stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדימה (מפלגה)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  אריאל שרון
 מנהיגים:  אריאל שרון  אהוד אולמרט  ציפי לבני  שאול מופז  אכרם חסון
 תקופת הפעילות:  21 בנובמבר 2005 – 17 במרץ 2015 (9 שנים)
 אפיון:  מפלגת מרכז ליברלית
 אידאולוגיות:  ציונות  ליברליזם  ליברליזם כלכלי
 כנסות:  16 - 19
 ממשלות:  30 - 32
 אותיות:  כן
 שיא כוחה:  29 מושבים (הכנסת ה-17)
 שפל כוחה:  2 מושבים (הכנסת ה-19)
 נוצרה מתוך:  פורשי הליכוד  פורשי העבודה  פורשי ישראל ביתנו
 התמזגה לתוך:  כולנו
 סיעות שהתפצלו:  התנועה
 מטה:  פתח תקווה 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 צבעים רשמיים:    כחול כהה,   אדום כהה,   לבן
 
 kadimaparty.org.il
 
קדימה (או בשמה הראשון אחריות לאומית) הייתה מפלגה ישראלית שהוקמה בנובמבר 2005 על ידי אריאל שרון, לאחר פרישתו ממפלגת הליכוד על רקע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה וסיימה את תפקידה הפוליטי בכנסת במרץ 2015, כאשר יו"ר המפלגה, שאול מופז, החליט לא להשתתף בבחירות וראש המפלגה שנבחר במקומו אכרם חסון החליט גם הוא לפרוש מהמפלגה ולעבור למפלגת כולנו.
בעת הקמת המפלגה הצטרפו אל שרון שליש מחברי הכנסת של הליכוד. שמעון פרס, חיים רמון ודליה איציק ממפלגת העבודה ומיכאל נודלמן מהאיחוד הלאומי הודיעו על תמיכתם במפלגה אך לא יכלו להצטרף לסיעה בכנסת מסיבות חוקיות.
בבחירות 2006 זכתה קדימה, הפעם בהנהגת אהוד אולמרט, להישג חסר תקדים והייתה למפלגה הגדולה ביותר, ולראשונה, המפלגה הגדולה ביותר בכנסת לא הייתה מפלגת הליכוד או מפלגת העבודה. בבחירות 2009 שוב זכתה קדימה, בראשות ציפי לבני, במספר הקולות הרב ביותר, אך נשארה באופוזיציה בשל חוסר תמיכה של רוב חברי הכנסת.
מ-28 במרץ 2012 עד שנת 2015 היה חבר הכנסת שאול מופז יושב ראש המפלגה. ב-8 במאי 2012 נכנסה קדימה לממשלה ה-32, אך פרשה ממנה כחודשיים מאוחר יותר, ב-17 ביולי, לאחר שלא הגיעה להסכמה על חלופה לחוק טל. ב-3 בדצמבר התפלגו שבעה חברי כנסת מהסיעה והקימו את סיעת התנועה. לבסוף, בבחירות 2013 צנח מספר מושביה של קדימה ל-2 בלבד (בהשוואה ל-28 בכנסת היוצאת). בשנת 2015 אכרם חסון היה מנהיג המפלגה ליומיים לקראת הבחירות לכנסת, אך לבסוף המפלגה לא הגישה רשימת מועמדים לבחירות לכנסת והתפרקה ביום הבחירות.
המפלגה חייבת סך של 18 מיליון ש"ח למדינת ישראל עקב חריגה מתקציב הבחירות.
מצע המפלגה

