצ'ק". בבית הכנסת נשמרו אוצרות כסף וזהב יקרים, גביעים, תשמישי קדושה, חלקם מתרומתם של אסתרה וברק יוסלביץ'.
פרויקט שיקום

בשנת 2002, קהילת בית ישראל בברקלי, קליפורניה, שתכננה לבנות בניין חדש לבית הכנסת, פתחו בקמפיין לבניית העתק של בית הכנסת בפשדבורז'. אך גיוס הכספים לצורך זה נכשל, והפרויקט ננטש.
גלריית תמונות

חזית בית הכנסת
הצד הצפוני
מראה מכיוון נהר פיליצה
מראה מכיוון נהר פיליצה
דלתות הכניסה
קופת צדקה בסמוך לכניסה
ארון הקודש
הפרוכת על ארון הקודש
חלק מהקיר והתקרה
חלק מהתקרה המצוירת
מגינים של ספר תורה
כתר ומגינים של ספרי תורה
תקרת בית הכנסת
הבימה בבית הכנסת
ראו גם

פשדבוז'
הערות שוליים

1 2 3  קהילת ברקלי מתכננת ליצור מחדש בית כנסת מהמאה ה-17 כתבה בלוס אנג'לס טיימס (באנגלית)
1 2 3 4  בית הכנסת בפשדבוז' באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית)
↑  פרויקט בית הכנסת מעץ ננטש (באנגלית)
↑  במקור אחר מופיע צורת רימון עם כתר
↑  Maria Piechotka and Kazimierz Piechotka - Heaven's Gate: Wooden Synagogues in the Territory of the Former Polish-Lithuanian Commonwealth. Institute of Art, Polish Academy of Sciences, Wydawnnictwo Krupski I S-ka, Warsaw, 2004, p. 322-328, מסת"ב 978-8386117536
הרפובליקה של קונגו

הרפובליקה של קונגו (בצרפתית: République du Congo, בקונגו: Repubilika ya Kongo, בלינגלה (אנ'): Republiki ya Kongó) ידועה גם כקונגו-ברזוויל או קונגו, היא מדינה במרכז אפריקה, לחופי מפרץ גינאה. הרפובליקה גובלת בגבון במערב, בקמרון בצפון מערב, ברפובליקה המרכז אפריקאית בצפון, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במזרח, ובמובלעת האנגולית, קבינדה בדרום.
ב-1992, לאחר רבע מאה של שלטון מרקסיסטי, קונגו הפכה לדמוקרטיה רב-מפלגתית. מלחמת אזרחים קצרה בשנת 1997 סיימה את עלייתו המחודשת לשלטון של הנשיא המרקסיסטי לשעבר דניס סאסו נגואסו.
הרפובליקה הייתה קולוניה צרפתית. לאחר הכרזת עצמאותה מצרפת ב-1960, המחוז הצרפתי לשעבר של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו.
היסטוריה

