stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל יעקב קליגלר
מחקר והוראה

קליגלר השתמש כחוקר בידע שלו במיקרוביולוגיה, באפידמיולוגיה ובבריאות ציבור, כדי לפרסם מחקרים בתחומים רבים, בדגש על מחקר יישומי ושימושי, תוך שאיפה להבראת העם והארץ. במהלך 24 שנותיו בארץ ישראל פרסם קליגלר יותר ממאתיים עבודות: במיקרוביולוגיה (62 עבודות), פרזיטולוגיה (84), וירולוגיה (41), תזונה (6) ועוד. קליגלר פרסם גם דוחות בנושאים מגוונים, כתבות בעיתונים בארץ ובעולם, השתתף בתוכניות רדיו בקול ירושלים, והרצה בפני קהלים שונים בארץ ובעולם.
רבים מהחוקרים שקליגלר קלט לעבודה במחלקתו הפכו לפרופסורים ידועים במוסדות המדע בארץ. בין עובדיו ועמיתיו נמנו: פרופ' גדעון מר, פרופ' אריה אוליצקי, פרופ' אברהם קמרון (קומרוב), ד"ר מלך (אלימלך) פרק, פרופ' מאיר יואלי, פרופ' מנפרד אשנר, פרופ' יחיאל קרל גוגנהיים ופרופ' האנס ברנקוף.
בתחום ההוראה, יזם קליגלר קורס ראשון מסוגו לתברואה, במסגרת בית החולים הדסה בירושלים. שפת ההוראה הייתה עברית, והוא הסתיים במרץ 1922. ארבעה מתוך חמשת משתתפי הקורס התקבלו לעבודה כמפקחים אנטי-מלריים במכון לחקר המלריה שנפתח בחיפה בספטמבר 1922 בניהולו של קליגלר.[דרוש מקור]
באוניברסיטה העברית החלה ההוראה במדעי הטבע, ובכלל זה גם במכון לבקטריולוגיה, בתחילת שנות ה-30. בתקופתו של קליגלר במכון, סיימו יותר מארבעים תלמידים את לימודיהם לתוארי מוסמך ודוקטור במדעי הטבע במחלקה למיקרוביולוגיה. בין תלמידיו לתואר דוקטור היו: בנימין אלעזרי-וולקני שהיה בין הראשונים שזכו לתואר זה מהאוניברסיטה העברית ושהפך לחלוץ במחקר תרכובות צורן; נתן גרוסוביץ שהפך לפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה של האוניברסיטה; דבורה קפלן; צבי סליטרניק זוכה פרס ישראל ב-1962 על תרומתו להדברת מחלת המלריה בארץ; שלמה הסטרין זוכה פרס ישראל למדעים מדויקים ב-1957; חנה פרקש שנישאה ללדיסלאוס פרקש; עמנואל אוליניק (איילן); ודוד נכטיגל. בין תלמידיו לתואר מוסמך היו: נתן גולדבלום זוכה פרס ישראל ב-1988, אביבה צוקרמן, וחנה הרנהייזר-דרימר.[דרוש מקור]
נתן גרוסוביץ תיאר את קליגלר: ”מקורי ומעניין. הוא לא החשיב את ההרצאה הפורמלית ולא הרבה להרצות. במקום זה דרש מתלמידיו לקרוא פרקים בספרים מתאימים ומאמרי מחקר מקוריים וניתח עם התלמידים באופן ביקורתי את הרעיונות העיקריים ואת עובדות היסוד... שם דגש מיוחד על המעבדה, ודרש מהמתמחה לתכנן בעצמו את ניסויו, וכך פיתח אצלו כבר מתחילה את הגישה הניסויית.”
קליגלר נודע כחוקר שאפתן והישגי, שפעל במחקר יישומי להשגת יעדים ציוניים בהם האמין. הוא זכה להערכה ולמענקי מחקר בקרב חוקרים ומוסדות מחקר בתחומו בעולם. קליגלר ניצל את קשריו במהלך חופשותיו בארצות הברית כדי לסייע לאוניברסיטה בהשגת מימון, כאשר נקלעה לקשיים כלכליים בתחילת שנות ה-30. סגנון הניהול שלו באוניברסיטה וביחידה לחקר המלריה היה ריכוזי מאוד ועבודתו נוקשה ודקדקנית; הוא נטה להתעלם מהביקורת שספג מאנשים שעבדו איתו על דרך התנהלותו.[דרוש מקור]
המאבק במלריה