מצע מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 חולק לנושאים הבאים:
שלום וביטחון ובמרכזו קידום תהליך השלום ועיצוב גבולות הקבע על בסיס יישום מפת הדרכים. שמירה על ביטחון ישראל ומלחמה בטרור תוך כדי שמירת האינטרסים הלאומיים והביטחוניים של מדינת ישראל והשלמת גדר ההפרדה, תוך הכללת גושי ההתיישבות בתוואי הגדר והצהרה בדבר שמירה על ירושלים המאוחדת, כבירת ישראל.
ממשל ובמרכזו כינון חוקה, שינוי שיטת הבחירות בישראל ורפורמות במנהל הציבורי, במינהל מקרקעי ישראל ובשלטון המקומי.
מדינה יהודית ודמוקרטית קדימה תפעל לחיזוק הזהות היהודית ואופייה היהודי של המדינה, ארון הספרים היהודי והיהדות הם חלק ממטענו של כל יהודי באשר הוא, על פי השקפת עולמו ודרך ביטוי יהדותו. דמותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית כוללת הבטחת רוב יהודי מוצק בישראל, חיזוק מעמדה של ישראל ושל ירושלים כמרכז עולמי לעם היהודי ובכלל זאת מרכז של תרבות ויצירה יהודית ושמירה על מאפיינים יהודיים במרחב (הפרהסיה) הציבורי בישראל, ללא כפייה דתית ברמת הפרט. מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
כלכלה וחברה ובמרכזו הנהגת מס הכנסה שלילי וחוק פנסיה חובה לכל עובד, הגדלת הקצבאות לקשישים ולנכים והרחבת סל התרופות.
אכיפת חוק ובמרכזו הנהגת רפורמה במשטרת ישראל למיגור הפשע והאלימות, למלחמה בתאונות הדרכים וחיזוק מערכת המשפט.
חינוך ותרבות ובמרכזו הנחלת תוכנית הליבה, חיזוק האקדמיה וקידום המחקר וחיזוק החינוך הבלתי-פורמלי, התרבות והספורט.
קידום נשים ובמרכזו קידום חקיקה לשוויון בהזדמנויות ובתעסוקה.
צעירים ובמרכזו קידום חלופות שירות לאומי על מנת שכל צעיר ישרת את המדינה, גם אלו המנועים משירות בצה"ל והבטחת הלוואות למימון שכר לימוד באוניברסיטה
איכות הסביבה ובמרכזו פיתוח תשתיות לאומיות ידידותיות לסביבה ופרויקטים ממלכתיים להגנה על הסביבה, למזעור זיהום אוויר ושימור שטחים ירוקים.
היסטוריה > רקע להקמת המפלגה

במהלך הקדנציה השנייה כראש ממשלה העביר שרון את תוכנית ההתנתקות אל מול התנגדות רבה בתוך מפלגתו, הליכוד.
מספר ימים לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005, התפטר בנימין נתניהו מתפקיד שר האוצר, והתייצב מול אריאל שרון. ב-26 בספטמבר 2005, ימים ספורים לאחר השלמת ההתנתקות, התקיימה במרכז הליכוד הצבעה על הקדמת מועד הבחירות המקדימות בליכוד. אף על פי ששרון ניצח בבחירות אלו והפריימריז לא הוקדמו, עלה חשש בקרב מחנהו כי מרכז הליכוד עלול להוציא רבים מתומכי ההתנתקות מהרשימה לכנסת הבאה. כבר בסמוך לפני ההצבעה החל שרון לבחון ביחד עם מעגל מצומצם של מקורבים (פורום החווה, שכלל את ראובן אדלר, יורם ראב"ד, עמרי שרון וישראל מימון) את רעיון הפרישה מהליכוד והקמת מפלגה חדשה.
ב-7 בנובמבר 2005 מנעו חברי כנסת של הליכוד מאריאל שרון למנות לשרים שני מועמדים שהציג, רוני בר-און וזאב בוים. היה זה אך סימפטום לבעיה שנוצרה לממשלה, אשר נשענה על רוב דחוק, שהיה תלוי ברצונם הטוב של מתנגדיה מתוך הליכוד.
בחירתו של עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה, שאירעה ימים ספורים לאחר כישלון ההצבעה על מינוי השרים בכנסת, סימנה כי תם זמנה של הממשלה, אשר הייתה ממשלת אחדות לאומית המורכבת מנציגי מפלגת העבודה שחברו לאנשי הליכוד.
על שרון היה להכריע בין התמודדות בליכוד כנגד נתניהו וכנגד ה"מורדים", התמודדות שאף אם היה מנצח בה היה עומד לאחר הבחירות בראש סיעה שרבים מחבריה מתנגדים לו ושעלולה למנוע ממנו יישום תוכניות מדיניות לפי רוחו, ובין התמודדות במסגרתה של סיעה חדשה, שתהיה מורכבת מאנשים שיסכימו עם הקו המדיני שירצה לנקוט, ותאפשר לו מרחב תמרון רב יותר כראש ממשלה, לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
היסטוריה > התמוטטות שרון ומערכת הבחירות

