stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' הנרי ויליאמס
התובע הכללי של ארצות הברית > מועמדותו לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית

בדצמבר 1873 מינה הנשיא גרנט את ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתחילה קיבל גרנט את תמיכתו של הסנאטור רוסקו קונקלינג במועמדותו של ויליאמס. עם זאת, ברחבי וושינגטון נפוצו שמועות שהוא עשה שימוש במחלקת המשפטים כאמצעי למימון אורח חייה הבזבזני של אשתו. הוא משך כספים של מחלקת המשפטים, פרע את התשלומים הללו בהמחאות אישיות שלו, שבסופו של דבר סורבו על ידי הבנקים במהלך המשבר הפיננסי של 1873. קונקלינג הגיע למסקנה שבנסיבות אלו יש למשוך את מינויו של ויליאמס. ב-9 בינואר 1874 שלח הנשיא גרנט הנזעם מכתב לסנאט על משיכת מועמדותו של ויליאמס.
ויליאמס, יחד עם ג. הרולד קארסוול מפלורידה והרשל פריידי מארקנסו, שניהם מועמדים לבית המשפט העליון שמינוייהם לא אושרו בתקופת נשיאותו הראשונה של ריצ'רד ניקסון, הם שלושת המועמדים היחידים שלא אושרו לבית המשפט העליון ממדינות שנכון ל-2020 לא הגיע מהן אף שופט שמועמדותו אושרה לבית המשפט העליון.
התובע הכללי של ארצות הברית > התפטרותו

באפריל 1875 אילץ הנשיא גרנט את ויליאמס להתפטר על רקע שמועות שנפוצו בוושינגטון די. סי. שרעייתו של ויליאמס קיבלה סכום של 30,000 דולר כדי שוויליאמס יסגור תיק משפטי שנוהל נגד פעילויות הונאה של בית הסחר הניו יורקי "פראט ובוייד" (Pratt & Boyd). נערכה גם בדיקה על כך שרעייתו של ויליאמס, רכשה כרכרה יקרה בוושינגטון, שאוישה ברכב ושרת לבושים בגדי שרד, תוך שימוש בכספים ממשלתיים. ויליאמס גם יצר ערבוב בין חשבונותיו הפרטיים לבין אלו של מחלקת המשפטים, כך שהוא פרע המחאות פרטיות שלו בכספי המחלקה, אף על פי שבסופו של דבר הוא החזיר את הכספים. אחד ממובילי הרפורמות בקבינט של גרנט, המנהל הכללי של הדואר, מרשל ג'וול, הודיע לנשיא שהקונגרס מתכנן לפתוח בחקירה רשמית על הנעשה במחלקת המשפטים בניהולו של ויליאמס. סנאטור רוסקו קונקלינג, בעל בריתו של ויליאמס בסנאט, ביקש מגרנט שוויליאמס יפרוש מתפקידו. ויליאמס התפטר ובמקומו מינה גרנט את מוביל הרפורמות ועורך הדין הניו יורקי המפורסם, אדוארדס פיירפונט. פיירפונט ערך חקירה מעמיקה על התנהלותם של התובעים הפדרליים והמרשלים במדינות הדרום, וחשף מעשי הונאה ושחיתות. הוא הוציא הוראות מיוחדות לרפורמות שנאכפו בקפדנות וביצע ניקוי אורוות במחלקת המשפטים.
קריירה מאוחרת

