טל טריידינג קורפ נגד בנק לאומי לישראל
פסק הדין > דעת הרוב

השופט ניל הנדל קבע כי הבנק הוא אוחז בעד ערך, שכן לאור אי ההתאמה בין שם הנפרע בחזית ההמחאה לבין החתימה על גב ההמחאה, השטר אינו שלם ותקין על פי מראהו, ולכן אין הבנק יכול להיות במעמד של אוחז כשורה. אוחז בעד ערך כפוף לטענות הגנה מדיני החיובים והקניין ואין הוא זוכה למעמד מיוחד במצבים שבהם נטענת הטענה כי התמורה כנגד ההמחאה נכשלה. ההוראה בפקודה כי רק אוחז כשורה יכול להתגבר על טענות הגנה מדיני החיובים היא הסדר שלילי ולכן אין הצדקה לאפשר לאוחז בעד ערך להתגבר על זכויותיו של החייב על פי הדינים השונים.
הלכת גויסקי התבססה על דיני הקניין וראתה את השטר כחפץ ממש הניתן להעברה מיד ליד, אשר תוכנו הוא החיוב לשלם את הסכום הנקוב בו. אולם, על שטר חלה מערכת דינים משולשת: דיני שטרות, דיני קניין ודיני חיובים ולא ניתן לבחון אותו דרך מערכת דינים אחת בלבד: במישור דיני הקניין מצוי הפגם על גבי ההמחאה שכן היא אינה "שלם ותקין על פי מראהו" ועל כן אין הבנק יכול להיות אוחז כשורה. על פי דיני החיובים ודיני החוזים, בעת סיחור השטר עוברת גם הזכות לקבלת תמורה עתידית ובזכות זו טמון פוטנציאל לכישלון תמורה. לכן השטר אינו נושא זכות מוחלטת לפרעונו, והפרה עתידית של ההתחייבות, שבתמורה לה ניתן השטר, יכולה לפגוע בזכות הפרעון. הדבר עולה בקנה אחד עם העיקרון הידוע בדיני החיובים לפיו הממחה (מי שמסחר את השטר) אינו יכול להעביר לנמחה (הנסב בשטר) יותר ממה שיש לו. טיב ה"חפץ" (ההמחאה) שעבר לבנק במקרה זה הוא חיוב, ועל פי דיני החיובים היה החיוב תלוי בכך שהחברה תבצע את חיוביה כלפי המבקשת ותספק את התמורה (היהלומים) בגין ההמחאה. כאשר החיוב הופר והתמורה נכשלה, הרי שנפגע גם החיוב השטרי.
השופט הנדל דחה את טענת הבנק כי הלכת גויסקי מתיישבת עם ציפיות הצדדים. העובדה שהמבקשת נטלה סיכון מסוים בעת מסירת ההמחאה לחברה (שכן המבקשת טרם קיבלה את התמורה) אינה אומרת שיש להטיל עליה את מלוא הנזק ללא בחינת האירועים שהתרחשו לאחר מכן. הבנק הוא גורם מקצועי ועל כן אין מניעה שהבנק יבדוק את ההמחאה בעת קבלתה כדי לוודא שהיא שטר "שלם ותקין על פי מראהו". אם מבחין הבנק כי ההמחאה אינה כזו, הוא יכול שלא לקבלה, אלא להסתפק בבטוחות אחרות או לבקש המחאה תקינה ובכך להבטיח את מעמדו כאוחז כשורה. אך אם לקח הבנק את השטר כבטוחה כשהוא אינו שלם ותקין על פי מראהו, הרי שהוא היה מודע לכך כי לא יוכל ליהנות מהיתרונות השמורים לאוחז כשורה ומכאן שהוא לקח את הסיכון כי התמורה כנגד השטר תכשל.
השופט הנדל דחה את טענת הבנק כי ביטול הלכת גויסקי יפגע ביכולת הבנקים להסתמך על המחאות דחויות כבטוחות. הבנק לא הביא נתונים על מספר ההמחאות שהוא מקבל כבטוחה ושבהן אין הוא במעמד של אוחז כשורה ואשר גם העסקאות במסגרתן ניתנו הופרו על ידי הלקוח. סקירת מאגרי הפסיקה מלמדת כי בשנים האחרונות מתקבלות בשנה כעשרים תביעות על סמך הלכת גויסקי, ומכאן שביטול ההלכה יהיה בעל השפעה זניחה על תחשיבי הבנק בעת מתן הלוואות. נוסף על כך, על הבנק חובה לבדוק את ההמחאה בעת קבלתה ועומדת בפניו האפשרות לסרב לקבל את ההמחאה ובכך למנוע מתן אשראי, או לראות בה בטוחה נחותה יותר.
השופט הנדל פנה למשפט העברי שבו ישנם כללים החלים במקרה זה. הדין העברי מחזק את מעמד השטר על ידי שימוש בכלים דיוניים, ראייתיים ומעין הליך של הוצאה לפועל. חכמי המשפט העברי בימי הביניים מצאו הסדר המעניק לשטר מעין טהירות. גישות שונות במשפט העברי העכשווי רואות את ההמחאה כבעלת מעמד מיוחד העשוי להשתנות על פי ההקשר הנדון: שווה כסף, שטר חוב או הוראת תשלום. יוצא, שגם המשפט העברי רואה את השטר כבעל שלושה ממדים: חפץ, חוזה, מסמך סחיר; ומאחר שתכליתה של ההמחאה לסייע למסחר הרי שיש לראות בה יצור משתנה בעל גמישות ופנים שונות.
השופט אורי שהם הצטרף לחוות דעתו של השופט הנדל וקבע כי במציאות המסחרית והמשפטית הנוכחית אין לתת לאוחז בעד ערך מעמד הזהה בפועל למעמדו של אוחז כשורה. הוא קובע כי ממילא הלכת גויסקי לא התכוונה לכך כי אוחז בעד ערך לא יתן תמורה ממשית ומבוצעת, ולכן אין צורך בהוספת תנאי זה, כפי שקבע השופט סולברג בדעת המיעוט. קבלת עמדתו של השופט סולברג, תיצור חוסר ודאות ותרבה התדיינויות מאחר שמי שמשך את השטר ינסה לטעון להתקיימות הסייגים המוצעים על ידי השופט סולברג.