אירוע מוחי קל בו לקה שרון ב-18 בדצמבר 2005 העלה בתקשורת את השאלה האם המפלגה מבוססת כולה על אישיותו של מנהיגה, שרון. האירוע הפנה את תשומת הלב גם לכך שלמפלגה לא נקבעו מוסדות או מנגנון המסדיר את תפקודה של המפלגה גם בהיעדרו של שרון. הבעיה קבלה משנה תוקף לאחר אירוע מוחי קשה יותר בו לקה ראש הממשלה ב-4 בינואר 2006 (היום בו נרשמה מפלגת קדימה כמפלגה ברשם המפלגות), אירוע ממנו לא חזר להכרתו. עו"ד יורם ראב"ד הספיק להודיע לשרון על רישומה של המפלגה מספר שעות טרם אשפוזו, ממנו לא קם עד פטירתו ב-11 בינואר 2014.
לאחר שהתברר כי שרון לא יוכל להמשיך לכהן כיו"ר המפלגה ולהתמודד לכנסת ה-17, החליפו בתפקידים אלה אהוד אולמרט, בתוקף תפקידו, ממלא מקום ראש הממשלה. אולמרט בחר בעצמו את רשימת המפלגה לכנסת, ללא נוהל דמוקרטי כלשהו, עובדה שמפלגות אחרות ניסו להדגיש, ללא הצלחה רבה. השפעתו הרבה על עמדותיה המדיניות של המפלגה בלטה בהציגו במהלך מערכת הבחירות את תוכנית ההתכנסות לנסיגה ביהודה ושומרון ועיצוב גבולות קבע, תוכנית שנראתה כנוגדת את הקו המדיני בו נקט שרון בפומבי אחר תוכנית ההתנתקות, ששלל נסיגות חד צדדיות נוספות. אירועים בולטים שהעיבו על כהונתו של אולמרט כראש ממשלה בפועל עוד במהלך החודש הראשון לה היו ניצחונו המפתיע של חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-25 בינואר, שהתאפשר כתוצאה מהסכמתה של ממשלת ישראל לקיום הבחירות, ופינוי הבתים האלים בעמונה ב-1 בפברואר. עליית שלטון החמאס אף הובילה ב-14 במרץ למבצע הבאת ביכורים ללכידת רוצחיו של השר רחבעם זאבי, אשר עמדו להשתחרר מכלאם.
במהלך מערכת הבחירות העלו יועצי המפלגה את הרעיון להציב את ראש הממשלה שרון, השרוי במיטתו חסר הכרה, במקום הראשון כיו"ר או במקום 120 הסמלי. התוכנית לא יצאה אל הפועל לאחר שספגה ביקורת ציבורית רבה, וממילא לא הייתה ניתנת לביצוע שכן על פי חוק נדרשת חתימת המועמד על טופסי ההרשמה של המפלגה.
מערכת הבחירות תועדה בחלקה בסרט התעודה כל אנשי הקמפיין ששודר לאחר הבחירות בערוץ 10, ובו נראו השינוי בקמפיין לאחר מחלת שרון.
אותיות המפלגה בפתק ההצבעה בבחירות לכנסת ה-17 היו "כן", כמו כן הודפס על הפתק הכיתוב: "קדימה עם אהוד אולמרט לראשות הממשלה".
היסטוריה > תוצאות הבחירות

ב-28 במרץ 2006 התקיימו הבחירות לכנסת ה-17. בתום ספירת הקולות התברר שקדימה היא המפלגה הגדולה ביותר עם 29 מושבים בכנסת, ואולמרט הרכיב את הממשלה ה-31. למרות הניצחון בבחירות הייתה מהולה השמחה בתחושת החמצה שכן המפלגה לא השיגה את מספר המושבים הגבוה שצפו לה הסקרים (כ-36–40). ב-26 באפריל 2006 חתמה קדימה עם מפלגת הגמלאים על הסכם קואליציוני במסגרתו הוסכם כי שתי המפלגות יפעלו כסיעה משותפת, אם כי לא יאוחדו באופן רשמי.
היסטוריה > קדימה בראשות אהוד אולמרט

ב-4 במאי 2006, מונה אולמרט לראש ממשלת ישראל, לאחר שממשלתו, הממשלה ה-31, קיבלה את אמון הכנסת.
הקואליציה מנתה 67 חברי כנסת מ-4 מפלגות: קדימה, העבודה, ש"ס והגמלאים. ציפי לבני מונתה לשרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה, עמיר פרץ לשר הביטחון ואברהם הירשזון, מקורבו של אולמרט, לשר האוצר. הממשלה כללה 25 שרים (כולל ראש הממשלה). עקב הביקורת הציבורית על מספר השרים לא מונו סגני שרים.
כחודשיים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה (ראו להלן), ב-30 באוקטובר 2006, הצטרפה לקואליציה ישראל ביתנו. החל מיום זה התבססה ממשלת אולמרט על קואליציה של 78 חברי כנסת. כמו כן, מונו מספר סגני שרים. עם התקדמות המשא ומתן עם הפלסטינים פרשה סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה וזו נותרה עם 67 ח"כים.
בקיץ 2008 התפצלה סיעת הגמלאים לשתי סיעות: הגמלאים בה נותרו ארבעה ח"כים וצדק לזקן אליה עברו שלושה ח"כים. צדק לזקן לא הצטרפה לקואליציה ולכן הצטמצם מספרם של חברי הקואליציה של אולמרט ל-64.
היסטוריה > סוף דרכה של הממשלה ה-31 והבחירות הפנימיות