המתיישבים הראשונים באזור היו פיגמים. הם נבלעו בתוך אוכלוסיית שבטי הבנטו שהתפשטו ברחבי אפריקה באלף השני והראשון לפנה"ס. אנשי בקונגו, שהיו אחד משבטי בנטו. התפשטו גם לאנגולה, גבון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. משם התפתחו יריבויות מצד אחד וקשרי מסחר מצד שני בין המדינות. ממלכות של שבטי הבנטו התפתחו באזור, והמוכרות ביותר ביניהן הן ממלכת קונגו, לוֹאָנְגוֹ וטֵקֶה. קשרי המסחר התפתחו לאורכו של נהר קונגו. הקשרים עם אירופה נוצרו לראשונה בסוף המאה ה-15. תוך זמן קצר החל מסחר בעבדים שנלכדו באפריקה.
במאה ה-18 הוקמו באזורים הסמוכים לחוף מיסיונים - תחנות להפצת הנצרות. ב־1879 שלחה צרפת את חוקר הארצרת פייר סבורניאן דה ברזה כדי לחתום חוזים עם השליטים המקומיים, ובדרך זו הטילה צרפת את חסותה על ארץ זאת. ברזה יסד ב־1880 את ברזוויל ("עירו של ברזה"); זו הייתה ב-1910 לבירת אפריקה הצרפתית המשוונית. ב-1946, לאחר מלחמת העולם ה-2, קיבלה קונגו מידה מסוימת של ממשל עצמי.
עם קבלת העצמאות ב-15 באוגוסט 1960, האזור הצרפתי של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו. שליטה הראשון היה פולבר יולו, עד לרגע בו מפלגת השמאל ומתנגדים אחרים יזמו מרד בן שלושה ימים והפילו את השלטון. לאחר מכן הצבא הקונגולזי השתלט על המדינה. אלפונס מסמבה-דבאט היה לשליטה.
בשנת 1963 נבחר הנשיא באופן רשמי לכהונה של חמש שנים במסגרת החוקים שהכתיבה החוקה החדשה במדינה. שלטונו לא הגיע לסיום חוקי אלא נקטע בהפיכה שהתרחשה באוגוסט 1968. מריין נגואבי, אחד מהמשתתפים בהפיכה, תפס את השלטון ב-31 בדצמבר 1968. אחרי שנה הוא הכריז שקונגו היא הרפובליקה העממית של קונגו באפריקה והכריז ששמה ישונה בהתאם להחלטת "תנועת המהפכה הלאומית" למפלגת העבודה הקונגולזית. ב-16 במרץ 1977 הנשיא נגואבי נרצח בהתנקשות. מועצה בת 11 חברים שהיו אנשי צבא השתלטה על המדינה בהנהגת יואכים יהומבי-אופנגו.
אחרי עשורים אחדים תחת שלטון של מרקסיזם-לניניזם ויחד עם התמוטטותה של ברית המועצות קונגו השלימה מעבר מוצלח לדמוקרטיה ב-1990, ב-1991 אושרה החוקה החדשה ובמערכת רב-מפלגתית בבחירות שנערכו באוגוסט 1992. דניס ססו-נגוסו הפסיד לפרופסור פסקל ליסובה שנכנס לתפקיד הנשיא ב-31 באוגוסט.
לקראת הבחירות בשנת 1997 הגיע המתח בין מחנהו של סאסו וליסובה לשיא חדש. ב-5 ביוני כוחותיו של הנשיא ליסובה הכניעו את כוחותיו של סאסו בברזוויל. בתגובה הורה סאסו למיליציה הפרטית שלו (הידועה בשם "קוברות") להתנגד. סכסוך בן ארבעה חודשים התפתח וחלקים נרחבים של עיר הבירה נהרסו. בין ההרוגים היו עשרות אלפי אזרחים. בתחילת אוקטובר צבא אנגולה פלש לקונגו ונלחם לצד סאסו. תוך פחות משלושה שבועות נפל שלטונו של ליסובה. הסכסוך התפתח למלחמת אזרחים שנמשכה עוד כשנה וחצי. הסכם השלום נחתם ב-1999.
בבחירות שנערכו בשנת 2002 זכה סאסו בבחירות "מכורות" אחרי שמנע מיריביו העיקריים, פרופסור פסקל ליסובה וברנרד קולאס, להתמודד. יריבו היחיד אנדרה מילונגו הורה לתומכיו להחרים את הבחירות ואז פרש מהמירוץ. בינואר 2002 אחרי משאל עם, החוקה החדשה שהתקבלה הפקידה בידי הנשיא כוח רב יותר וסמכויות נרחבות יותר והאריכה את כהונתו לשבע שנים. כמו כן קמה מועצה דו מפלגתית במדינה. עם זאת, משקיפים בינלאומיים קבעו שהבחירות ומשאל העם לא היו תקינים וקונגו הפכה למעשה למדינה בשלטון חד-מפלגתי.
פוליטיקה

