stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רון שמיר

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1953 (בן 70) ירושלים 
 מקום מגורים:  ישראל
 עיסוק:  מדען מחשב
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
 מנחה לדוקטורט:  ריצ'רד קארפ, אילן אדלר 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב (1987) 
 תלמידי דוקטורט:  רודד שרן, גיא קרליבך, איגור אוליצקי, חיים לינהראט, רותם שורק, מיכל עוזרי-פלטו, ירון אורנשטיין, רני אלקון, גדי קימל, דקל צור, עירית גת־ויקס, Itsik Pe'er, צביקה הרטמן, עמוס תנאי, דייוויד עמר 
 פרסים והוקרה:  עמית ISCB (2012)  עמית ACM (2012) 
 תרומות עיקריות
 מחקר בתורת הגרפים ובביולוגיה חישובית
 
רון שמיר (נולד ב-29 בנובמבר 1953) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי למדעי המחשב, הידוע בעבודתו בתורת הגרפים ובביולוגיה חישובית. המייסד של מרכז אדמונד י' ספרא לביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 2006-2022.
ראשית חייו

רון שמיר נולד בירושלים, בנם הבכור של ורדה ורפאל שמיר, שהיו לוחמי ההגנה, ונכדו של העיתונאי ישראל שוכמן. משפחתו הספרדית של אביו גרה בעיר העתיקה בירושלים בבית ברוך מזרחי למעלה מ-400 שנה. הוריה של אמו היו חלוצים שעלו מרוסיה לישראל בעלייה השלישית בראשית שנות העשרים. יש לו שתי אחיות צעירות יותר, דפנה וגדית. שמיר גדל בשכונת רחביה ולמד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים (סיים בשנת 1971). בתיכון הוא היה פעיל בשבט מצדה - צופי ירושלים ובאתלטיקה, ובין הישגיו זכה באליפות ירושלים בהדיפת כדור ברזל.
שמיר החל לימודי תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב (1973–1975) וסיימו באוניברסיטה העברית בירושלים (1975–1977). בהמשך החל לימודים לתואר שני בחקר ביצועים באוניברסיטת תל אביב בהנחיית אורי יחיאלי, ולאחר מכן הצטרף לתוכנית הדוקטורט במחלקת IEOR באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם למד בין השנים 1981–1984. עבודת הדוקטורט שלו נערכה בהנחיית ריצ'רד קרפ ואילן אדלר.
קריירה > השנים הראשונות

שמיר החל את הקריירה המדעית שלו בחקר ביצועים, בחן בעיות אופטימיזציה הקשורות לתכנון ליניארי ולשיטת הסימפלקס. עבודת הדוקטורט שלו עם אדלר וקרפ עסקה בניתוח מקרים ממוצע של שיטת סימפלקס והראתה כי גרסה מסוימת של סימפלקס הייתה ריבועית במודל נתוני קלט פשוט. תוצאות דומות ניתנו במקביל על ידי מייקל טוד ועל ידי אדלר ונמרוד מגידו. בהמשך עבד עם דורית הוכבאום על אלגוריתמים יעילים לבעיות אופטימיזציה מובנות.
קריירה > תורת הגרפים האלגוריתמיים

בתחילת שנות ה-90 שמיר הפנה את עיקר מרצו לתורת הגרפים האלגוריתמיים. יחד עם תלמידיו, חיים קפלן ומרטין גולומביץ', הוא חקר בעיות של כריכי גרפים, בעיות השלמת גרפים ומגוון בעיות הקשורות לתרשימי מרווחים. אחד המאמרים שלו בנושא בעיית הסקה עיתית הוחל מאוחר יותר על חקר המיפוי הפיזי של ה-DNA;  הדבר סימן את כניסתו לתחום הביולוגיה החישובית.
קריירה > ביואינפורמטיקה

שמיר השתמש במומחיות שלו בתורת הגרפים לפיתוח אלגוריתמי קיבוץ (clustering) לניתוח בעיות ביטוי גנים. המאמר הראשון שלו בתחום זה, עם ארז הרטוב, הציג את אלגוריתם הקיבוץ  HCS. אלגוריתם ה- CAST שלו, עם זוהר יכיני ועמיר בן דור, פורסם בשנת 1999 ומשך תשומת לב רבה מקהילת הביואינפורמטיקה; הטכניקות המתוארות במאמרו בנושא זה, הפכו פופולריות בניתוח נתונים גנומיים. אלגוריתם האשכולות CLICK עם רודד שרן ואלגוריתם SAMBA עם עמוס תנאי ורודד שרן לדו-גלגל מצויים בשימוש רחב.
ברבות הזמן, הרחיב שמיר את מחקרו כך שיכלול היבטים נוספים של ביואינפורמטיקה, כגון ניתוח רשתות ביולוגיות, סידורי גנום מחדש, מציאת מוטיבים רצפים, וויסות תעתיק. כלים רבים שפותחו במעבדתו זמינים כחלק מחבילת EXPANDER המספקת סביבה משולבת לניתוח נתונים ביולוגיים בעלי תפוקה גבוהה.
המחקר הנוכחי של שמיר מתמקד בניתוח אינטגרטיבי של נתונים ביו-רפואיים הטרוגניים עם תפוקה גבוהה, סידורי גנום בסרטן, ויסות גנים.
קריירה > פעילויות נוספות