בעקבות החקירות המרובות שנפתחו נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט, הושג הסכם בין קדימה למפלגת העבודה לפיו העבודה תמשוך את הצעתה לפיזור הכנסת ואילו קדימה תתחייב לקיים בחירות מקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה. חודש לאחר מכן קבעה מועצת קדימה מועד לבחירות המקדימות, ב-17 בספטמבר 2008.
המתמודדים בבחירות אלו היו שרת החוץ ציפי לבני, שר התחבורה שאול מופז, שר הפנים מאיר שטרית והשר לביטחון פנים אבי דיכטר. הקמפיין של לבני התמקד בניקיון הכפיים שלה. מנגד, טען יריבה העיקרי מופז, בעברו רמטכ"ל ושר ביטחון, כי לראש ממשלה לא די בניקיון כפיים ועליו להיות בעל ניסיון וידע צבאיים וביטחוניים.
בשבועות לפני הבחירות הציגו הסקרים הפרש ניכר לטובת ציפי לבני. ביום הבחירות עצמו, במטרה להעלות את אחוז ההצבעה וחרף התנגדותם של מופז ושטרית, הוארכו הבחירות בכחצי שעה לבקשת לבני. היא זכתה לניצחון סוחף על פי מדגמי הטלוויזיה אותו ערב, אך עם הגעת תוצאות האמת, הצטמצמו הפערים ולבסוף הסתבר כי הפער הוא 431 קולות בלבד (43.1% לטובת לבני לעומת 42% למופז). במסיבת עיתונאים שכינס למחרת יום הבחירות הודיע מופז כי ברצונו לקחת פסק-זמן מהפוליטיקה.
לבני ניסתה להקים קואליציה תחתיה כראש ממשלה, אך לאחר משא ומתן ממושך כשלה להגיע להסכמה עם מפלגת ש"ס בסוגיית קצבאות הילדים, אשר דרשה קצבאות בסך מיליארד שקלים, בעוד שלבני הסכימה להעלותן ל-700 מיליון שקלים בלבד. מאחר שלא ניתן היה להרכיב קואליציה, נקבעו בחירות כלליות לכנסת ל-10 בפברואר 2009.
מפלגת קדימה קבעה את הבחירות הפנימיות לרשימת המפלגה לכנסת ל-17 בדצמבר 2008. המקום הראשון ברשימה היה שמור ללבני והשני למופז, אשר חזר מפסק הזמן שעליו הכריז. בראש הרשימה נבחרו יו"ר הכנסת דליה איציק, צחי הנגבי ורוני בר-און. חיים רמון, אשר היה קודם לכן במקום ה-7, הידרדר למקום ה-17. בין המצטרפים החדשים היו זאב בילסקי, יו"ר הסוכנות היהודית, שהגיע למקום ה-15 ודובר צה"ל לשעבר, תא"ל במיל' נחמן שי, שהגיע למקום ה-18.
במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה זכתה קדימה ב-28 מושבים, ירידה של מושב אחד מהבחירות הקודמות ומושב אחד יותר מהליכוד, המפלגה השנייה בגודלה. אף שקדימה זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר הזמין נשיא המדינה ה־9, שמעון פרס את נתניהו, יו"ר הליכוד, להקים ממשלה, לאחר שרוב חברי הבית המליצו על כך. המשא ומתן בעניין ההצטרפות לממשלת נתניהו לא עלה יפה, והיא נותרה באופוזיציה.
חמישה מחברי הכנסת של קדימה הורשעו בפלילים: ראש המפלגה אהוד אולמרט, חיים רמון, אברהם הירשזון, צחי הנגבי, ועמרי שרון.
היסטוריה > אופוזיציה לממשלת נתניהו השנייה > הניסיון לפרק את קדימה

בחודש מרץ 2009 החליטה קדימה, בראשות יו"ר המפלגה וחברי הכנסת הבכירים שלא להצטרף לממשלת נתניהו השנייה ולהוות את מפלגת האופוזיציה הגדולה בכנסת. מעברה של קדימה לאופוזיציה לווה בחשש לשלמותה ויציבותה של המפלגה. חשש זה נבע מהיותה של קדימה מפלגה שנולדה לשלטון ואינה מנוסה בישיבה ארוכה באופוזיציה, בנוסף, הושמעו בליכוד קולות הקוראים לפירוקה של קדימה. מספר שבועות לאחר כינון הממשלה הועבר בכנסת חוק התפלגות סיעה - חוק המאפשר לשבעה מחברי סיעה (גם אם אינם מגיעים לשליש מחברי הסיעה) לפרוש מסיעתם ולהתפלג לסיעה עצמאית. החוק נועד לאפשר לשבעה חברי כנסת מקדימה לפרק את מפלגתם ולהצטרף לממשלה, ובו בעת למנוע את פילוג העבודה שהייתה חברת ממשלה באותו זמן, אך עם ארבעה "מורדים" (אחד פחות משליש). בדצמבר 2009, במקביל להתקדמות משמעותית במגעים לשחרור החייל החטוף גלעד שליט, התפוצץ ניסיונם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר התחבורה ישראל כץ לגייס את הח"כ השביעי שנדרש לשם הפילוג, יעקב אדרי. בעקבות ביקורת ציבורית חריפה, גם מצד קדימה, שהופנתה כלפי ראש הממשלה על כך שהוא עוסק בתרגילים פוליטיים בו בזמן שהעין הציבורית מופנית אל עבר עניינו של החייל החטוף, נבלם מהלך הפילוג בקדימה.
היסטוריה > פעילויות מרכזיות