שיטת הממשל הנהוגה בקונגו היא דמוקרטיה נשיאותית שבמסגרתה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומנהיג המועצה הרב-מפלגתית, וכהונתו נמשכת 7 שנים. הממשלה תופסת את מקומה של הרשות המבצעת. סמכויות הרשות המחוקקת נחלקות בין הממשלה לבין הפרלמנט.
בפרלמנט יש שני מושבים: המועצה הלאומית, המורכבת מ-153 חברים הנבחרים לתקופה של חמש שנים פועלת בשיטה של קונסטיטוציה חד-מושבית. הסנאט, המונה 66 חברים ונבחר לתקופה של שש שנים בבחירות מחוזיות, מקומיות ואזוריות. ברפובליקה של קונגו יש מפלגה אחת דומיננטית והיא מפלגת העבודה הקונגולזית. קיום מפלגות נוספות מותר בחוק אך אין להן סיכוי אמיתי לצבור כוח.
ראש הממשלה והממונה על תיאום פעילות הקבינט של קונגו הוא איסידורה מוובה. הוא נכנס לתפקידו ב-7 בינואר 2005. רודולפו הוא שר החוץ ו"השר לשיתוף פעולה", והוא נכנס לתפקידו כבר בנובמבר 1997 במהלך מלחמת האזרחים.
כלכלה

הכלכלה הקונגולזית מתבססת בעיקר על חקלאות. ענף התעשייה העיקרי הוא הפקת נפט. במדינה בעיות כלכליות רבות המאופיינות בין היתר באבטלה סמויה. המעבר לנפט כתעשייה עיקרית מענף היערנות הגביר את הייצוא ושיפר את מצבה הכלכלי של המדינה. עם העלייה במחירי הנפט בשנות ה-80 התאפשר לממשלה לתקצב פרויקטים למציאת נפט עם גידול של 5% בשנה בתפוקה, אחד הגבוהים ביותר באפריקה. הממשלה משכנה חלק משמעותי מהכספים שהרוויחה מעסקי הנפט, מה שגרם דווקא למחסור בתפוקה.
עם נפילת ערכו של המטבע פרנק CFA ב-50% ב-12 בינואר 1994 האינפלציה במדינה עלתה לשיא של 46% באותה שנה. מאז המצב השתפר משמעותית והאינפלציה החלה לרדת. בשנת 1999 דווחה אינפלציה של 4% בלבד. רפורמות כלכליות שנערכו במדינה זכו לתמיכה בינלאומית של הבנק העולמי ושל קרן המטבע הבינלאומית. הרפורמות הופסקו עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1997. כשעלה סאסו נגוס לשלטון הוא הודיע בפומבי על רצונו להמשיך ברפורמות כלכליות והביע רצון לשיתוף פעולה עם מוסדות כלכליים בינלאומיים. למרות זאת, המשך המלחמה ב-1998 ונפילת מחירי הנפט הגבירו את הגירעון המדיני. גם אחרי 1994 המשיך ליפול ערכו של המטבע בהדרגה (כמעט 30% עד שנת 2000).
ענפי יצוא במדינה הם עצים, סוכר, קקאו ופולי קפה, גז טבעי ויהלומים. אף על פי כן, קונגו הודחה בשנת 2004 מקבוצת קימברלי המתמחה בווידוא המקור של יהלומים, אחרי שהתברר שרוב היהלומים המיוצאים היו מוברחים מהמדינה השכנה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
על פי נתוני 2022, סך היבוא הוא 15.5 מיליארד דולר, והיצוא הוא 28.5 מיליארד דולר, רובו מחצבים (נחושת מהווה כמחצית מהיצוא) ורובו לסין (55%).
גאוגרפיה