שמיר היה בוועדת ההיגוי המייסדת של  כנס RECOMB, הכנס העיוני הראשי בביואינפורמטיקה, וכיהן בה במשך 13 שנה. הוא הקים את החברה הישראלית לביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית והיה נשיא החברה בין השנים 2004–2006. הוא הקים את מרכז אדמונד י' ספרא לביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו בשנים 2006-2022, ומכהן כראש הקתדרה לביואינפורמטיקה ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר. שמיר מקדיש זמן גם לחינוך ביואינפורמטיקה. הוא כתב סיכומי הרצאות מקיפים הנמצאים בשימוש נרחב, בנושאי גנומיקה חישובית (אלגוריתמים לביולוגיה מולקולרית), ניתוח ביטוי גנים, שבבי DNA ורשתות גנים. הוא הקים את התוכנית המשותפת למדעי החיים ומדעי המחשב לתואר ראשון בביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב, וכן לימד קורסי הליבה של התוכנית ופיקח על תארים מתקדמים במסגרת תוכנית זו. כמו כן, ערך יחד עם פבל א' פבזנר את הספר "ביואינפורמטיקה לביולוגים" .
פרסים והוקרה

פרס המדען הבכיר של האגודה הבינלאומית לביולוגיה חישובית (2022)
פרס משפחת קדר למחקר מצטיין, אוניברסיטת תל אביב (2017)
"פרס מבחן הזמן" עבור המאמר "זיהוי מתחמי חלבונים" משנת 2004  (2016)
חבר האגודה הבינלאומית לביולוגיה חישובית (2012)
עמית ACM מטעם האגודה למכונות מחשוב  (2012)
"פרס מבחן הזמן" על מאמרו "דפוסי ביטוי גנים באשכולות" משנת 1999  (2011)
הפרס הלאומי ע"ש מייקל לנדאו למדעים בתחום הביואינפורמטיקה  (2010)
פרס המאמר הטוב ביותר של ISMB על מאמרו "יישור ספקטרום"  (2000)
מלגת אלון מהאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1987)
חיים אישיים

שמיר נשוי למיכל אורן-שמיר, פרופסור במכון וולקני ובתו של ההיסטוריון פרופ' ניסן אורן. לרון ומיכל שמיר שלושה בנים והם מתגוררים ברחובות.
גיסו היה הבנקאי עודד ערן, וגיס נוסף הוא פרופ' חיים (חגי) פיק מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פוקימון קריסטל

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  14 בדצמבר 2000 (יפן)  29 ביולי 2001 (צפון אמריקה)  2 בנובמבר 2001 (אירופה)
 סוגה:  משחק תפקידים ממוחשב
 פיתוח:  Game Freak
 הוצאה לאור:  נינטנדו
 ארץ מקור:  יפן 
 שפות:  יפנית 
 עיצוב:  קן סוג'ימורי
 סדרה:  פוקימון
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  Game Boy Color
 המשחק הקודם:  פוקימון זהב וכסף
 המשחק הבא:  פוקימון רובי וספיר
 אתר רשמי
 
פוקימון קריסטל (ביפנית: ポケットモンスター クリスタルバージョン; ברומאג'י: Poketto Monsutā Kurisutaru Bājon; באנגלית: Pokémon Crystal Version) הוא משחק משחק תפקידים ממוחשב שפותח על ידי חברת Game Freak ופורסם על ידי נינטנדו לקונסולה הניידת גיים בוי קולור. פוקימון קריסטל היא גרסה משופרת של פוקימון זהב וכסף, והיא חלק מהדור השני של סדרת משחקי הווידאו של פוקימון. הגרסה שוחררה ביפן ב-14 בדצמבר 2000, בצפון אמריקה ב-29 ביולי 2001 ובאירופה ב-2 בנובמבר 2001.
ב-26 בינואר 2018, פוקימון קריסטל שוחררה ברחבי העולם בקונסולת Nintendo 3DS Virtual.
משחקיות