בפברואר 1876 היה ויליאמס חלק מצוות ההגנה של שלושת עורכי הדין שהגנו על אורוויל בבקוק, מזכירו הצבאי של הנשיא גרנט, במשפט טבעת הוויסקי (אנ') שנערך בסנט לואיס. בבקוק הואשם בשיתוף פעולה חשאי עם אנשי טבעת הוויסקי, ובהעברת חוקרים ממשימתם. חקירת הפרשה החלה על ידי מזכיר האוצר של גרנט, בנג'מין בריסטו למיגור השחיתות במפלגה הרפובליקנית. בסופו של דבר זוכה בבקוק במשפטו.
לאחר התפטרותו דחה ויליאמס הצעה מגרנט להתמנות כשגריר בספרד. הוא היה פעיל במסע הבחירות של רתרפורד הייז ללנשיאות ב-1876. במהלך מערכת הבחירות השנויה במחלוקת זו, יצא ויליאמס, שאז היה אדם פרטי, לפלורידה כדי לנהל את ספירת הקולות של הייז במדינה.
לאחר הבחירות שב ויליאמס למשרד עורכי הדין שלו בפורטלנד. הוא תמך בזכות בחירה לנשים וב"תנועה לממשלה עממית" של אורגון.
ב-1895 הוציא ויליאמס לאור אסופה של נאומים שהוא נשא החל מ-1869, שרובם היו מהשנים 1885–1893. מתוך כוונה שהאסופה תהייה מזכרת לידידיו, לא נכללו בה נאומים מקצועיים ופוליטיים. בין 21 הנאומים שנכללו בספר היו הספדים שהוא נשא לנשיא גרנט לוויליאם שרמן ולכמה שופטים בולטים, ונאומים שנגעו להיסטוריה של פורטלנד ולהתפתחותה, של המחקר והעיסוק ברפואה, המיליציה ובית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-11 באוקטובר 1901 התכנסה ועידת הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית בסן פרנסיסקו כדי להחליט אם יותר לאנשי הכמורה שלה לשאת גרושות ועל הצעדים שיינקטו במקרים של כאלו שכבר נישאו. ויליאמס נכח בכינוס והתנגד למגבלות של הכנסייה על חבריה שנישאו והתגרשו וטען שעניינים כאלו נוגעים למשפט האזרחי שמנוגד לשלטון הכנסייה.
בשנים 1902–1905 כיהן ויליאמס כראש עיריית פורטלנד. ב-4 בינואר 1905, נחקר ויליאמס על ידי חבר מושבעים גדול של מחוז מלטנומה, שפורטלנד היא מקום מושבו, על כך שלכאורה סירב לאכוף חוקים לפיקוח על הימורים. הוא הואשם בכך שלא סגר בתי הימורים ב-13 ביולי 1904 שפעלו בתחום של ארבעה מילים מפורטנלד. חקירה דומה התנהלה נגד מפקד משטרת פורטנלד צ'ארלס ה. האנט. בכל אופן, ויליאמס זוכה ושימש בכהונתו כראש העיר עד סופה.
ב-28 במאי 1905 הוא נשא נאום בטקס פתיחת התערוכה לציון מאה שנה למשלחת לואיס וקלארק. סגן הנשיא צ'ארלס וורן פיירבנקס היה הנואם המרכזי בטקס. הנשיא תאודור רוזוולט פתח את התערוכה באופן מכני על ידי לחיצת כפתור בוושינגטון.
חייו האישים, מותו ומורשתו

ב-1850 נשא ויליאמס לאישה את קייט ואן אנטוורפ מאיווה, ולשניים נולדה בת אחת. ב-1867 הוא נישא בשנית לקייט יוז ג'ורג', והשניים אימצו שני ילדים.
ג'ורג' הנרי ויליאמס נפטר בפורטלנד ב-4 באפריל 1910 ונטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
הוא היה חבר הקבינט הראשון שהגיע מאורגון וכך ייצג את אמריקה המתרחבת. ויליאמס היה אחד משני חברי הקבינט של גרנט שבמאה ה-20 עדיין שירתו בתפקיד ציבורי. חבר הקבינט השני היה המנהל הכללי של הדואר, ג'יימס נובל טיינר, ששימש כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר תחת הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט. אף על פי שוויליאמס נחל כמה הצלחות כתובע הכללי, הוא לא היה רפורמטור, והוא היה מעורב במעשי שחיתות במהלך כהונתו בתפקיד. ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית', שמתח ביקורת על ויליאמס, אמר שכאשר "הוא נבחן כתובע הכללי הוא נכשל כישלון חרוץ".
הערות שוליים

1 2  Dumas Malone, ed. (1936). "Williams George Henry". Dictionary of American Biography. New York: Charles Scribner's Sons. pp. 262–263.
↑  Milner, Darrell. "Holmes v. Ford (1853)". African American History in the West. University of Washington. Archived from the original on 2007-09-27.
↑  "Oregon Blue Book: Supreme Court Justices of Oregon".
1 2  Smith, Jean Edward (2001). Grant. New York, New York: Simon & Schuster, p. 584.
1 2  Smith, Jean Edward (2001). Grant. New York, New York: Simon & Schuster, pp. 560-561.
↑  "The Conduct of Southern Marshals and Attorneys; Attorney General Pierrepont's Instructions Rigorously Enforced Preparing for the Change in the United States Treasury Counting the Money the Postal Contract Frauds Registering Notes Coming into the Treasury to Prevent Robbery". The New York Times. June 17, 1875. p. 5. Archived from the original on 2018-03-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369020005171  ISNI: 0000 0000 2889 6751  LCCN: n85181073  NARA: 10570078  SNAC: w6rx9q1h  US Congress: W000498  VIAF: 40815558   WorldCat (עם VIAF): 40815558 
חברי הצוות האמריקאי לוועדה העליונה המשותפת. ויליאמס עומד במרכז
מכתבו של הנשיא גרנט על משיכת מועמדותו של ויליאמס כשופט בבית המשפט העליון
טקס הנחת אבן הפנייה לבניית התערוכה לציון מאה שנה למשלחת לואיס וקלארק. ויליאמס שני משמאל, אוחז כובע בידו.
הנרי מייטלנד וילסון