הרפובליקה ממוקמת באזור המרכז-מערבי של אפריקה שמדרום לסהרה, ולרוחבה עובר קו המשווה. קונגו גובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום ובמזרח, בגאבון במערב, בקמרון וברפובליקה המרכז אפריקאית ובמחוז קבינדה השייך לאנגולה (למחוז אין רצף יבשתי עם אנגולה) בדרום-מערב.
למדינה חוף אטלנטי קצר יחסית באורך של 169 קילומטר. עיר בירתה, ברזוויל, ממוקמת על נהר הקונגו, בדרום המדינה ממול לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קינשאסה. הבירה היא העיר הגדולה ביותר וכמעט חצי מתושבי המדינה מתגוררים בה ובפרבריה.
בקונגו אקלים טרופי. העונה הגשומה נמשכת ממרץ ועד יוני. העונה היבשה נמשכת מיוני עד אוקטובר. הטמפרטורות במדינה הן תמיד גבוהות. 24°C ביום ו-16°C עד 21°C בלילה. הנהרות מתמלאים בהתאם לעונה. שטח המדינה משתנה ממישור חופי קרוב בדרום-מערב, דרך אזורים הרריים במרכזה, רמות, ועמקים פוריים. 70% משטחה מכוסה ביערות גשם. ההר הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 1020 מטר ונקרא הר נַבֵּבֶּה. נהר קונגו עובר בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. נהר קואילו ניארי המתחיל באוקיינוס האטלנטי עובר גם הוא במדינה.
דמוגרפיה

אוכלוסיית המדינה מונה כ-5.5 מיליון תושבים. גידול האוכלוסייה עומד על 2.6% בשנה. במדינה יש הגירה שלילית של 11 מכל 1000 תושבים. היחס בין הגברים לנשים הוא 0.99 גברים לאישה אחת. תוחלת החיים במדינה נמוכה ועומדת על 62.1 שנים בממוצע. גיל הנישואים הממוצע הוא 23 שנים. שיעור הפריון מצביע על 4.3 ילדים לכל אישה. 3.8% מהאוכלוסייה אובחנו כחולי איידס או נשאים של נגיף ה-HIV.
במדינה יש ארבע קבוצות אתניות משמעותיות, כשהגדולה ביותר היא קונגו (kongo). בני קבוצה זו מהווים 48% מאוכלוסיית המדינה. שאר הקבוצות הן: סנגה (20%), טקה (17%), מבוקי (12%). שאר התושבים, (אירופים ואחרים) מהווים 3% מהאוכלוסייה. במדינה יש שתי דתות עיקריות: 50% מתושבי המדינה הם נוצרים ו-48% הם אנימיסטים. 2% הנותרים הם מוסלמים.
השפה הרשמית היא צרפתית. לינגלה וקיטובה הן שפות עממיות הנפוצות מאוד ברחבי המדינה. ניבים מקומיים מדוברים במקומות שונים במדינה כשהנפוץ ביותר הוא קיקונגו. בערים הגדולות, ברזוויל ופואנט נואר המרכזות יותר מחצי מאוכלוסיית המדינה קיטובה (ניב קריאולי שבסיסו בקונגו) היא השפה המדוברת. לינגלה נפוצה בחלקה הצפוני, הפחות מאוכלס, של המדינה. נכון ל-2015
20.7% מתושבי המדינה אינם יודעים קרוא וכתוב.
הערות שוליים

↑  שפות מדוברות: לינגלה, מונוקוטובה וקיקונגו.
↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  הבריטניקה החדשה לנוער, שנות התשעים
| מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים • מרוקו • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה |  |
| חבלי ארץ  "לא מוכרים" | סומלילנד • רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית |  |
| שטחים תלויים | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה • האיים הקנריים • סאוטה • מלייה • מדיירה • מיוט • ראוניון • סוקוטרה |  |
|  ארגון המדינות המייצאות נפט |
| --- | --- | --- |
| חברות אופ"ק כיום | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • אנגולה • גבון • גינאה המשוונית • הרפובליקה של קונגו • ונצואלה • כווית • לוב • ניגריה • עיראק • ערב הסעודית |  |
| חברות אופ"ק לשעבר | אינדונזיה • אקוודור • קטר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548184005171  BNE: XX455530  BnF: cb11872709n (data)  GND: 4032097-2  HDS: 003449  ISNI: 0000 0001 2324 2385  KulturNav: d8d02669-07c8-46dd-8812-f80742f7910f  LCCN: n80061151  MusicBrainz: 185bc3c4-4c5a-3f69-9384-7c280dfdf072  NARA: 10035680  NDL: 00566558  NKC: ge131423  SUDOC: 027544931  UKPARL: jty8D92z  VcBA: 494/24365  VIAF: 173167475   WorldCat (עם VIAF): 173167475 
מפת הרפובליקה של קונגו
הסכם סחר נגד זיוף