פוקימון קריסטל זהה במידה רבה לגרסת זהב וכסף, על אף שכולל תכונות חדשות. יחד עם זהב וכסף, הוא אחד ממשחקי הפוקימון הראשונים המאפשרים לשחקן לבחור את המין של הדמות שלו, ואילו בעבר הדמות הייתה תמיד זכר. כמו כן, נוספו אנימציות לפוקימונים; למשל, כאשר סינדקוויל נכנס לקרב, הלהבות על גבו מהבהבות. תכונה זו נעלמה בפוקימון רובי ספיר ופוקימון אדום אש וירוק עלה, אך הופיעה בכל המשחקים הבאים החל מפוקימון ברקת. התוספת הגדולה ביותר של המשחק הייתה מגדל הקרב, בניין חדש המאפשר לשחקנים להשתתף במריבות כמו בפוקימון אצטדיון. המהדורה היפנית של המשחק נקלטה באופן בלעדי עם המתאם הנייד GB, מכשיר המאפשר חיבור עם שחקנים אחרים באמצעות הטלפון הנייד.
ביקורות

פוקימון קריסטל זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, אם כי רבים ציינו שאין מספיק תוספות ופיצ'רים חדשים כדי להגדיר את השינוי מפוקימון זהב וכסף באופן משמעותי. קרייג האריס מ-IGN הגדיר את המשחק "יוצא מן הכלל" ודירג אותו ב-9 מתוך 10. ביפן, מגזין Famitsu דירג את המשחק ב-34 מתוך 40 נקודות.
קריסטל היה המשחק השני הכי נמכר בקונסולת Game Boy Color ביפן, עם 1,871,307 עותקים שנמכרו.
הערות שוליים

1 2 3  Harris, Craig (2001-07-30). "Pokemon Crystal Version Review". IGN.
↑  "Pokémon Crystal (Virtual Console". www.pokemon.com.
↑  Nix, Marc (2000-12-11). "Pokemon Crystal Version Preview". IGN.
↑   ゲームボーイ – ポケットモンスター クリスタルバージョン. Famitsu Pt.2 (ביפנית) (915): 109. 30 ביוני 2006. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "【GBC20周年企画(2)】いちばん売れたゲームボーイカラー専用ソフトは『遊☆戯☆王DM4』！ では2位は？ GBC専用ソフト販売ランキングTOP10！". Famitsu (ביפנית). Enterbrain. 2018-10-21. p. 1.
צעירים לנצח

| --- | --- |

 בימוי:  מיקי בהגן
 הופק בידי:  דורון ערן וארנון צדוק
 תסריט:  מיקי בהגן
 עריכה:  מיקי בהגן
 שחקנים ראשיים:  סער בדישי, אורי גבריאל, רון עומר ומיכל זוארץ
 מוזיקה:  היהודים
 צילום:  אלכס בן רף ושבי קדם
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  דצמבר 1996
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
צעירים לנצח הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מיקי בהגן שהופק בשנת 1996 עם סער בדישי, אורי גבריאל, רון עומר ומיכל זוארץ בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי של תאונה בערבה, שנגרמה ב-1993, בה נהרגו ארבעה צעירים בחוזרם מחופשה באילת. המקרה התפרסם משום שהצעירים תיעדו את כל חופשתם בווידאו, לרבות הנסיעה האמורה.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה ובפסטיבל הסרטים בדנוור.
הסרט שודר לראשונה בערוץ 2 תחת הזכיינית "רשת" בדצמבר 1996
רקע ועלילה

ב-6 בנובמבר 1993 נהרגו ארבעה צעירים בכביש הערבה, בהתנגשות חזיתית בין רכבם הפרטי למשאית הובלות. ארבעת הצעירים היו: משה ("מוש") מילר, דניאל מרכוס, אבי לוי וערן פרחי. התאונה ארעה כאשר הארבעה חזרו מחופשה באילת. מצלמת הווידאו שלהם הנציחה כל רגע בחופשה ועד לרגע התאונה. מספר ק"מ לאחר היציאה מהעיר ליד קיבוץ יטבתה נצפו הארבעה על ידי ניידת משטרה כשנסעו במהירות של 115 קמ"ש אך הניידת לא עצרה אותם. הנהג משה מילר נסע במהירות גבוהה של 120 קמ"ש במכונית אלפא רומיאו שהייתה שייכת לדניאל. ליד מושב עין יהב איבד מילר את השליטה ברכב והתנגש חזיתית במשאית ההובלות אשר נסעה בנתיב הנגדי. ארבעת החברים נהרגו במקום כתוצאה מההתנגשות.
בשימוש בקטעי הווידאו אשר צילמו הארבעה, יצר מיקי בהגן סרט הדוקומנטרי, בן 50 דקות בשם "תאונה בערבה". הסרט שודר בערוץ הראשון ב-1996 שלוש שנים לאחר התאונה. בעקבות סרט זה, ביקשו ממנו משרד הביטחון ומשרד החינוך ליצור סרט עלילתי סביב הסיפור, כדי להראות את הסכנה שכרוכה בנסיעה במהירות. לבסוף הוחלט שרק מסגרת הסיפור תשמש כבסיס לסרט, ובוצעו מספר שינויים בהם העובדה כי הנסיעה כלל לא מצולמת. המכונית הוחלפה במכונית מסוג פיג'ו, ודמויותיהם של ארבעת החברים הוחלפו בדמויות של שני צעירים שנקראים שחר וגילי (אורי ורדי וסער בדישי) ושתי צעירות שנקראות ליז ומילי (תמר ורון וחדווה פיגנבלט-נוביץ'). דמויותיהם של שני החברים הנוספים של החבורה אייל דיין ודני שקד הוחלפו בצעיר שנקרא דני (רון עומר) וצעירה שנקראת טל (מיכל זוארץ). התאונה תוארה באופן הבא: המכונית הפרטית מתנגשת חזיתית במשאית ההובלות, עולה באש, מדרדרת לצד הימיני של הכביש, והמשאית אחריה. בסוף הסרט מראים את ארבעת החברים בצילום בחופשה. כדי ליצור את החיבור עם הסרט הדוקומנטרי, התמונה מתמוססת והופכת לשלג בדיוק כפי שבוצע בסופו של סרט הדוקומנטרי.
הקשר ללהקת היהודים