ערך זה עוסק בפילדמרשל בריטי ומפקד בכיר במהלך מלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

וילסון בשנת 1944.
 לידה:  5 בספטמבר 1881 בריטניה לונדון, בריטניה
 פטירה:  31 בדצמבר 1964 (בגיל 83) בריטניה צ'ילטון, באקינגהמשייר, בריטניה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 כינוי:  Jumbo
 השכלה:  איטון קולג'  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Hester Mary Wykeham (15 בדצמבר 1914–?) 
 צאצאים:  Patrick Maitland Wilson, 2nd Baron Wilson, Maud Maitland Wilson 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  מ-1900 
 דרגה:   פילדמרשל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
   מסדר האמבט  מסדר האימפריה הבריטית   מפקד בלגיון ההצטיינות
 
פילדמרשל הנרי מייטלנד וילסון, הברון הראשון לבית וילסון (באנגלית: Henry Maitland Wilson;‏ 5 בספטמבר 1881 – 31 בדצמבר 1964), המכונה אף "ג'אמבו" וילסון, היה איש צבא בריטי ששירת שירות קרבי במלחמת הבורים השנייה, במלחמת העולם הראשונה והיה קצין בכיר בזירת המזרח התיכון והים התיכון במלחמת העולם השנייה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

וילסון היה בנם הבכור של בעל אחוזה בסאפוק, קפטן ארתור מייטלנד וילסון, ואשתו הרייט קינגסקור, אף היא ממוצא אריסטוקרטי. הוא התחנך באיטון ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. לאחר שסיים את חוק לימודיו התקבל לקצונה בחיל הרגלים הבריטי בשנת 1900 ונשלח לשרת בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה. על אומץ לבו בשדה הקרב במלחמה זו זכה לעיטורים.
בשנת 1908 קודם לדרגת קפטן, והוצב לשרת בבית הספר לקצינים באוקספורד כמדריך. הוא נשלח לחזית צרפת ב-1914 בדרגת מייג'ור. הוא השתתף בקרב על הסום ובקרב פשנדל. גם בשירותו במלחמה זו הצטיין באומץ ליבו וזכה לעיטורים.
לאחר המלחמה נבחר מבין רבים להשתתף בקורס פיקוד ומטה, שלאחריו המשיך בשירות פעיל. 3 שנים בילה באזור פשוור בהודו (כיום פקיסטן) שכונה אז "הספר הצפון מערבי", ולאחר מכן המשיך בהדרכה בקורס לפיקוד ומטה, וכן בפיתוח תורות לחימה של חיל רגלים ממונע. בשנות ה-30 דשדשה הקריירה הצבאית שלו, וחלק מהזמן שירת בחצי משרה.
מלחמת העולם השנייה > מצרים