הסכם סחר נגד זיוף (באנגלית: Anti-Counterfeiting Trade Agreement, ובר"ת: ACTA) הוא אמנה רב-לאומית בתחום הקניין הרוחני שנועדה לקבוע סטנדרטים מחמירים לאכיפת זכויות קניין רוחני ברחבי העולם. ההסכם התגבש ביוזמת ארצות הברית ויפן באמצע שנות ה-2000, כמענה לגידול בסחר הבינלאומי במוצרים מזויפים ובתוכן פיראטי כגון סרטים או תוכנות. מטרתו המוצהרת הייתה לחזק את מסגרת האכיפה של זכויות יוצרים, סימני מסחר ופטנטים מעבר למנגנונים הקיימים בארגון הסחר העולמי (WTO) ובהסכם ה-TRIPS, שלטענת יוזמיו לא סיפקו מענה מספק לתופעת הזיופים הגוברת. ההסכם נחתם לראשונה באוקטובר 2011, אך בעקבות ביקורת ציבורית ופרלמנטרית נרחבת נמנע אשרורו ברוב המדינות, והוא לא נכנס לתוקף נכון לשנת 2023.
קבוצות תעשייתיות עם אינטרסים בזכויות יוצרים, סימנים מסחריים וסוגים אחרים של קניין רוחני אמרו כי ACTA היא "תגובה לגידול בסחר העולמי של מוצרים מזויפים ויצירות המוגנות בזכויות יוצרים פיראטיות". לארגונים כמו איגוד הסרטים של אמריקה ואיגוד סימני המסחר הבינלאומי הייתה השפעה משמעותית על סדר היום של ACTA.
מנגד ארגונים המייצגים אזרחים ואינטרסים לא-ממשלתיים טענו ש-ACTA עלולה להפר זכויות יסוד כולל חופש הביטוי והפרטיות. ACTA ספגה ביקורת גם על ידי ארגון רופאים ללא גבולות על כך שהיא מסכנת את הגישה לתרופות במדינות מתפתחות. אופיו של המשא ומתן ספג ביקורת על הסודיות והמידור של ארגונים לא-ממשלתיים, מדינות מתפתחות ואת הציבור הרחב מתהליך המשא ומתן של ההסכם, והוא תואר כהלבנת מדיניות על ידי מבקרים, כולל קרן החזית האלקטרונית ואיגוד צרכני הבידור.
רקע היסטורי להתהוות ההסכם

הרעיון לגיבוש ACTA עלה בשנת 2006 ביוזמת ארצות הברית ויפן, במטרה לייצר כלי חדש למאבק בזיופים ובפיראטיות מסחרית ברחבי העולם. בשנה שלאחר מכן התקיימו שיחות מקדימות בהשתתפות קנדה, האיחוד האירופי, יפן, שווייץ וארצות הברית, שהובילו להכרזה באוקטובר 2007 על פתיחה רשמית של משא ומתן לגיבוש ההסכם. המשא ומתן נערך בשנים 2008–2010 בסדרה של מפגשים ודיאלוגים בין-ממשלתיים, מחוץ למסגרות הרב-לאומיות הרגילות של WTO ו-WIPO, דבר שעורר ביקורת על היעדר שקיפות. רק בשנת 2010, לאחר דליפות חוזרות של טיוטות ההסכם, פורסם לראשונה טקסט רשמי של ACTA לעיון הציבור והמחוקקים. באותה שנה (2010) הסתיימו הדיונים הטכניים על ההסכם, ובמאי 2011 פורסם הנוסח הסופי המוסכם בין הצדדים. לצד ארצות הברית, יפן והאיחוד האירופי, השתתפו במשא ומתן גם אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, מקסיקו, מרוקו, ניו זילנד, סינגפור ושווייץ.
העובדה שהמשא ומתן התנהל בדלתיים סגורות, מחוץ למוסדות בינלאומיים קיימים, ספגה ביקורת מארגוני זכויות דיגיטליות ומצד גורמים בפרלמנט האירופי שראו בכך עקיפת מנגנוני פיקוח דמוקרטיים.
מטרות וחשיבות ההסכם