קליגלר תרם רבות לתכנון וביצוע הדברת המלריה בארץ ישראל. המלריה הייתה גורם מרכזי בתחלואה של תושבי ארץ ישראל, גרמה לדלדול האוכלוסייה והכתיבה את מפת ההתיישבות היהודית. עוד לפני עלייתו לארץ ישראל הוא אסף מידע רב על מצב התחלואה בה. רכש ניסיון בעבודה בשטח כשהצטרף למשלחת לחקר קדחת צהובה בדרום אמריקה. קליגלר הכין תוכנית להדברת המלריה אותה שלח לגורמים שונים, ביניהם השופט לואי ברנדייס שביקר בארץ ישראל ב-1919 והזדעזע ממצב התחלואה ממלריה. ברנדייס התרשם מהתוכנית וסיפק לו מימון מכיסו למימוש התוכנית. ב-1922 ייסד קליגלר וניהל את "המכון לחקר המלריה" בחיפה, שהוקם על ידי הג'וינט ו"הדסה" בסיוע המימון של ברנדייס, ופעל במסגרת מחלקת הבריאות המנדטורית. המחקרים, שנעשו במכון, בדקו את ההיתכנות של התוכניות שהכין קליגלר ובחנו את השיטות המתאימות לכל אזור בארץ ישראל.
קליגלר הוכיח במחקרים, שנעשו במכון, את חוסר יעילותן של השיטות הקודמות ששימשו להדברת מלריה בארץ - שתילת עצי אקליפטוס לייבוש הביצות, ומתן כינין למניעת הדבקה (פרופילקסיס). קליגלר התמקד בתוכניתו במאבק נגד היתושים ובעיקר נגד הלרוות שלהם (השלב בין יתוש עובר לבוגר). לשם כך חקר את שכיחות מיני האנופלס השונים, את הביולוגיה שלהם ואת מקום דגירתם, בדק שיטות וחומרי הדברה חדשים, ובחר במתאימים מבחינת היעילות והמחיר. אחת השיטות החדשות שהנהיג הייתה הכנסת דגי גמבוזיה מצויה למקורות המים בשנת 1923; הדגיגים נמצאו יעילים כאמצעי ביולוגי נגד הלרוות של היתושים.
פעולות ההדברה, שנעשו על ידי עובדי המכון, הביאו לירידה דרמטית בתחלואה. ההישגים במלחמה במלריה הובאו לידיעת ארגון הבריאות שהוקם על ידי חבר הלאומים. במאי 1925 שוגרה לארץ ישראל משלחת המלריה של הארגון. המשלחת נתנה הכרה בינלאומית לחשיבות הפעילות נגד המלריה, שנעשתה בארץ ישראל. קליגלר הרצה על המלחמה נגד המלריה בארץ ישראל בכנס המלריה הבינלאומי הראשון שהתקיים ברומא באוקטובר 1925; בהרצאה תיאר את המאמץ העיקרי המופנה להשמדת מקומות הקינון של היתושים.
ב-1927 הקים קליגלר את "התחנה לחקר המלריה" של האוניברסיטה העברית בראש פינה, שעסקה במחקרי שדה בנושא הדברת המלריה. קליגלר מינה את ד"ר גדעון מר למנהל התחנה שנתיים לאחר פתיחתה, ויחד פרסמו סדרת מאמרים בנושא המלריה.
רבים מהיישובים שהוקמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קיבלו את אישורו של קליגלר לעלייה על הקרקע, מההיבט של יכולתם להתמודד עם מחלת המלריה. כשעלה לקרקע קיבוץ עמיר באוקטובר 1939, אחרון יישובי "חומה ומגדל", על שפת ביצת החולה, התנגד קליגלר לנקודת היישוב שנבחרה בגלל סכנת המלריה; כל חברי הקיבוץ חלו במחלה, ולאחר שלוש שנים הם נאלצו להעביר את הקיבוץ למקום שבו הוא שוכן כיום.[דרוש מקור]
פעילויות נוספות