ביוני 1939 מונה וילסון למפקד הכוחות הבריטיים המונים על הגנת סודאן ומצרים, וכן היה אחראי על מתן ייעוץ צבאי לאביסיניה ולמדינות המפרץ הפרסי. הוא הציב את מטהו בקהיר, ושם ניהל משא ומתן מוצלח עם הממשלה המצרית שישבה במעון הקיץ באלכסנדריה. על פי אמנה שנחתמה ב-1936 היה על המצרים להציב את צבאם תחת פיקוד בריטי במקרה של מלחמה, ולספק אספקה לכוח הבריטי. מייטלנד החל בגיבושה של דיוויזיה משוריינת מהכוחות שעמדו לרשותו, ובנוסף לכך היו תחת פיקודו 8 פלוגות בריטיות נוספות. הוא ריכז את הכוחות שעמדו לרשותו במרסא מטרוח, כ-100 קילומטרים מהגבול עם לוב.
בתחילת אוגוסט 1939 מונה ארצ'יבלד וייוול כמפקד זירת המזרח התיכון. ויוול שלח לווילסון את התגבורות להן היה זקוק, בסדר גודל של שתי דיוויזיות. כאשר פרצה המלחמה הכריזו איטליה ומצרים כי אינן צד לה. הנאצים ניסו להסב את המצרים לצידם במסע תעמולה ובשידורי רדיו מסיתים. וילסון היה אחראי במידה רבה על שמירת הקשרים עם המנהיגים המצרים, שאיפשרו את בניית המגננה הבריטית על גבולה של לוב.
ב-10 ביוני 1940 הכריז מוסוליני על מלחמה. כוחותיו של וילסון פלשו באופן מיידי ללוב, אך ב-17 ביוני נאלצו לסגת, כאשר צרפת הכריזה על כניעתה והאיטלקים יכלו לתגבר את כוחותיהם מהגבול עם תוניסיה במערב, שהייתה תחת פרוטקטורט צרפתי. בספטמבר 1940 פלשו האיטלקים למצרים, והתקדמו כ-100 קילומטרים עד סידי בראני. וילסון עמד מול כוחות עודפים. אל מול 80,000 חיילים איטלקים, יכל וילסון להעמיד כ-31,000 חיילים בריטים. אל מול 275 טנקים איטלקים, היו לווילסון כ-120 טנקים, וכן יחס דומה בארטילריה. הוא הבין שהמצב דורש חשיבה בלתי שגרתית. לאחר שהתייעץ עם אנתוני אידן וויוול, יצא למבצע מצפן ב-7 בדצמבר 1940. במהלך המבצע אותרה פרצה בחזית האיטלקית, דרכה חדרו כוחותיו של וילסון, ותקפו את קווי האספקה של האיטלקים מאחור. מספר רב של יחידות איטלקיות נותק מקווי האספקה, והמתקפה זכתה להישגים טריטוריאליים, כמו גם ללקיחת מספר רב מאוד של שבויים. לאחר עשרה שבועות התקדמו בעלות הברית 1,300 ק"מ, והביאו לחיסולה המוחלט של הארמייה העשירית האיטלקית שכללה 10 דיוויזיות. וילסון פיקח על שלביו הראשונים של המבצע, במהלכם התקדמו הבריטים עד לגבול הלובי. וילסון הצליח בפריסת כוחות ממונעים, בין היתר בשל מעורבותו בפיתוח תורת הלחימה הממונעת בשנות השלושים. היה זה ניצחון נדיר בימי המלחמה הראשונים, וצ'רצ'יל ניצל אותו להעלאת המורל, והעניק לווילסון את תואר מסדר האמבט.
לאחר כיבוש טוברוק, שב וילסון לקהיר, שם הוצע לו להיות למושל קירנאיקה. ימים ספורים לאחר שקיבל את התפקיד, נפגש עם אידן, ויוול וג'ון דיל שחיפשו מפקד שיוכל להוביל את חיל המשלוח הבריטי שנשלח להתערב במלחמת איטליה–יוון. וילסון נחשב למפקד מבריק שהביא לתבוסתו של הצבא האיטלקי בצפון אפריקה. את שר המלחמה, אנטוני אידן, הכיר היטב מימי שירותם המשותף במלחמת העולם הראשונה. בשל קשרים אלו היה וילסון אף לאיש אמונו של צ'רצ'יל, שהתבטא בנאום ברדיו כי "גנרל וילסון, המפקד על צבא הנילוס, הוא אחד הטקטיקנים הטובים ביותר, ויש מעטים החולקים על כך".
מלחמת העולם השנייה > יוון