יוזמי ACTA הציגו אותו כצעד חיוני בהתמודדות עם הפצתם הנרחבת של מוצרים מזויפים ותוכן פיראטי בעולם. ההסכם נועד לחזק את אכיפת זכויות הקניין הרוחני ברמה גלובלית, בטענה שהתופעה גורמת לפגיעה בכלכלה העולמית, להסבת הפסדים כבדים לבעלי זכויות ולחברות לגיטימיות, ואף משמשת לעיתים למימון פשע מאורגן ומהווה סכנה לציבור. מטרות ההסכם כללו קביעת סטנדרטים מחייבים להגנה על זכויות יוצרים וסימני מסחר, הגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי בין רשויות אכיפה, וחיזוק יכולתן של רשויות המכס והמשטרה להילחם בזיופים באופן יעיל יותר.
תומכי ACTA – ובהם ממשלות המדינות היוזמות ותעשיות המדיה והתרופות - טענו כי ההסכם חיוני להגנה על חדשנות, יצירתיות ובריאות הציבור. בין היתר נטען כי יישום ההסכם יסייע בשמירת מקומות עבודה בתעשיות התוכן והמותגים המושפעות מגניבת קניין רוחני, ויגן על צרכנים מפני סיכונים הנובעים ממוצרים מזויפים (כגון תרופות גנריות או חלקי חילוף לא בטיחותיים). ההסכם הוגדר כ"פריצת דרך" ו"סטנדרט הזהב" החדש בתחום אכיפת הקניין הרוחני על-ידי נציגי ארצות הברית והאיחוד האירופי, שראו בו שיפור בהשוואה למצב הקיים תחת הסכמי TRIPS.
עם זאת, כבר במהלך ניסוחו עלו תהיות לגבי האיזון בין ההגנה על זכויות בעלי קניין רוחני לבין שמירה על זכויות משתמשים, פרטיות הציבור ותחרות חופשית. סוגיות אלו הפכו מרכזיות בדיון הציבורי סביב חשיבות ACTA לאחר פרסום פרטיו, ונדונו בהמשך בהרחבה.
המדינות החתומות ואשרור ההסכם

ההסכם נפתח לחתימה רשמית ב-1 במאי 2011, ובאוקטובר 2011 נערך טקס החתימה הראשון בטוקיו. שמונה מהצדדים המשתתפים במשא ומתן חתמו בו ביום על ACTA: ארצות הברית, יפן, אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, ניו זילנד, מרוקו וסינגפור. האיחוד האירופי, שווייץ ומקסיקו – שלקחו אף הם חלק במשא ומתן – נכחו בטקס והביעו תמיכה בהסכם, אך דחו את חתימתם למועד מאוחר יותר משיקולים פרוצדורליים.
במהלך החודשים שלאחר מכן הצטרפו חתימות נוספות: בינואר 2012 חתמו האיחוד האירופי ו-22 מתוך 27 מדינותיו החברות על ההסכם בטקס רשמי ביפן. חמש המדינות החברות הנותרות באיחוד (גרמניה, הולנד, אסטוניה, קפריסין וסלובקיה) לא חתמו בשלב ההוא, אך ממשלותיהן הביעו תמיכה עקרונית והצהירו כי יחתמו בהמשך לאחר השלמת הליכי בדיקה פנימיים. גם מקסיקו חתמה על ACTA ביולי 2012, באמצעות שגרירה בטוקיו. סך הכול, עד סגירת ההסכם לחתימה במאי 2013, חתמו עליו כל הצדדים המקוריים למעט שווייץ וחמש מדינות האיחוד שהוזכרו, שנמנעו בסופו של דבר מהצטרפות כחותמות.
על מנת שההסכם ייכנס לתוקף היה נדרש אשרור (או הפקדת כתב אישור* מצד) לפחות שש מדינות חתומות. יפן הייתה המדינה הראשונה (והיחידה, נכון לשנת 2012) אשר אשררה את ACTA באופן רשמי – באוקטובר 2012 אישר הקבינט היפני את ההסכם ויפן הפקידה את כתב האשרור שלה, מתוך תקווה לדרבן מדינות נוספות להצטרף. עם זאת, בפועל יתר המדינות החתומות נמנעו מהשלמת תהליך האשרור. בארצות הברית הוחלט שלא להביא את ACTA לאישור הקונגרס בטענה שההסכם תואם לכאורה את החקיקה האמריקנית הקיימת (צעד שעורר מחלוקת חוקתית בקרב מלומדים במשפט בארצות הברית). במדינות האיחוד האירופי הליך האשרור נבלם, ובכמה מדינות נוספות הוקפא או בוטל המהלך לנוכח ההתנגדות הציבורית הגוברת. עקב כך, לא הושג עד כה מספר האשרורים הנדרש, וההסכם טרם נכנס לתוקף נכון ל-2023.
ביאורים