בנוסף לפעילות המדעית קליגלר עסק גם בפעילות ציבורית בנושאים שהיו קשורים לבריאות הציבור. הוא הצטרף באמצע שנות ה-20 ל"וועד הבריאות" שהוקם ב-1922 על ידי הקונגרס הציוני ה-12 במטרה לטפל בכל ענייני הבריאות של היישוב. ב-1933 נבחר להחליף את הנרייטה סאלד כיושב ראש "ועד הבריאות" של הוועד הלאומי. הוא הרבה לשתף פעולה עם ד"ר אברהם קצנלסון שניהל את מחלקת הבריאות; יחד תיאמו את הקשרים בין המוסדות הרפואיים השונים של היישוב ובהם ההסתדרות הרפואית "הדסה", ההסתדרות הכללית, קופת חולים וארגונים נוספים.
קליגלר היה חבר פעיל באגודות שעודדו פעילות גופנית, כדוגמת "החברה למגרשי משחקים בארץ ישראל" ו"החברה לבריכות שחייה ציבוריות" שהוקמו בשנות ה-1930. הוא השתתף בפגישות השנתיות של מורי הספורט בארץ והטיף לפעילות גופנית.
קליגלר היה בין מייסדי "הליגה למלחמה בשחפת", גוף ארצי שהוקם ב-1925 לאחר מספר ניסיונות קודמים שלא האריכו לפעול. קליגלר היה היו"ר הראשון של הליגה והתמיד להשתתף בפעילויות ובאירועים השונים שלה. כן היה חבר בוועדה המייעצת של "החברה הפלסטינית למען החרש" שהוקמה באמצע שנות ה-1930.
קליגלר ארגן את הכינוס הארצי הראשון של המיקרוביולוגים בארץ ישראל, שהתקיים בירושלים ב-1936, ונבחר לנשיא "האגודה המיקרוביולוגית הארצישראלית (הפלשתינאית)". הוא היה יושב הראש של חמש הפגישות השנתיות שהתקיימו בין השנים 1936–1942.[דרוש מקור]
הוא ניהל במשך עשר שנים את "בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס" בירושלים, מהקמתו בשנת 1929. תחת ניהולו רכש המוסד שם כמקום בו נעשות פעולות מגוונות למען בריאות הציבור.[דרוש מקור]
קליגלר שימש גם כמלווה ומדריך מבוקש בסיורים של אורחים מכובדים מארצות שונות. בין האורחים שליווה היו המפקד ברנרד מונטגומרי, הרב סטפן וייז והשגריר האמריקאי ברוסיה ויליאם כריסטיאן בוליט.[דרוש מקור]
הוא השתתף בצורה סדירה בפגישות "המועצה החקלאית הכללית" של ארץ ישראל; תחילה ייצג את האוניברסיטה העברית ובהמשך גם את הסוכנות היהודית כיושב ראש "ועדת התזונה". בפגישות אלו תרם מידיעותיו בנושאים כגון הגנה על תעשיית שמן הזית המקומית או הפיקוח על שחפת הבקר.[דרוש מקור]
בשנת 1930 הנהיג סגל חוקרים לעריכת סקר התזונה הראשון בארץ. ממצאי הסקר עוררו תגובות רבות והביאו לייסוד "ועדת התזונה" של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, שבראשה עמד קליגלר. הסקר הציג מצב תזונה ירוד של תלמידי בתי הספר, וקליגלר הצטרף ליוזמה של אברהם קצנלסון לחלוקה יומית של כוס חלב לתלמידים (שתתרום גם למשק החלב בהתיישבות). הוא גייס לכך גם את "בית הבריאות שטראוס". החלוקה החלה במאי 1938 בירושלים, ולאחר תקופה קצרה התפשט מפעל כוס החלב לערים אחרות.
קליגלר התמנה למספר ועדות נוספות ביישוב היהודי. הוא התגייס לסייע בידע ובתכנון כשקופת חולים נקלעה לקשיים כלכליים ב-1937. הוא השתתף בוועדה שהוקמה לבדיקת מוכנות היישוב לקראת מלחמת העולם השנייה, וכשהחלה המלחמה עזר בוועדות שהוקמו לטפל בשעת החירום ובשאלה שהתעוררה לגבי הטיפול בפליטים בארץ ומחוצה לה. בתחילת 1941 התבקש על ידי הג'וינט להכין תוכנית עזרה רפואית לפליטים יהודים שהגיעו מאירופה לסן דומינגו שבאיים הקריביים. שלוש שנים מאוחר יותר נשלח על ידי הג'וינט לארגן את העזרה הרפואית לכ-1,600 פליטים יהודים תימנים שהגיעו לעדן. הוא נפטר מספר חודשים לאחר שובו לארץ ישראל.[דרוש מקור]
קליגלר היה מקורב בדעותיו הפוליטיות לחברי ברית שלום, ובין ידידיו הקרובים היו יהודה מאגנס והנרייטה סאלד, חברי הברית.[דרוש מקור]
הנצחה