וילסון נשלח להוביל את חיל המשלוח של חבר העמים הבריטי ליוון. היו אלו שתי דיוויזיות חי"ר וחטיבה משוריינת, שנועדו לסייע ליוונים במלחמתם כנגד איטליה הפשיסטית. לאחר הפלישה האיטלקית ליוון, באוקטובר 1940, הדפו היוונים את הצבא הפולש אל תוככי אלבניה, אך שם נתקלה המערכה בקפאון. וילסון הוביל את כוחותיו אל יוון. חיילי חבר העמים הבריטי, הבריגדה המשוריינת ה-1 הבריטית, דיוויזיה אוסטרלית ודיוויזיה ניו זילנדית הוצבו ב"קו אלקמון" מדרום מערב לסלוניקי בציפייה להתקדמות גרמנית לכיוון זה. על הכוח פיקד הגנרל וילסון. על הכוחות הניו זילנדים פיקד הגנרל ברנרד פרייברג ועל האוסטרלים פיקד הגנרל תומאס בליימי.
ב-6 באפריל 1940 התערבו הגרמנים במלחמה, ופלשו ליוגוסלביה וליוון. הצבא היווני לא עמד במתקפה, וקרס. אל מול 500 הטנקים המודרניים של וילהלם ליסט, המפקד הגרמני, יכלו הבריטים להעמיד רק 100 טנקים, רובם מיושנים. ב-18 באפריל הורה צ'רצ'יל על נסיגה ופינוי בדרך הים. הנסיגה הייתה מהירה ורבת ייסורים. הבריטים ניסו לעמוד בתרמופילאי וליצור מגננה במעבר הררי היסטורי זה, אך בסופו של דבר נסוג הכוח ופונה. בסך הכול הצליחו הבריטים לחלץ כ-50,000 לוחמים. כ-9,000 לוחמים נותרו מאחור בנמלי קלמטה ונפלו בשבי. הפינוי נערך אל מול שליטה של הגרמנים באוויר, שכללה הצנחת צנחנים בעורף הכוחות הנסוגים בגשר אסטרטגי על תעלת קורינתוס.
מלחמת העולם השנייה > סוריה, עיראק וארץ ישראל

ב-1941 פיקח וילסון על מבצע פלישת כוחות חבר העמים הבריטי המתוגברים בכוחות חיל הספר העבר ירדני וכן בכוחות צרפת החופשית ואף באנשי הפלמ"ח, אל סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי. המבצע נועד למנוע מן הגרמנים, שנהנו משיתוף הפעולה של אנשי צרפת של וישי מלהשתמש בסוריה ובלבנון כקרש קפיצה לכיבוש ארץ ישראל ולאחריה תעלת סואץ. המערכה הסתיימה בניצחון לאחר קרבות עזים. ב-14 ביולי 1941 חתם וילסון בעכו על הסכם כניעת כוחות צרפת של וישי, לצד נציג וישי, הגנרל ז'וזף דה ורדיליאק. וילסון קודם לדרגת גנרל מלא, והוענק לו תואר אביר האימפריה הבריטית. בדצמבר 1941 פיקד וילסון על הארמייה התשיעית הבריטית, שהייתה מוצבת בסוריה ובארץ ישראל. בקיץ 1942, כאשר הייתה סכנה כי גרמניה תפלוש לאיראן מונה וילסון למפקד הפיקוד החדש של עיראק ואיראן, שכלל את הארמייה העשירית של צבא בריטניה. עיראק הייתה תחת שלטון צבאי בריטי לאחר כישלון מרד רשיד עאלי אל-כילאני ואילו איראן נכבשה על ידי כוחות בריטים וסובייטים באוגוסט 1941 לאחר שהשאח גילה נטיות פרו נאציות, ואיפשר לסוכנים גרמנים לפעול בארצו באופן חופשי.
בחורף של שנת 1942 היה וילסון בחירתו של צ'רצ'יל לפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, לאחר פרישתו של קלוד אוקינלק, אך ראש המטה הכללי הקיסרי, אלן ברוק העדיף את ברנרד מונטגומרי בתפקיד זה. באוגוסט 1942 מונה וילסון למפקד פיקוד חדש ועצמאי, פיקוד פרס ועיראק, שכלל את הארמייה העשירית של הצבא הבריטי, בפיקודו של הגנרל אדוארד קינאן. באותו שלב במלחמה, היוו הגרמנים איום על שדות הנפט באיראן ועיראק, אם בשל פלישתם אל הקווקז ואם בשל התקדמותו של קורפוס אפריקה מערבה. כאשר נעצרו הגרמנים בקרב סטלינגרד ובקרב אל עלמיין, נראה היה כי הפיקוד החדש הוא חשוב פחות משנראה מלכתחילה, ווילסון קיבל את תפקיד מפקד פיקוד המזרח התיכון.
מלחמת העולם השנייה > מפקד הכוחות במזרח התיכון