בתחום המדיני - ביטחוני, קדימה תקפה את הממשלה ובעיקר את רה"מ על חוסר אמונתו בפתרון שתי מדינות לשני עמים וחוסר מוכנותו למשא ומתן ישיר עם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס. קדימה בירכה את נתניהו לאחר שנשא את "נאום בר-אילן", שבו הכיר ברעיון ההקמה של מדינה פלסטינית והעניקה גיבוי לממשלה בפרשת המשט לעזה במאי 2010 כמו גם בהחלטה על הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בסוף שנת 2009. קדימה נמנעה מלמתוח ביקורת על הממשלה עת הושקו שיחות ישירות בין ישראל לפלסטינים בפסגה שנערכה בוושינגטון בהשתתפות נשיא ארצות הברית ברק אובמה בספטמבר 2010. אולם, עקב כישלון השיחות והקיפאון המדיני, יחד עם העמקת המשבר ביחסי טורקיה–ישראל, המתיחות וחילוקי הדעות בין הנשיא אובמה לראש הממשלה נתניהו בכל הנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הכרתן המחודשת של מדינות דרום אמריקה במדינה פלסטינית והפנייה של הרשות למוסדות האו"ם לקבלת הכרה ברשות הפלסטינית כמדינה בספטמבר 2011, תקפה קדימה את הממשלה והאשימה את ראש הממשלה בהובלת ישראל לבידוד מדיני בשל חששו ממפלגות הימין בכנסת.
בתחום הפוליטי, יצאה קדימה נגד הצטרפותה של מפלגת העבודה לממשלה ועד לפרישתה מהקוליאציה הובילה קו שקרא לה לצאת מהממשלה. בינואר 2011 זכתה קדימה לחיזוק משמעותי באופוזיציה לאחר התפלגותו של אהוד ברק מסיעת העבודה והקמת סיעת העצמאות. בפברואר 2010, נגד הניסיון לאפשר הצבעה בבחירות גם לתושבי ישראל השוהים מחוץ למדינה ("חוק היורדים"), הובילה ביחד עם ארגונים אחרים מחאה ציבורית נרחבת תחת הכותרת "בוחרים רק בישראל". בסופו של דבר החליטה הממשלה לבטל את קידום החקיקה בנושא. ביולי 2009, במלאת 100 יום להקמת הממשלה, כינסה מסיבת עיתונאים נרחבת ותקפה את נתניהו תחת הכותרת "ביבי - 100 ימים, 0 השגים". בפברואר 2011, שנתיים לאחר הקמת הממשלה כינסה מסיבת עיתונאים נוספת תחת הכותרת: "ישראל - 0, ביבי - 2, שנתיים לנתניהו, ישראל מפסידה".
בתחומי דת ומדינה, תקפה קדימה את הליכוד על כניעה למפלגות החרדיות בכל הנוגע לתקציב המדינה, את ישראל ביתנו על אי קידומם של חוקים אזרחיים, את מפלגת ש"ס על שתיקתה בכל הנוגע לבג"ץ בית הספר בעמנואל ועל תמיכתה בשינוי בתוכנית הבנייה לאגף חדש של בית החולים ברזילי באשקלון עקב קברים שנתגלו במקום. בנובמבר 2011 יצאה המפלגה בקמפיין אוטובוסים "נשים מקדימה" במחאה על תופעה של הדרת נשים.
בתחום הכלכלי-חברתי, בנובמבר 2009 הובילה הסיעה קריאה להתנגד למס הבצורת עליו החליטה הממשלה. בדצמבר 2010, לאחר השרפה בכרמל קראה קדימה לרה"מ ולשר הפנים אלי ישי להתפטר עקב הליקויים שנתגלו במערך הכבאות וחוסר המוכנות של הממשלה בהתמודדות עם השריפה. בינואר 2011 יצאה בקמפיין נוסף נגד העלאת מחירי הדלק תחת הכותרת "פרייארים לא מתים, הם רק מתחלפים". בקיץ 2011, לאור מחאת הקוטג' ומחאת הנדל"ן יצאה קדימה כנגד הממשלה, וטענה כי האירועים יובילו לניצחון קדימה בבחירות הבאות (בפועל צנח כוחה של קדימה בבחירות במידה משמעותית).
היסטוריה > הבחירות לראשות קדימה ב-2012