למרות כוונות רבות להנציח את זכרו של קליגלר לאחר מותו במגוון דרכים, כגון הקמת מרפאה על שמו, הוצאת ספר לזכרו והקמת קרן לסטודנטים על שמו - במהלך תקופת האירועים הסוערים שעברו על היישוב בשנות ה-40 מומש רק חלק קטן מהתוכניות, שאף הן לא שרדו לאורך זמן.[דרוש מקור]
קברו של קליגלר, לצד קברים נוספים ובהם קברה של סאלד, חוּלל לאחר מלחמת העצמאות, כאשר נסללה דרך בתחומי בית הקברות בהר הזיתים. לאחר מלחמת ששת הימים הוסרה הדרך ונכרה קבר אחים בקרבת מקום; בין השמות המופיעים על המצבה, מופיע שמו של קליגלר.
הנצחה > פרס ע"ש קליגלר

פרס הצטיינות בבקטריולוגיה על שם פרופ' קליגלר נוסד בשיתוף ארבעה מוסדות: האוניברסיטה העברית (המחלקה לבקטריולוגיה ולהיגיינה), קק"ל, הוועד הלאומי (באמצעות לשכת הבריאות. בהמשך, הוועד הוחלף על ידי משרד הבריאות) וחברת החשמל.
הפרס הוענק חמש פעמים, משנת 1946, וכל ארגון תרם 100 ל"י (לכל התקופה).
הפרס, על סך 65 לא"י, ניתן בעד עבודת הגמר הטובה ביותר של סטודנט בקטריולוגיה והיגיינה כחוג ראשי. את שמות המועמדים לפרס הציעו מורי המחלקה, והאישור היה בידי ועדת הפרסים של הסנאט.
ואלה מקבלי הפרס: יעקב שלום מגר (1946), לאה ביכובסקי (1947), אדית ביכלר-צ'צ'קס (1949), אסתר רבינוביץ' (1950), נתן צתרי (1952).
מפרסומיו

Kligler I.J., Mer G. Studies on malaria: V. Therapeutic value of mixtures of plasmochin and quinine. Riv. Malariol. 9 (3): 272-283, 1930.

Kligler I.J., Mer G. Studies on malaria: VI. Long-range dispresion of Anopheles during the prehibernating period. Riv. Malariol. 9 (4): 363-374, 1930.

Kligler I.J., Mer G. Studies on malaria. VII. Relapse rate after quinine-plasmoquine treatment. Trans. Roy. Soc. Trop. Med. Hyg. 25: 121-127, 1931.

Kligler I.J., Mer G. Studies on malaria. VIII. The migration of infected A. elutus at various seasons of the year. J. Prevent. Med. 5: 401-407, 1931.