הסרט, ששודר בערוץ 2 בדצמבר 1996, חשף לראשונה את להקת "היהודים" שעד אז הייתה לחלוטין בלתי מוכרת. מספר מיקי בהגן: "חיפשתי להקות וזמרים לשבץ את שיריהם בפס בקול של הסרט. החלטתי שהסרט ישובץ במוזיקת רוק ישראלית. חברות התקליטים הציפו אותי בעשרות דיסקים. דיסק אחד משך את תשומת לבי. היה בחיספוס של השירים בזעקותיה של הזמרת, בסאונד, בלחנים ,בטקסטים, בסולו גיטרה משהו שהתאים לי מאד. חיפשתי מוזיקה שתמחיש מה נעשה ברכב גדוש בנעורים דוהרים לקראת תאונה חזיתית. היה ברור שזה זה. לא הכרתי את הלהקה. ביררתי מי אלה. הסתבר לי שהד ארצי השקיעו בהם הרבה כסף אך היא לא מתרוממת. לא מושמעת. אין התייחסות. מגיעים 7 אנשים להופעה.הסברתי להם שיש כאן טעות. החלטתי שאני הולך עליהם. נפגשתי עם חים שמש שהיה אז מנהל המחלקה העברית בהד ארצי. הגענו להסכם נאות עם הד ארצי שהיו מוכנים לכל סיכום שיגרום ללהקה להמריא. לפי הסיכום אנחנו נשבץ אותם בסרט. נעשה להם קליפ, ובתמורה נקבל לא רק את הרשות להשתמש בשירים אלא גם תמלוגים נאים ממכירות הדיסקים שלהם. אני נתתי להם בונוס ובמהלך הסרט שני גיבוריו אף משוחחים עליהם. סער בדישי עונה לשאלתה של מיכל זוארץ מדוע הם לא מתרוממים: מקדימים את זמנם. הולכים עד הסוף. הסרט שודר בערוץ 2 בדצמבר 1996 עם 22 אחוזי צפייה ולמחרת כבר לא היה ילד שלא הכיר אותם."
פסקול

פסקול הסרט הורכב בחלקו משירים של להקת "היהודים" ולהקת "סטלה מאריס".
השירים המופיעים בפסקול:
"קח אותי" ("היהודים")
"הימים שלנו" ("היהודים")
"לא קל" ("היהודים")
"שחק אותה" ("היהודים")
"סוף העולם" ("היהודים")
"פיוטה" (אינסטרומנטלי) ("היהודים")
"כל הסיפור" ("היהודים")
"עכשיו" (ג'וני שועלי)
"גדל הילד" (חיים צינוביץ')
"משחקים אסורים" ("סטלה מאריס")
"קללת הפרעונים" ("סטלה מאריס")
הערות שוליים

↑   הבחירה שיצרה מהפכה בעולם הרוק הישראלי: מיקי בהגן עם "היהודים", סרטון בערוץ "Late Night Stories", באתר יוטיוב (אורך: 12:15)
הודו הבריטית