ב-18 בינואר 2012, הודיעה ציפי לבני על הקדמת הבחירות הפנימיות לראשות המפלגה ל-27 במרץ 2012. בבחירות התמודדו מול יו"ר המפלגה המכהנת ציפי לבני גם חברי הכנסת שאול מופז ואבי דיכטר. דיכטר פרש זמן קצר לפני הבחירות וחבר למופז.
ב-27 במרץ 2012, נערכו הבחירות המקדימות לראשות המפלגה שבסופן הוכרז שאול מופז ליו"ר המפלגה. מופז זכה ב-61.7% מהקולות לעומת 37.2% ללבני. ב-1 במאי 2012 הודיעה לבני על התפטרותה מהכנסת.
ב-8 במאי 2012, ערב פיזור הכנסת ה-18 והיציאה לבחירות, לאחר העברת חוק פיזור הכנסת בקריאה ראשונה, נחתם במפתיע הסכם בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לבין שאול מופז על כניסת קדימה לממשלה ובעקבות כך נדחו הבחירות לכנסת התשע עשרה שהיו מיועדות ל-4 בספטמבר 2012. בתמורה לכניסת קדימה לממשלה והצטרפות 28 חברי הכנסת של קדימה לקואליציה, מופז התמנה לשר בלי תיק ולאחד משלושת בעלי התואר המשנה לראש הממשלה. מטרת האיחוד הייתה להעביר חוק לשוויון בנטל, שיחליף את חוק טל שתוקפו עמד לפוג באוגוסט וכן לשנות את שיטת הממשל. שתי המטרות לא הושגו וקדימה פרשה מהקואליציה כעבור 70 יום.
היסטוריה > הבחירות לראשות קדימה ב-2012 > ניסיונות נוספים לפרק את קדימה

מיד לאחר כניסת קדימה לממשלה, היה ניסיון לארגן "מרד" כנגד הכניסה לממשלה, ולהתפלג. חבר הכנסת מאיר שטרית ניסה להנהיג את המהלך, אך לא נמצאו 7 חברי כנסת שיתפלגו.
אחרי פרישתה של קדימה מהממשלה, נעשה ניסיון נוסף לפלג את קדימה, כאשר סיעה של 7 מנדטים הייתה אמורה להצטרף לליכוד, ולקבל מספר תפקידי שרים וסגני שרים. חלק מחברי הכנסת שהיו שותפים לניסיון אף חתמו על כניסה לתפקידים בממשלה, אך בסופו של דבר נכשל הניסיון לגייס 7 ח"כים, ורק צחי הנגבי שהיה באותה עת מחוץ לכנסת, והנהיג את ניסיון הפילוג מבחוץ, חזר לליכוד.
היסטוריה > בחירות 2013

לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוחלט על ביטול הפריימריז לרשימת קדימה לכנסת ובמקומם על קיומה של ועדה מסדרת.
צחי הנגבי (שהודיע עוד קודם על פרישתו מקדימה) החל את מסע הבחירות שלו במפלגת הליכוד, חברי הכנסת נינו אבסדזה ונחמן שי בחרו להתמודד על מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת, אבי דיכטר (שפרש מהכנסת ומונה לשר להגנת העורף), אריה ביבי ויוליה שמאלוב-ברקוביץ' בחרו גם הם להתמודד ברשימת מפלגת הליכוד לכנסת, וחברי הכנסת רוחמה אברהם בלילא, דליה איציק, רוני בר-און, עתניאל שנלר, מרינה סולודקין, יעקב אדרי וזאב בילסקי הודיעו על פרישה מהחיים הפוליטיים.
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את התפלגותם של חברי הכנסת רחל אדטו, מג'לי והבה, אורית זוארץ, יואל חסון, רוברט טיבייב, שלמה מולה ומאיר שטרית מסיעת קדימה לסיעת התנועה בהנהגת ציפי לבני יו"ר המפלגה לשעבר שפרשה מספר חודשים קודם לכן מהכנסת.
בראש רשימת המועמדים לכנסת התשע עשרה עמד שאול מופז ואחריו ישראל חסון, יוחנן פלסנר, רונית תירוש, שי חרמש, יובל צלנר, דורון אביטל, אכרם חסון, אחמד דבאח ואתי לבני (רשימת המועמדים המלאה כוללת 94 מתמודדים). בבחירות זכתה המפלגה בשני מושבים.
התנהלו מגעים בין הסיעה לבין יו"ר מפלגת "יש עתיד" יאיר לפיד על כך שזו תוותר על תיק אחד מתוך חמישה תיקים שהוצעו לה בממשלה ה-33 של נתניהו, על פי פרסומים ככל הנראה התיק המדובר היה תיק הביטחון שהיה יכול לקבל יו"ר קדימה מופז וכך קדימה תוכל להצטרף לקואליציה. אולם מגעים אלה עלו בתוהו כאשר לפיד הכריז כי ברצונו להקים ממשלה צרה ככל האפשר ומופז ומפלגת קדימה נותרו בכנסת ה-19 באופוזיציה.
היסטוריה > בחירות 2015