Kligler I.J., Mer G. Periodic intermittent treatment with chinoplasmine as a measure of malaria control in a hyperendemic area. Riv. Malariol. 10 (4): 425-438, 1931.

Kligler I.J., Mer G. Studies on malaria in an uncontrolled hyperendemic area. X. Behaviour of A. elutus in relation to housing and malaria. Riv. Malariol. 11: 553-583, 1932.

Kligler I.J. Mer G. Anopheles in Syria and their distribution. Rivista di Malariologia, 15: 217–221, 1932.

Kligler I.J., Mer G., Olitzki L. Studies on malaria. XI. Seasonal variations in the food preference of Anopheles elutus. Trans. Roy. Soc. Trop. Med. Hyg. 26: 283-287, 1932.

Kligler I.J., Mer G. Anopheles in Syria and their distribution. Riv. Malariol. 15: 217-221, 1936.

Kligler I.J., Mer G. Studies on the effect of various factors on the infection rate of Anopheles elutus with different species of Plasmodium. Ann. Trop. Med. Parasitol. 31: 71-83, 1937.

Mer G., Birnbaum D., Kligler I.J. Lysis of blood of malaria patients by bile or bile salts. Trans. Roy. Soc. Trop. Med. Hyg. 34: 373-378, 1941.
לקריאה נוספת

אריה אוליצקי, לזכרו של ישראל קליגלר. הרפואה, 27: 189-185, 1944.
נתן גרוסוביץ, פרופ' י.י. קליגלר – האיש ופעלו. הרפואה, 87: 285-283, 1974.
Greenberg Z., Alexander A., Israel Jacob Kligler: The story of "a little big man" A giant in the field of Public Health in Palestine. Korot, 21: 175-206, 2011-2012.
הערות שוליים

↑  מצע קליגלר, בוויקיפדיה הצרפתית
↑  Greenberg Z., Alexander A. Israel Jacob Kligler: The story of “a little big man” A giant in the field of Public Health in Palestine. Korot, 21: 175-206, 2011-2012.
↑  Kligler I.J. A biochemical study and differentiation of oral bacteria; with special reference to dental carries. J. Allied dental societies, 10: 141-166, 282-330, 445-458, (December) 1915.
↑  Kligler I.J. A simple medium for the differentiation of members of the typhoid-paratyphoid group. Am. J. Pub. Health, 7: 1042-1044, 1917; Kligler I.J. Modifications of culture media used in the isolation and differentiation of typhoid, dysentery, and allied bacilli. J. Exper. Med. 28: 319-322, 1918.
↑  אוסף מכתבי קליגלר, ברשות הנכד דני קליגלר
↑  במשרד הבריאות הממשלתי, דואר היום, 6 באוקטובר 1922
↑  אריה אוליצקי. לזכרו של ישראל קליגלר. הרפואה, 27: 189-185, 1944.
↑  נתן גרוסוביץ. פרופ' י.י. קליגלר – האיש ופעלו. הרפואה, 87: 285-283, 1974.
↑  ברנדייס השתקן, הצפירה, 10 באפריל 1921
↑  גרינברג ז., זלשיק ר. מסע משלחת חבר הלאומים לחקירת המלריה בארץ ישראל בשנת 1925. קתדרה, 134: 64-50, תש"ע.
↑  Kligler I.J. The epidemiology of malaria in Palestine. A contribution to the epidemiology of malaria. Amer. J. Hyg. 6: 431-449, 1926.
↑  בועד הבריאות לכנסת ישראל, דבר, 29 בנובמבר 1933
↑  דבר, 16 אפריל 1929.
↑  דבר, 28 פברואר 1938.
↑  הארץ, 2 אוגוסט 1925.
↑  אל תחפזו באגירת מזונות שלא לצורך!, הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1939
↑  Palestine Post. 10 February 1937
↑  קליגלר י.י., פרידמן-מקוב צ. "מחנה הפליטים התימנים בעדן, ארגונו והנהלתו". ועדת הסיוע של יהודי אמריקה. ירושלים. תש"ה.
↑  אודות קברו של קליגלר, באתר בית הקברות בהר הזיתים
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313338305171  ISNI: 0000 0001 1075 797X  LCCN: no88001926  NTA: 186393156  VIAF: 88373388   WorldCat (עם VIAF): 88373388 
מצע קליגלר. הפענוח נעשה לפי צבע האגר בחלקי המבחנה - צהוב או אדום. שיפוע אדום A פירושו שהחיידק אינו מפרק את הסוכר לקטוז; כשהשיפוע צהוב B החיידק מפרק לקטוז; כשהתחתית אדומה C החיידק אינו מפרק גלוקוז; תחתית צהובה D - החיידק מפרק גלוקוז.
רישום אחד מתוך עשרה שהתפרסמו בכתב העת היהודי האמריקאי 'The Southern Jewish Weekly' 31st October 1947' המתארים את תרומתו ופעולותיו של קליגלר. הרישום מראה את קליגלר מזריק לעצמו את תרכיב החיסון שפיתח לבקשת הממשלה הפולנית הגולה. הכיתוב מספר על תרומתו להדברת המלריה בארץ ישראל
"צלב ההצטיינות" - מדליה שהוענקה לקליגלר בשם הממשלה הפולנית הגולה ב-1943, על ידי הקונסול הפולני בירושלים, על תרומתו לפיתוח תרכיב חיסון לעזרה רפואית לפליטים פולנים, תוך גילוי אומץ לב כשהזריק לעצמו את התרכיב
זיגמונד פרויד