בשנת 1943 לאחר הצלחתו של מונטגומרי בקרב אל עלמיין השני וגירוש כוחות מדינות הציר מצפון אפריקה, מונה וילסון למפקד הכוחות במזרח התיכון. לאחר קרב אל עלמיין היה המזרח התיכון מנותק מזירות הלחימה העיקריות. עם זאת נדרש וילסון ליצור פעולות הסחה כהכנה לפלישת בעלות הברית לאיטליה. בספטמבר 1943 היה אחראי לפלישה לאיים היווניים קוס, לרוס וסאמוס, במערכה שכונתה מערכת הדודקאנס. הפלישה הייתה על מנת לחבור לכוחות האיטלקים שהחזיקו באיים, לקראת עזיבת איטליה את מדינות הציר וחבירתה אל בעלות הברית, ועל מנת למנוע מהאיים להפוך לבסיס גרמני. המבצע כשל לחלוטין. בתוך חודשיים נאלצו הבריטים לעזוב את האיים, ואלו נכבשו על ידי הגרמנים. תוך אבדות גדולות לכוח הבריטי. בעקבות מערכה זו ספג וילסון ביקורת רבה בבריטניה.
וילסון החליף את דווייט אייזנהאואר כמפקד העליון של בעלות הברית בזירת הים התיכון בינואר 1944. ככזה היה בעל השליטה האסטרטגית על המערכה באיטליה ותמך בפלישה לגרמניה דרך מישור הדנובה, אך דעה זו לא נשמעה, והמערכה האיטלקית הייתה משנית למאמץ העיקרי שכוון לקראת הפלישה לנורמנדי.
מלחמת העולם השנייה > שליחות בוושינגטון

בדצמבר 1944 לאחר מותו של ג'ון דיל נשלח וילסון לוושינגטון כראש המשלחת הבריטית למטות המאוחדים. יורשו בזירת הים התיכון היה הרולד אלכסנדר. וילסון מונה לפילדמרשל בדצמבר 1944, והמשיך בשליחותו לוושינגטון עד לשנת 1947, לשביעות רצונן של ארצות הברית ובריטניה. הנשיא הארי ס. טרומן העניק לו את "מדליית השירות המצוין".
חלק חשאי משליחותו היה כנציג הבריטי בוועדה המשותפת שקבעה מדיניות באשר לפיתוח, ייצור ובחינת פצצת האטום. וילסון תמך בהשלכת הפצצה על יפן על מנת להביא את המלחמה לסיומה, ולהימנע ממותם של חיילים רבים משני הצדדים.
לאחר המלחמה

בינואר 1946 מונה וילסון לשלישו הצבאי של המלך ג'ורג' השישי וקיבל את התואר הברון מלוב וסטאולנטופט (כפר במחוז סאפוק). לאחר שובו מארצות הברית, בשנת 1948 פרסם את זכרונותיו, כאשר ידידו הוותיק אייזנהאואר כתב להם את ההקדמה. בין 1955 ל-1960 היה "מפקד משמר מצודת לונדון" (Constable of the Tower), תפקיד טקסי בעיקרו הניתן לאיש צבא מצטיין בדימוס.
וילסון נישא ב-1914 להסטר וייקאם, ומנישואין אלו הביא לעולם בן ובת. הבן, פטריק מייטלנד וילסון היה איש צבא בדרגת ליטננט קולונל, וליווה את אביו כקצין מודיעין במלחמת העולם השנייה. זכרונותיו, המוכתרים בכותרת "כשבאו הנאצים" מספקים אנקדוטות מעניינות באשר לאירועים בהם היה מעורב אביו.
גנרל הנרי מייטלנד וילסון (משמאל) בחברת גנרל אוליבר ליס מפקד הארמייה השמינית. מפקדת הארמייה השמינית במיניאנו, החזית האיטלקית, 30 באפריל 1944
אולטראבוק

אולטראבוק מדגם Asus x21
אולטראבוק (מאנגלית: Ultrabook) הוא תקן של חברת אינטל למחשב נייד בעל ביצועים גבוהים וממדים פיזיים קטנים: עובי דק, צלע קדמית דקה ביחס לאחורית, חיי סוללה ארוכים ומשקל מועט ביחס למחשבים ניידים אחרים. המפרט המינימלי ההכרחי של האולטראבוק הוגדר במקור ובצורה רשמית על ידי אינטל, והשם "אולטראבוק" הוא סימן מסחרי בבעלותה. אף על פי כן, השם "אולטראבוק" הפך לשם גנרי למחשבים ניידים מסוג זה. האולטראבוק מתיימר[דרוש מקור] להוות מתחרה למחשבי המקבוק אייר של אפל שיצאו קודם להכרזה על הקטגוריה.
יחד עם פרסום המפרט, אינטל נתנה ליצרני המחשבים הניידים מספר עיצובים מושכי עין לאולטראבוקים כדי לעודד אותם לתכנון וייצור המחשבים הנכנסים לקטגוריה.
המפרט הבסיסי על פי אינטל