כחצי שנה לפני הבחירות לכנסת העשרים (2015) התמנה ישראל חסון ליושב ראש רשות העתיקות והתפטר מהכנסת, במקומו נכנס יובל צלנר. מגעים לאיחוד בין המפלגה לרשימת המחנה הציוני לא צלחו. ב-27 בינואר 2015 הודיע מופז על פרישתו מהחיים הפוליטיים ובאותו יום הוועדה המסדרת של קדימה בחרה באכרם חסון לראשות רשימתה לכנסת, ואחריו ברשימה ד"ר דורון אביטל, ראובן בן שחר, יובל צלנר, טל אשכנזי, יובל פיש, ביאטה קרנץ ואלירן וקנין. לאחר יומיים אכרם חסון התפטר, והתמודד לכנסת במקום ה-12 במפלגת כולנו. בפועל, רשימת מועמדים מטעם קדימה לא הוגשה לוועדת הבחירות והמפלגה סיימה את דרכה לאחר מכן.
ראשי המפלגה

| מספר | שם | תמונה | התחלת כהונה | סיום כהונה | ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אריאל שרון |  | 21 בנובמבר 2005 | 14 באפריל 2006 | 30 |
| 2 | אהוד אולמרט |  | 14 באפריל 2006 | 17 בספטמבר 2008 | 30, 31 |
| 3 | ציפי לבני |  | 17 בספטמבר 2008 | 28 במרץ 2012 | — |
| 4 | שאול מופז |  | 28 במרץ 2012 | 27 בינואר 2015 | — |
| 5 | אכרם חסון |  | 27 בינואר 2015 | 29 בינואר 2015 | — |
אי סדרים

באוקטובר 2011 נעצר גזבר קדימה איציק חדד, לאחר שציפי לבני, יושבת ראש קדימה הגישה נגדו תלונה למשטרת ישראל בסמוך לפרסום דו"ח מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס שבו היו ממצאים חמורים נגד המפלגה. בנובמבר 2015, בית הדין לעבודה חייב את קדימה לשלם 850,000 שקל לחדד, בשל פיטוריו הפגומים.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

צבי (ציקי) אבישר, שרון חמש שנים קדימה, הוצאה עצמית, 2011
איגנטיוס מקונסטנטינופול

| --- | --- |

 לידה:  797? קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  23 באוקטובר 877 (בגיל 80 בערך) קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 באוקטובר 877 
 אב:  מיכאל הראשון רנגבס 
 אם:  פרוקופיה 
 
 תפקידים נוספים:  הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, אב מנזר, בישוף 
 
איגנטיוס (ביוונית: Ιγνάτιος;‏ 798 לערך – 23 באוקטובר 877), היה הפטריארך של קונסטנטינופול מ-4 ביולי 847 עד 23 באוקטובר 858, ומ-23 בנובמבר 867 עד מותו ב-23 באוקטובר 877. הוא נחשב לקדוש גם על ידי הכנסייה הקתולית וגם על ידי הכנסייה האורתודוקסית ויום חג לכבודו נקבע ב-23 באוקטובר.
חייו המוקדמים

איגנטיוס, או ניקטאס בשמו המקורי, היה בנו של הקיסר מיכאל הראשון ופרוקופיה (אנ'), ונכדו של ניקפורוס הראשון מצד אמו. שמו שונה לאיגנטיוס בגיל 14. הוא סורס בכפייה בתקופת ילדותו על ידי הקיסר לאו הארמני ונכלא במנזר, ולכן נמנע ממנו לשמש כקיסר בהמשך חייו מכיוון שהקיסר לא יכל להיות סריס. הוא הקים שלושה מנזרים על אי הנסיכים בסמוך לקונסטנטינופול. בהמשך הוא התקדם להיות אב מנזר וגם הוסמך לכמורה על ידי באסיל, הבישופ של האי פארוס.
קדנציה ראשונה כפטריארך