.
| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1856 פרייברג, מרקיזות מוראביה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1939 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Sigismund Schlomo Freud 
 ענף מדעי:  פסיכואנליזה, נוירולוגיה 
 מקום מגורים:  Birth house of Sigmund Freud, לונדון, וינה 
 מקום קבורה:  קרמטוריום גולדרס גרין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 תלמידי דוקטורט:  אוטו גרוס, משה וולף 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (25 ביוני 1936)  פרס גתה (1930) 
 בן או בת זוג:  Martha Bernays (1886–23 בספטמבר 1939) 
 צאצאים:  אנה פרויד, Oliver Freud, Sophie Freud, Martin Freud, Ernst L. Freud, Mathilde Freud 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
זִיגְמוֹנְד פְרוֹיְד (בגרמנית: Sigmund Freud, נולד בשם שלמה פרויד (Sigismund Schlomo Freud);‏ 6 במאי 1856, מוראביה – 23 בספטמבר 1939, לונדון) היה פסיכיאטר ונוירולוג יהודי-אוסטרי, אבי הפסיכואנליזה, אחד ההוגים החשובים בתחום תורת האישיות ומהמדענים ואנשי הרוח הבולטים והמשפיעים ביותר במאה העשרים.
קורות חיים

פרויד נולד בעיירה פרייברג (Freiberg) (אנ') שבמוראביה (כיום בצ'כיה), אז חלק מהאימפריה האוסטרית, לאמליה לבית נתנזון וליעקב, סוחר צמר. על פי גרסה אחת אימצה משפחת אביו את השם "פרויד" ב-1812, על שם אם המשפחה, פריידה. הוריו היו שניהם יהודים גליציאנים. זיגמונד היה הבכור מבין שני בנים וחמש בנות שנולדו לאמו. כמו כן היו לו שני אחים בוגרים מנישואיו הקודמים של אביו לאישה בשם רבקה, מהתקופה בה התגורר בבוצ'אץ.
בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 1857 ירד יעקב מנכסיו. בשנת 1859 עברה המשפחה ללייפציג, וב-1860 התיישבה בווינה. אף על פי שהיו דלי אמצעים וחיו בדירה צפופה, הוריו של זיגמונד השקיעו ממון רב בהשכלתו, לעיתים על חשבון אחיו, שכן בלט בכישרונו כבר מגיל צעיר. בשבע משנות לימודיו בגימנסיה דורג ראשון בכיתתו.
בנעוריו התלבט פרויד בבחירת מקצוע, ונראה שרצה בעיקר לעסוק במחקר. גישות שהשפיעו עליו בתקופה זו היו תורת האבולוציה של דרווין ורעיונותיו של גתה במאמרו "הטבע". בשנת 1873, בגיל 17, החל פרויד ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה. תחילה ביקש ללמוד את תורת המשפטים ולעסוק בענייני החברה, וכן התעניין בדת. לבסוף, זמן קצר לפני שעמד בבחינת הבגרות, הגיע פרויד למסקנה כי עליו ללמוד רפואה.
על נעוריו של פרויד ידוע מעט, שכן השמיד את רשימותיו האישיות לפחות פעמיים (בשנים 1885 ו-1907). מכתביו המאוחרים נשמרו בקנאות על ידי ארכיון זיגמונד פרויד, ושוחררו תחילה רק לביוגרף הרשמי שלו, ארנסט ג'ונס, ולחברים ספורים מהחוג הפנימי של הפסיכואנליזה. עם זאת, במהלך השנים הוצאו כמעט כל כתביו מהארכיון.
קורות חיים > שנות חייו האחרונות