↑  במדינות שונות מוגדר התהליך הפורמלי במונחים שונים – אישרור (ratification), קבלה (acceptance) או אישור (approval) – אך תוקף ההצטרפות זהה לצורך ספירת ששת המסמכים הנדרשים לפי סעיף הכניסה לתוקף בהסכם
לוצ'ו קורסי

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1993 (בן 31) גרוסטו, איטליה 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2011 
 מקום לימודים:  Liceo scientifico Guglielmo Marconi 
 סוגה:  אינדי פולק, אינדי רוק, אינדי פופ, גלאם רוק 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 חברת תקליטים:  שוגר מיוזיק, Picicca Dischi 
 www.luciocorsi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לוצ'ו קורסי (באיטלקית: Lucio Corsi; נולד ב-15 באוקטובר 1993) הוא זמר-יוצר איטלקי. נציג איטליה באירוויזיון 2025 עם השיר "Volevo essere un duro".
קורסי נולד וגדל באזור מארמה של מחוז טוסקנה, ויצירותיו שאובות בעיקרן מז'אנר הגלאם רוק. החל להלחין שירים בגיל צעיר, ולאחר התיכון עבר למילאנו כדי לפתח את קריירת המוזיקה שלו. ב-29 באפריל 2014 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Vetulonia Dakar. בשנת 2017 פרסם את Bestiario musicale, אלבום קונספט המוקדש לבעלי החיים המתגוררים בעיר הולדתו. הוא השתתף ב"פסטיבל סן רמו 2025", הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ עם השיר "Volevo essere un duro". שירו הגיע למקום השני. אולם לאחר שהזוכה אולי הודיע על פרישתו, הצהיר תאגיד השידור האיטלקי RAI כי קורסי יחליף את אולי, וייצג את איטליה באירוויזיון במקומו.
שנותיו הראשונות

קורסי נולד בגרוסטו ב-1993. משפחתו ניהלה מסעדה במקיאסקנדונה הסמוכה. אמו, ניקולטה רביטי, היא ציירת, בעוד אביו מרקו עבד בעבודות שונות.
קורסי החל להלחין את שיריו הראשונים בגיל צעיר. הוא הצהיר שפיתח תשוקה למוזיקה כילד לאחר שצפה בסרט "האחים בלוז" בטלוויזיה. משנת 2011 הופיע קורסי באולמות מקומיים ובכיכרות בעיר הולדתו. בתחילת דרכו הושפע מהסגנון הניסיוני של להקת ג'נסיס בתקופת פיטר גבריאל, והלחין קטעים אינסטרומנטליים בז'אנר הרוק המתקדם.
קריירה