מפה של הודו הבריטית בשנת 1909.
הודו הבריטית (באנגלית: British India) הוא מונח המתייחס לשליטה הבריטית בתת-היבשת ההודית החל מתחילת המאה ה־19 ועד 1947. במובנו הרחב כולל מונח זה גם תקופות מוקדמות יותר, החל משנת 1612, בהן תפעלו הבריטים מושבות בהיקף קטן יחסית בתת היבשת.
את התקופה הבריטית בהודו ניתן לחלק לשלושה פרקי שלטון; קולוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757), שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858) והראג' הבריטי (1858–1947). הבריטים הגיעו להודו דרך תחנות המסחר שהקימה חברת הודו המזרחית, אשר הוגבלו תחילה לערים וסביבתם המיידית. דריסת-רגל מסחרית זאת, הפכה לאחר קרב פלסי של שנת 1757 לתחילתו של שלטון החוק ישיר של החברה על חלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת. בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול, אשר הוביל לביטול שלטון החברה בהודו ותחילתו של הראג' הבריטי, כלומר השלטון הישיר של בריטניה בקולוניות ההודיות. סיומה של המעורבות הבריטית בהודו הגיע עם קבלת העצמאות ההודית ובכך הסתיים השלטון הבריטי בתת-היבשת.
תקופות שלטון > חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757)

דרום אסיה נחשב לאזור מסחר חשוב מאוד בעולם האירופאי, בעיקר משום הסחר בתבלינים. בהודו היו אלו אזורי דרום הודו וסרי לנקה אשר שימשו בתי גידול לתבלינים שבאירופה היה להם ביקוש גבוה, בהם פלפל וציפורן. התבלינים שימשו באירופה מעבר למותרות שבהם, שכן היו חלק חשוב בתהליך שימור הבשר אחרי שחיטתו ושימור טעמו במהלך החורף.
במהלך המאה ה-15 החלו לצוץ איומים על נתיבי המסחר שבין הודו לאירופה, בעיקר על ידי האימפריות המוסלמיות השונות באזור. כתגובה לכך, שלחו הפורטוגלים והספרדים חלוצים למצוא נתיבי מסחר חדשים עם הודו, ביניהם היה קולומבוס בשנת 1492 (שגילה במקום את אמריקה) ווואסקו דה גאמה שבשנת 1498 הגיע להודו. הפורטוגלים החלו להתעשר מהמונופול החדש שיצרו וכתגובה לכך, ההולנדים והבריטים אף הם שאפו לדריסת רגל משלהם בתת-היבשת, זאת באמצעות הקמת חברות מסחר שכללו כוחות צבא, ספינות מסחר וספינות קרב כדי להגן על המאמץ.
בשנים הראשונות שלטו ההולנדים במסחר באזור, תוך שהם מתיישבים במקומות המוצלחים יותר מבחינת גידול התבלינים. הבריטים, תחת תנאים אלו, נאלצו להסתפק בהתיישבות באזורים פחות מוצלחים. בשנת 1612 הוקם היישוב הבריטי הראשון בהודו; סוראט (Surat), עיר מסחר בחוף הצפון-מערבי אשר כללה גם בתי עיבוד ומפעלים וסחרה בין האימפריה המוגולית, שהייתה אז בשיא כוחה, לבין אירופה.
בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל. לאחר הקמת סוראט (1612), הוקמו בין השאר תחנות מסחר במדראס (1639), בומביי (1668) וקולקטה (1690). בשנת 1647 היו לחברה 23 תחנות מסחר או 'מפעלים' שכאלה, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, אלו הפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
תקופות שלטון > שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858)

בשנת 1757, ניצחו הבריטים בפיקודו של רוברט קלייב כוח מוגולי-צרפתי בפיקודו של הנואב המוגולי במחוז בנגל. לאחר ניצחון זה, אף על פי שהמשיך להתקיים שלטון מוגולי במחוז בנגל, באופן הולך וגובר היו הבריטים השליטים דה-פקטו של המחוז. לקח מספר שנים לאחר תחילת שלטון החברה בקולוניות ההודיות עד שהתעצב שלטון יציב, בשנים הראשונות הייתה שחיתות רבה כשהפקידים המסחריים ניסו לנהל קולוניה.
בשנת 1770 מתו כעשרה מיליוני בני אדם ברעב המוני בחבל בנגל. רעב זה נגרם בעקבות המעבר לגידול אופיום בשטחים חקלאיים (אשר נכפה על חקלאים מקומיים בידי חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מן האסטרטגיה לייצאו לסין), אשר הוביל למחסור קטלני במזון עבור האוכלוסייה המקומית. רעב המוני נוסף יכה חבל זה בשנת 1943 ויגרום למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הפך השלטון הבריטי בהודו לכוח החזק והדומיננטי בתת-היבשת. הכוחות האירופאים בהודו הלכו ודעכו לכדי מספר בודד של ערים הולנדיות, צרפתיות ופורטוגליות. האימפריה המוגולית הלכה ודעכה החל משנות ה-30 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 התקיימה רק באופן פורמלי, האימפריה המראטהית שניסתה לתפוס את מקום המוגולים, הייתה אף היא בדעיכה כנגד ההתרחבות הבריטית. מספר מערכות ומלחמות כנגד ממלכות הודיות שונות הביאו את חברת הודו המזרחית לשלוט בחלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת, בין היתר ארבע מלחמות כנגד ממלכת מייסור (1767–1799) ושלוש מלחמות כנגד האימפריה המראטהית (1775–1818). לאחר 1818 עם הניצחון הבריטי כנגד האימפריה המראטהית וביטולה למעשה, שלטו הבריטים באופן ישיר או דרך ממלכות חסות, ברוב הגדול של הודו.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 התפתח בהודו מעמד חברתי-תרבותי שקיבל את הכינוי בהדרהלוק. קבוצת אנשים זו תיווכה בין הודו לבין המערב שיוצג על ידי בריטניה. חברי שכבה זו היו בני שתי הווארנות הגבוהות כלומר ברהמינים וקשטריה. מאוחר יותר נוספו אליהם בני תערובת אנגלים-הודים.
תקופות שלטון > הראג' הבריטי (1858–1947)

במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858 אם כן, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי, בנוסף הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט. השלטון הישיר על הודו (שכללה בתוכה גם את שטחי בנגלדש, פקיסטן ומיאנמר של ימינו) נמשך 90 שנים, עד שניתנה להודים עצמאותם מידי הבריטים. במהלך תקופה זאת פותחה המדינה באופן נרחב, הוקמו בין השאר מערכות חינוך, משפט ותחבורה, בנוסף הפכה הודו לחלק חשוב באימפריה הבריטית, כאשר חיילים הודים משרתים בכל המערכות הבריטיות הגדולות במשך השנים.
ב־1937 פוצלו בורמה ומושבת עדן מהודו הבריטית, במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935.
לקריאה נוספת

Keay, John, India: A History, NY, US, Grove Press, 2000
Spear, Percival, A History of India, UK, Penguin books, 1990
Wolpert, Stanley, Encyclopedia of India, US, Thomson Gale, 2006
הערות שוליים

↑  מחצית הודו עצמאית: הודו הבריטית מתה, הַבֹּקֶר, 15 באוגוסט 1947
↑  בומביי (כיום מומבאי) ניתנה לבריטים על ידי הפורטוגלים כחלק מהסכם הנישואים של קתרינה, נסיכת פורטוגל.
↑  הנואב היה השליט של מחוז בנגל מטעם האימפריה המוגולית. נואב זה היה סיראג' אוד-דואלה, שלא מכבר קיבל את התפקיד.
ספינות בפורט ויליאם, קולקטה. תחריט של אלישה קירקול, 1735.
איור של בית הממשל בקולקטה מצידו הצפון-מזרחי, בחזית תושבים בריטים ומשרתיהם ההודים מהלכים בפרק, סוף המאה ה-18.
חיילים הודים בשירות הצבא הבריטי מרגימנט 'סוסי הדסון ה-9', 1917.
ערבים איראנים

מפת המחוזות שבהם מתגוררים ערבים באיראן, לפי סקר משנת 2010. רובם ממחוזות הדרום והדרום-מערבי של איראן.
הערבים האיראניים (בערבית: عرب إيران) הם ברובם המכריע ערבים סונים והם חיים, בעיקר, באזור שלאורך החוף המערבי והדרום מערבי של איראן, באזורים הנקראים היום ח'וזסטן, בושהר והורמוזגן. בנוסף, קיימים ריכוזים קטנים בצפון מזרח המדינה, בפרובינציות צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רַזַוִי. אין נתונים מדויקים על מספרם. (ראה להלן)
קבוצה של ערבים איראנים באי קיש.
מספר הערבים באיראן

ממשלת איראן אינה כוללת בדוחות הסטטיסטיים שהיא מפרסמת, את הרקע האתני וכאן שכל המספרים, הנשמעים, הם בגדר הערכות, בלבד.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA אוכלוסיית איראן היא כ-87 מיליון איש והסונים מהווים 10-5% כלומר 4–8 מיליון איש, אולם המספר הזה כולל גם את הכורדים הסונים.
ארגון Minority Rights Group נוקב במספר 4 מיליון
בכתבה של העיתון "אל-ג'רידה" מוזכר המספר 11 מיליון, מהם כ-4.5 מיליון חיים באזור אהוואז.
מספר הערבים באיראן > מבחינה גאוגרפית, הערבים האיראניים מחולקים ל-7 קבוצות נפרדות