ד"ר אנטון סוורוואלד, הקצין הנאצי שמונה להשתלט על נכסי היהודים באוסטריה, היה תלמיד של ידידו של פרויד והחליט לקרוא את כתביו. הרושם שכתבי פרויד הותירו על הקצין גרמו לו למעול בתפקידו. הוא הסתיר מפני השלטון הנאצי את דבר קיומם של חשבונות בנק שווייצריים בבעלות משפחת פרויד, ואף עזר ל-16 מבני המשפחה להשיג אשרות על מנת להימלט לאנגליה. המשפחה גם נעזרה בסיוע כלכלי ממטופלתו וידידתו של פרויד מארי בונפארט. כשביקש לעזוב את אוסטריה, דרש הגסטפו מפרויד לחתום על הצהרה לפיה זכה ליחס הוגן. אנקדוטה פופולרית ייחסה לפרויד את התוספת הצינית "אני ממליץ בכל לשון של המלצה על הגסטפו לכל אדם", אך המסמך המקורי, אשר התגלה ב־1989, מפריך את אותה אנקדוטה[דרוש מקור].
ב-4 ביוני 1938, הורשו פרויד ומשפחתו לעבור את הגבול לצרפת, ואז המשיכו מפריז ללונדון, שם חיו באזור המפסטד. פרויד השווה את יציאתו לגלות לבקשתו של רבי יוחנן בן זכאי מאספסיאנוס לפני חורבן בית המקדש השני: "תן לי יבנה וחכמיה". "אנו עומדים ליזום אותו מהלך" הצהיר פרויד, "בסך הכל, אנו רגילים לרדיפות". ברחוב מארספילד גארדנס (Maresfield Gardens) מס' 20, לונדון, כתובת מגוריו של פרויד, פועל, החל מ-1986, "מוזיאון פרויד".
בלונדון, בשנת 1938, התגשמה חלקית שאיפתו לזכות בהכרת החברה המלכותית כמדען מוביל, אף כי הצעת חוק, שיזם אוליבר לוקר-למפסון, להעניק לו וליהודים מגורשים אחרים אזרחות בריטית, נכשלה. שני מזכירים של החברה המלכותית הביאו את ספר האגודה לפרויד לחתימה. על כך כתב לידידו הסופר ארנולד צווייג: "הם השאירו לי עותק של הספר, ואם היית כאן הייתי יכול להראות לך את החתימות, מזו של אייזק ניוטון ועד לזו של צ'ארלס דרווין. חֶברה טובה!".
פרויד עישן סיגרים במשך רוב חייו. בשנת 1923, בגיל 67, לקה בסרטן הפה. הוא עבר מעל 30 טיפולים במחלה, ובהם גם הסרת לסתו העליונה, אך המשיך לעשן כ-20 סיגרים ביום עד למותו.
לאחר שלא יכול היה לסבול את הכאבים הבלתי פוסקים שגרמה לו המחלה, ביקש מרופאו האישי לשים קץ לייסוריו, וב-23 בספטמבר 1939 (יום הכיפורים ה'ת"ש), מת ממנת יתר של מורפיום שניתנה על ידי רופא. שלושה ימים לאחר מותו, גופתו של פרויד נשרפה בבית הלוויות של גולדרס גרין בצפון לונדון. אפרו הונח בקולומבריום של ארנסט ג'ורג' ב"פינת פרויד". הוא מונח על בסיס שתוכנן על ידי בנו, ארנסט, במכתש פעמון יווני עתיק שעוטר בסצנות דיוניסיות שפרויד קיבל במתנה ממארי בונפרטה, ושמר אותו בחדר העבודה שלו בווינה במשך שנים רבות.
לאחר שאשתו מרתה נפטרה בשנת 1951, אפר שלה הונח גם הוא בכד.
קורות חיים > משפחה ושאירים