עם יציאתם של הדגמים החדשים של מעבדי אינטל למחשבים ניידים: Sandy Bridge, Ivy Bridge ו-Haswell, צפויים שלושה מופעים של מפרט האולטראבוק שאינטל קבעה.
המפרט הבסיסי על פי אינטל > דור ראשון (2011)

דק – עוביו פחות מעשרים מילימטרים.
קל – משקלו קטן מ-1.4 קילוגרמים.
חיי סוללה ארוכים – חמש עד שמונה שעות פעילות.
אתחול מהיר באורך של כחמש שניות.
מחיר לצרכן כאלף דולר.
אינו מצויד בכונן אופטי.
אמצעי אחסון מבוססי פלאש.
מתח עבודה נמוך במיוחד של המעבד במעבדים מסדרת Sandy Bridge של אינטל.
(Core i5-2467M (1.6 GHz
(Core i5-2557M (1.7 GHz
(Core i7-2637M (1.7 GHz
(Core i7-2677M (1.8 GHz
משתמש במעבד גרפי של אינטל מדגם HD 3000.
המפרט הבסיסי על פי אינטל > דור שני (2012)

משתמש במעבד עם מתח נמוך במיוחד למכשירים ניידים תוצרת אינטל מסדרת Ivy Bridge.
צפויים להיות שיפור בביצועים הגרפיים בכ-30% יותר ושיפורים בביצועי המעבד בכ-20%.
USB 3.0
PCI 3.0 אקספרס
המפרט הבסיסי על פי אינטל > דור שלישי (2013)

משתמש במעבד עם מתח נמוך במיוחד למחשבים ניידים תוצרת אינטל מסדרת Haswell.
מערכת חדשה ומתקדמת לחסכון בחשמל – מעבדים צפויים לצרוך כמחצית מצריכת החשמל.
משתמש במעבדים בעלי 15W TDP – חבילת שבבים מרובים כמו דגמי סדרת Westmere.
גודל ממוצע של 13.3" ו-14"
5 שעות סוללה ומעלה
המפרט הבסיסי על פי אינטל > דור 3.1 (2014)

מעבדי BroadWell סדרת U בעלי 15W TDP וכונן SSD שמחליף את הכונן הקשיח המכני HDD
המפרט הבסיסי על פי אינטל > דור 3.1 (2014) > דור 3.2 (2015)

מעבדי Skylake סדרת U בעלי 15W TDP וליבה גרפית מתקדמת מדגמי HD520 HD530 ו IRIS 540
דוגמאות: i7 6500u, i5 6200u בדור זה נעלמה סדרת M של מעבדי אינטל בעלי TDP 35W והוחלפה לחלוטין על ידי סדרה U בעלי TDP של 15W, שנחשבים בעלי מתח נמוך ביותר (ביצועים מקבילים ל-i3 שולחני בדגם הבכיר i7 6500u)
ראו גם

ערכת שבבים
ויליאם ניקולסון, ברון ניקולסון הראשון

| --- | --- |
ניקולסון בשנת 1898.
ניקולסון בשנת 1898.
 לידה:  2 במרץ 1845 לידס, אנגליה 
 פטירה:  13 בספטמבר 1918 (בגיל 73) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברומפטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'  בית הספר התיכון לידס 
 בן או בת זוג:  Victoire M. U. Dillon (1871–?) 
 השתייכות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1865–1912, 1914 – 1918
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 קצין אספקה וחימוש ראשי של הצבא  ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה  המלחמה המהדית  המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית  מלחמת הבורים השנייה  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
  GCB    מסדר אוסמאני   כוכב ח'דיו    מסדר השמש העולה
 
סר ויליאם גוסטבוס ניקולסון, ברון ניקולסון הראשון (באנגלית: William Nicholson, 1st Baron Nicholson;‏ 2 במרץ 1845 - 13 בספטמבר 1918) היה קצין בצבא הבריטי אשר שימש בין היתר כראש המטה הכללי בתחילת המאה ה-20.
במהלך שירותו הצבאי השתתף ניקולסון במספר מערכות בהם המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה המהדית, מלחמת הבורים השנייה לאחר מכן משסיים את כהונתו כראש המטה הכללי, פרש בשנת 1912 מהצבא. שנתיים לאחר מכן לאור פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר ניקולסון לצבא וכיהן במספר תפקידים מנהלתיים בכירים.
הערות שוליים