ערבים פרסיים: ערבים ממוצא ערבי, הדוברים את השפה הפרסית וחיים בערים הממוקמות עמוק בתוך איראן, כמו נישאפור ובמזרח המדינה, ליד גבול אפגניסטן.
ערביי ערביסטאן (ער') או אהוואזים בשפה הרשמית נקראת הפרובינציה הזו חוריסטאן, או ח'וזסטאן. מבחינת מסורות, תרבות ומוצא, הם ערבים ומדברים ערבית בניב האוואזי - מקומי, או בניב עיראקי (ראה להלן)
ערביי החוף המזרחי של המפרץ ו-ערביי האיים: במקורם, בדתם (סונא), בתרבותם, בדיאלקט ובמסורות, הם נמנים עם אותם שבטים שבאיחוד האמירויות, עומאן, בחריין וכווית. אין קשר היסטורי בין ערבים אלו לערביי אהוואז, ויחסיהם עם הממשלה האיראנית טובים.
ערביי פרובינציית בושהר: אף הם ערבים סונים, ממוצא בחרייני, או כוויתי ללא קשר לאהוואזים.
אל-בחארנה (ער') או: אל-בחראניין (ער'): מהגרים ערבים, סונים, מהאזור ההיסטורי של בחריין שהיגרו לאיראן בתקופות שונות מהתקופת הספאווית ועד המחצית הראשונה של המאה העשרים. חלקם גרים בערי חוף כגון כמו בנדר והם עדיין מדברים ערבית בניב הבחרייני. חלקם נטמעו בקרב ערביי החוף וחלקם נדדו לערים הפנימיות באיראן כמו שיראז, קום וטהראן והשתלבו בקהילות המקומיות, תוך שמירה על שמות משפחתם או שהם מכונים "הבחריינים".
אל-כּנָאדרָה (ער'): ערבים סונים ערבים, וקבוצות מהם נקראו ה"הוולה". הם מתגוררים בבָּסתָכּ (ער') שבפרובינציית הורמוזגן, ובערי הרמה האיראנית. רובם ממוצא פרסי.
מספר הערבים באיראן > חלוקת האוכלוסייה הערבית באזור ערביסטאן, מבחינת מוצאם השבטי:

אל-מוּשעשעיוּן (المشعشعيون) הקימו את האמירות שלהם בשנת 827 לספירה, באזור חוויזה. בראשם עמד מוחמד בן פלאח (محمد بن فلاح), מלומד בדת, משפט ומדעים אחרים.
בָּנו כּעב (بنو كعب). מייצגים את השבטים הערבים החשובים ביותר באחוז. שבט ענק זה
אל - סייד נעמה (آل سيد نعمة). של בני מספר שבטים ערבים שהתיישבו בעיר אחוואז ובסביבותיה.
בָּנוּ טרף (بنو طرف) מוצאו משבט הטָי (طي). התיישבו באל-חפאג'יה ואל-חוויזה. מחולקים לשני בתי אב עיקריים: בית סעיד (بيت سعيد) ובית סיאח (بيت صياح).
אל-בָּאוויה (الباوية) מוצאם מאזור רביעה, מזרחית לנהר קארון.
אל-זרקָאן (الزرقان). מוצאם משבט אל-באוויה (الباوية)
בָּנוּ לָאם (بنو لام) מוצאו משבט הטָי (طي), שבחיג'אז והגיע לעיראק. משם, חלק מהשבט עבר לערביסטאן.
אל-עָנָאפג'ה (العنافجة)
כְּת'יר (كثير). החמולה הגדולה ביותר במספר בצפון ערביסטן.
בָּנוּ סאלה (بنو سالة). אחת החמולות הגדולות בדרום ערביסטן. השושלת שלה מגיעה משבט בני תמים (بني تميم).
בית סעד (بيت سعد). מוצאם משבט כת'יר
חמיד (حميد)
אל-סודאן (السودان). מוצאם מהשבט הערבי קינדה (كندة) מכּופה, שאחד מבניו הוא: אל-מקדאד בן אל-אסווד אל-קינדי (المقداد بن الأسود الكندي) שהיה אחד מ"חברי הנביא".
מצב הערבים באיראן

בהיותם מיעוט שדתו (סונא) "יריבה" לדת השלטת במדינה (השיעה) ושפתו (ערבית) שונה משפת המדינה (פרסית), רוב הערבים חשים קיפוח.
לתחושת הקיפוח תורמות יוזמות של הממשלה, כמו:
ניצול משאבי טבע בערביסטאן, אך הערבים - תושבי האזור אינם שותפים לחלוקת הרווחים. על אף שפרובינציה ערביסטאן תורמת כ-90% מהכנסות הנפט של איראן, התושבים הערבים - עניים.
הקמת סכרים והטיית חלק ממסלול אחד הנהרות הראשיים - כָּארון, ללא כל מענה לצרכים חקלאיים ומסחריים של הערבים - תושבי האזור.
רדיפת האסלאם הסוני ובכלל זה איסור על קיום פולחן דתי ברשות הרבים, אי אישור הקמת מסגדים חדשים.
רדיפת השפה הערבית, ובכלל זה לימודים רק בשפה הפרסית, היעדר אמצעי תקשורת מקומיים, מי שנתפס מלמד את השפה הערבית - צפוי לענישה כבדה, ושיעור גבוה של אנאלפביתיות, בקרב הערבים תושבי ערביסטאן
תוכנית ממשלתית לדלל את האוכלוסייה הערבית באזור ערביסטאן והבאת מתיישבים ממוצא פרסי ואזרי.
דיכוי הפגנות באמצעים אלימים במיוחד.
הערות שוליים