הקיסרית תאודורה מינתה אותו בשנת 847 לפטריארך של קונסטנטינופול, בעצם הארכיבישוף של העיר שאחראי על ענייני הדת. הפטריארך של קונסטנטינופול נחשב לתפקיד הבכיר ביותר בנצרות האורתודוקסית. תיאודורה מינתה את איגנטיוס בשל התנגדותו לאיקונוקלאזם. באותה תקופה חל משבר של ממש באימפריה, בעקבות נורמות דתיות שנכנסו לשימוש רחב בקרב הציבור ונאסרו על ידי הקיסרים. הקיסר לאון החמישי עוד בשנת 815 אסר על השימוש באיקונות כחלק מהפולחן הדתי, ותיאודורה שהתנגדה לשימוש באיקונות בחרה באיגנטיוס לתפקיד הפטריארך.
איגנטיוס, שהיה מבקר חריף של בכיר השרים ברדס, אחיה של תיאודורה ומקורבו של הקיסר מיכאל השני, הודח מתפקידו בתור הפטריארך של קונסטנטינופול בשנת 858 לאחר שברדס והקיסר מיכאל נטלו את ההנהגה מידי תיאודורה ונעלו אותה ואת בנותיה במנזר. איגנטיוס הודח בעקבות סירובו לקחת חלק במזימה של ברדס והקיסר מיכאל לשלוח את תיאודורה למנזר נשים. סירובו לקחת חלק במזימתם, ביחד עם הגינוי הפומבי שאיגנטיוס הוציא כלפי ברדס על כך שבגד באשתו עם אשתו של בנו, גרם לכך שברדס שכנע את הקיסר מיכאל להדיח את איגנטיוס ולשלוח אותו לאי טרבינטוס. לאחר שמחליפו של איגנטיוס, פוטיוס, התנהג בצורה שערורייתית וביטל את חלק ממהלכיו של איגנטיוס, תומכיו של איגנטיוס פנו לאפיפיור ניקולאס הראשון בבקשה שיתערב. האפיפיור היסס אך לבסוף הוציא הודעת גינוי נגד פוטיוס וקבע שאיגנטיוס הוא הפטריארך הלגיטימי של קונסטנטינופול.
קדנציה שנייה כפטריארך

בשנת 867 הקיסר באסיל הראשון ממקדוניה עלה אל כס השלטון לאחר שרצח את קודמו הקיסר מיכאל השני, ועל מנת ליצור ברית עם האפיפיור אדריאנוס השני, מחליפו בתפקיד של ניקולאס הראשון ועם לואי השני מלך איטליה, הוא הדיח את פוטיוס והחזיר את איגנטיוס למשרת הפטריארך של קונסטנטינופול. לאחר מכן איגנטיוס שירת בתור פטריארך במשך עשור בשקט יחסי. הוא נפטר ב-23 באוקטובר 877 ונקבר כנסיית הקדוש מיכאל בקונסטנטינופול.
ראו גם

הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול
לקריאה נוספת

אוסטרובסקי, ג'ורג', היסטוריה של המדינה הביזנטינית, בסיל בלקוול, 1956
דבורניק, פרנסיס, הפילוג הפוטיאני, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1948
נוסחת האברסין

נוסחת האברסין קובעת את מרחק המעגל הגדול בין שתי נקודות על ספירה בהינתן קווי האורך והרוחב שלהן. לנוסחא הייתה חשיבות רבה בניווט ימי, והיא מהווה מקרה פרטי של נוסחה כללית יותר בטריגונומטריה ספירית, חוק האברסינים, המקשר את הצלעות והזוויות של משולשים על פני הספירה.
הטבלה הראשונה של האברסינים בשפה האנגלית פורסמה על ידי ג'יימס אנדרו בשנת 1805. חוסה דה מנדוזה אי ריוס(אנ') פרסם טבלאות האברסינים קודם לכן, בשנת 1801. המונח "האברסין" נטבע בשנת 1835 על ידי ג'יימס אינמן(אנ').
שמות אלו נובעים מהעובדה שנהוג לכתוב את הנוסחאות במונחים של פונקציית האברסין, הנתונה על ידי  \operatorname {hav} \theta =\sin ^{2}(\theta /2). באותה מידה ניתן היה לכתוב את הנוסחאות במונחי פונקציות טריגונומטריות אחרות. אך לפני הופעת המחשבים, פישוט זה הוכיח את עצמו מספיק נוח, כדי שטבלאות של ערכי ההאברסין ולוגריתמים נכללו בטקסטים של ניווט וטריגונומטריה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
תרשים הממחיש מרחק מעגל גדול (מצויר באדום) בין שתי נקודות על כדור, P ו-Q. מוצגות גם שתי נקודות אנטיפודיות, u ו-v.