לאחר שסיים את לימודיו, עבר קורסי למילאנו במטרה לקדם את הקריירה המוזיקלית שלו. ב-29 באפריל 2014 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Vetulonia Dakar, שכלל חמישה שירים. בהמשך השנה הופיע בפסטיבל "מי אמי" ושימש כמופע חימום ללהקת סטדיו בערב הסיום של פסטיבל "פסטאמביינטה". בתקופה זו החל לעבוד עם פדריקו דראגוניה מלהקת מיניסטרי, שהפיק עבורו את המיני-אלבום Altalena Boy.‏ ב-16 בינואר 2015 יצא אלבום הבכורה שלו, Altalena Boy/Vetulonia Dakar, אשר איגד את שני המיני-אלבומים שקדמו לו. האלבום יצא לאור דרך פיצ'יקה דישי והופץ על ידי סוני מיוזיק, וזכה לשבחי הביקורת על סגנונו המשלב גלאם רוק וליריקה סוריאליסטית.
ב-27 בינואר 2017 הוציא את אלבומו הראשון באורך מלא, Bestiario musicale, יצירת קונספט בעל מוטיבים אגדתיים, בו כל אחד משמונת השירים מוקדש לחיה מחבל מארמה, מולדתו של קורסי. במהלך 2017 שימש כמופע חימום ללהקת באוסטלה ולזמר ברונורי סאס בסיבובי ההופעות שלהם, ובמקביל פיתח קשרים עם המוזיקאי פרנצ'סקו ביאנקוני. לצד ביאנקוני, נבחר להשתתף כדוגמן בקמפיין Cruise 2018 של בית האופנה גוצ'י. באוקטובר 2018 השתתף באירוע המוזיקלי When Mediterranean Meets the Gulf: Words and Notes באבו דאבי ובכווית סיטי, ביוזמת שגרירות איטליה ובתמיכת משרד החוץ האיטלקי.
בשנת 2019 חתם קורסי על חוזה הקלטות בחברת התקליטים שוגר מיוזיק, וב-25 באוקטובר הוציא את הסינגל "Cosa faremo da grandi?", ששימש כסינגל המוביל מתוך אלבומו השני. האלבום, שנשא שם זהה, יצא לאור ב-17 בינואר 2020 בהפקת פרנצ'סקו ביאנקוני ואנטוניו קופרטינו. בשנת 2020 הופיע בקביעות בתוכנית הטלוויזיה L'assedio בערוץ נובה. בשנת 2021 השתתף בפסטיבל פרמיו טנקו – אחד המשתתפים הצעירים ביותר בתולדותיו. ב-21 באפריל 2023 יצא אלבומו השלישי, La gente che sogna, בליווי סיבוב הופעות בקיץ.  לאחר הצלחת הופעותיו הקיציות, יצא לסיבוב הופעות נוסף, שהחל באוקטובר.
ב-13 בנובמבר 2024 הוציא את הסינגל "Tu sei il mattino", אשר שולב בפסקול העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה Vita da Carlo מאת קרלו ורדונה.  קורסי אף השתתף בסדרה כשגילם את עצמו. בפברואר 2025 התחרה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Volevo essere un duro".‏ בערב הרביעי של התחרות, שהוקדש לביצועי גרסאות כיסוי, הופיע בדואט עם בובת העכבר המדובבת טופו ג'יג'ו וביצע את "Nel blu dipinto di blu" של דומניקו מודוניו. בערב הגמר דורג במקום השני, אך זכה בפרס המבקרים.
לאחר זכייתו של אולי בפסטיבל סן רמו ובחירתו לייצג את איטליה באירוויזיון 2025, הודיע על סירובו להשתתף בתחרות. בעקבות כך, תאגיד השידור האיטלקי RAI בחר את קורסי כנציג הרשמי של המדינה באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל, שווייץ.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2015: Altalena Boy/Vetulonia Dakar
2017: Bestiario musicale
2020: Cosa faremo da grandi?
2023: La gente che sogna
2025: Volevo essere un duro
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2014: Vetulonia Dakar
2015: Altalena Boy