1 2 3  Iran's Ahwazi Arab minority: dissent against 'discrimination', Middle East Eye (באנגלית)
↑  CIA, MIDDLE EAST : IRAN, CIA, ‏17 ינואר 2018
1 2 3 4 5  Arabs in Iran, minority rights.org, ‏דצמבר 2017
1 2 3 4 5  جريدة الجريدة الكويتية, حمزة عليان, الجريدة. تعيد فتح ملف «عربستان» وتسلط الضوء على التاريخ المنسي (1), جريدة الجريدة الكويتية, ‏2021-08-09 (בערבית)
↑  هند الخولي, المقداد بن الأسود (المقداد بن عمرو), الموسوعة العربية (באנגלית)
יאשי

ערך זה עוסק בבירת נפת יאשי ברומניה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
.
אנדרטה לאלכסנדרו יואן קוזה בכיכר האיחוד, יאשי
התיאטרון הלאומי ביאשי
פסלו של שטפן הגדול בחזית היכל התרבות ביאשי
מגן דוד בקיר החיצוני של כנסיית "טריי ירארכי"
יאשי (ברומנית: Iași או Iașii, אלפבית פונטי בינלאומי: [jaʃʲ] או [jaʃi] ‏האזנהקובץ:Iasi.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: Jassy; ביידיש: יאס; בעברית מופיעים לעיתים גם התעתיקים יאסי ויאש) היא העיר השלישית בגודלה ברומניה, והמטרופולין השני בגודלו ברומניה, בירת מחוז יאשי הנמצא באזור ההיסטורי של מולדובה. העיר הייתה בירת נסיכות מולדובה בשנים 1564–1859, אחת משתי הבירות של הנסיכויות הרומניות המאוחדות בשנים 1859–1862 ובירתה החלופית של רומניה בעת הכיבוש הגרמני של בוקרשט במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2018 מנתה אוכלוסיית העיר 371,889 נפש, ובשנת 2006 מנתה אוכלוסייתה, כולל פרווריה, כ־450,888 נפש.
ראש העיר יאשי הוא מיכאי קיריקה מאז 2016.
אטימולוגיה

שם היישוב מוזכר לראשונה במסמך משנת 1387 כ-Jasskii Torg (יריד היאשיים). מקורו של שם העיר אינו ידוע בוודאות, ולהיסטוריונים יש מספר השערות לגביו. על פי אחת מהן, Iași (יאשי) הוא שם שנתנו הסלאבים לקבוצה של אלאנים. יישובים בשם הזה (העיר יאשי אינה היחידה שנושאת שם זה ברומניה) הם עדות לכך שאלאנים ישבו במקומות האלה. על פי גרסה אחרת נטען כי שם העיר נגזר משמו של שבט סרמטי בשם "iazygi", שצוין על ידי אובידיוס בציטוטים הבאים:
"Ipse vides onerata ferox ut ducata Iasyx/ Per media Istri plaustra bubulcus aquas"
"Jazyges et Colchi Metereaque turba Getaque/ Danubii mediis vix prohibentur aquis"
רישום על אבן דרך שנמצאה בקרואטיה במאה ה-18 מציין את קיומו של Jassiorum.
השם שניתן לעיר על ידי ההונגרים, Jászvásár, משמעותו "שוק היאסים". השם הרומני הישן, Târgul Ieșilor (יריד היאשים) והצורה המשנית Iașii (יאשיי), הם בעלי משמעות דומה.
דימיטריה קנטמיר, בחיבורו "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae), משנת 1716 מתאר כך את מקור השם 
(כאן בתרגום לרומנית מהמקור בלטינית):
Mai înainte târgul fusese doar un sat de rând, unde se așezaseră abia trei sau patru familii, și care avea o moară stăpânită de un morar bătrân, Ioan, sau cum i se zicea cu un diminutiv, Iașii‏.
ובתרגום לעברית: "תחילה היריד היה כפר מן השורה, שהתיישבו בו רק שלוש או ארבע משפחות, והייתה בו טחנת קמח בבעלותו של טוחן זקן, יואן או בכינוי החיבה, יאשי".
התעתיק העברי שקבעו עורכי האנציקלופדיה של השואה בהוצאת יד ושם בשנת 1990 הוא "יש".