↑  תפקיד פיקוד פורמלי על יחידה, מעל לשרשרת הפיקוד בפועל של היחידה, אך ללא סמכויות אמיתיות.
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1852 ריפל, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 פטירה:  22 במאי 1925 (בגיל 72) דיל, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  Eastman's Royal Naval Academy 
 בן או בת זוג:  Eleanora Anna Selby-Lowndes (19 באוגוסט 1880–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  John French, 2nd Earl of Ypres, Gerald French 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:  צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1870–1921 (כ־51 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית פרשים  מפקד הקורפוס ה-1   המפקח הכללי על הצבא הבריטי   ראש המטה הכללי הקיסרי   מפקד חיל המשלוח הבריטי לאירופה   לורד לוטננט של אירלנד
 פעולות ומבצעים
 המלחמה המהדית   מלחמת הבורים   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש   אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט   מסדר ההצטיינות   אביר מסדר פטריק הקדוש   חבר המועצה המלכותית   אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי
 
פילדמרשל ג'ון דנטון פינקסטון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר (באנגלית: John Denton Pinkstone French, 1st Earl of Ypres; ‏28 בספטמבר 1852 – 22 במאי 1925) היה גנרל בצבא הבריטי וראש המטה הכללי הקיסרי של בריטניה. הוא ידוע במיוחד בשל פיקודו על חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובלגיה בשנתיים הראשונות למלחמת העולם הראשונה.
ראשית חייו

פרנץ' היה בנו של קצין בצי הבריטי. בגיל שנתיים התייתם מאביו ובגיל 15 גם מאמו. הוא למד במכללה הימית איסטמן בפורטסמות' והצטרף לצי המלכותי ב-1866 בהיותו בן 14. הוא שירת בצי עד 1869 וב-1870 עבר לצבא היבשה ושירת ביחידות שונות של חיל הפרשים. הוא הוסמך לקצונה וב-1883 קודם לדרגת רב-סרן. הוא השתתף במערכה בסודאן נגד צבאו של המהדי. ב-1885 היה לסגן-אלוף וב-1888 קיבל פיקוד על רגימנט הוסרים ה-19 בהודו. ב-1893 היה לעוזר שליש חיל הפרשים במטה צבא היבשה. ב-1897 מונה למפקד חטיבת הפרשים הראשונה בבריטניה. בעת שהותו בהודו כמעט הודח מהצבא בעוון ניאוף עם אשת קצין אחר, ולבסוף רק הוטל עליו קנס כספי משמעתי. כמו כן, בהמשך כמעט הגיע לפשיטת רגל, שהייתה מחייבת אותו לפרוש משירות צבאי, בשל השקעה שגויה במניות.
פרנץ' השתתף במלחמת הבורים כמפקד דיוויזיית פרשים, שאותה הוביל לניצחון במספר קרבות. הוא הפך לגיבור בעיתונות, ובשנת 1900 קודם לדרגת מייג'ור גנרל והוענקו לו תוארי כבוד. הוא מונה למפקד מחוז יוהנסבורג ומושבת הכף וב-1902 קודם לדרגת לוטננט גנרל. שירותו בדרום אפריקה הקנה לו את הערכתו של הלורד הוריישו קיצ'נר, מפקד הכוחות הבריטיים שם.
ב-1902 מונה פרנץ' למפקד הקורפוס ה-1 במחנה אלדרשוט שבבריטניה. ב-1907 קודם לדרגת גנרל ובהמשך השנה מונה למפקח הכללי על הצבא. ב-1911 היה לשליש צבאי למלך (Aide-de-camp). במרץ 1912 מונה לראש המטה הכללי הקיסרי, אף שלא היה לו ניסיון משמעותי בתפקידי מטה. בתפקידו זה הוביל שינוי שנוי במחלוקת במבנה גדודי חיל הרגלים הבריטיים. ב-1913 הועלה לדרגת פילדמרשל.
בעקבות אירוע של סף-מרד בקרב קציני הצבא הבריטי באירלנד במרץ 1914 (Curragh Mutiny), על רקע כוונת הממשלה הבריטית להעניק "שלטון בית" (אוטונומיה) לאירלנד, שיגר פרנץ' לממשלה מסמך בחתימתו, שקבע כי הצבא הבריטי לא יאכוף באלסטר החלטה על מתן שלטון בית. הקבינט הבריטי דחה את המסמך ובעקבות זאת התפטר פרנץ' מתפקידו ב-6 באפריל 1914. ב-1 באוגוסט מונה שוב למפקח הכללי על הצבא.