לפרויד ולאשתו מרתה נולדו שישה ילדים: ארנסט ל. פרויד, ז'אן מרטין פרויד, אוליבר פרויד, מתילדה פרויד, סופי פרויד, ואנה פרויד. בתו הצעירה, אנה פרויד, הייתה גם היא פסיכולוגית בולטת, ממייסדי פסיכולוגיית האגו, שתרמה במיוחד בתחום הפסיכולוגיה של הילד ופסיכולוגיה התפתחותית.
פרויד הוא סבו של הצייר לוסיאן פרויד ושל הקומיקאי והפוליטיקאי קלמנט פרויד. הוא סבא-רבא של העיתונאית אמה פרויד, של מעצבת האופנה בלה פרויד ושל אילי ההון מתיו פרויד וריא ויליאמס. אחייניתו מרתה גרטרוד פרויד ששינתה את שמה לתום זיידמן-פרויד, ילדה את אביבה הררי. אחיינו הכפול (בן אחותו אנה ובן אחי אשתו, שהיה בעלה) שהיה גם שותפו בחלק מרעיונותיו ומחקריו היה התועמלן הבולט אדוארד ברנייס.
ארבע מחמש אחיותיו נרצחו בשואה. הן גורשו למחנה טרזיינשטט בקיץ 1942, שם מתה אסתר אדולפינה ב-29 בספטמבר 1942. האחיות מארי, פאולינה ורוזה נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה, זמן קצר לאחר שהגיעו לשם ב-23 וב-29 בספטמבר. אחותו, אנה, נישאה לאלי ברנייס, אחיה של מרתה, אשתו של פרויד. היא היגרה לניו יורק, שם נפטרה ב-1955. אחד מחמשת ילדיה הוא אדוארד ברנייס.
תורת הפסיכואנליזה

הנחת היסוד של הפסיכואנליזה היא שחלק ניכר מהפעילות הנפשית של האדם נעשית באופן לא מודע, ושעל מנת להבין טוב יותר את הסיבות להתנהגותו, צריך לחשוף ולגלות חלקים בלא-מודע שלו. מסיבה זו, הפסיכואנליזה מתמקדת בהשפעתם של דחפים מודחקים, קונפליקטים פנימיים וטראומות בילדות על הבריאות הנפשית של האדם.
אף על פי שהפסיכואנליזה מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, יש כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע. ישנה ביקורת גם על הטיפול הפסיכואנליטי, בין השאר על האפקטיביות הנמוכה שלו.
תורת הפסיכואנליזה > מקורות ביולוגיים

פרויד נחשב לאבי הפסיכולוגיה הביולוגיסטית. [דרוש מקור]כמי שלמד רפואה, ובא מן העולם המדעי, ניגש פרויד אל הנפש כשם שניגש הביולוג אל התא, החיה או החומר אותו הוא חוקר. לפני פרסום מחקריו של פרויד העיסוק בנפש לא נחשב למדעי, לפחות לא בהגדרה הנוקשה של מדע, והוא ניסה לכונן פסיכולוגיה כמדע ממשי.
לגורם זה ישנן כמה משמעויות שחשובות להבנת תורתו של פרויד:
תפיסה דטרמיניסטית: אין מקור ההתגלגלויות הנפשיות בבחירה מודעת של האדם, אלא הן השתלשלות של המקרים הנפשיים. בכתביו משנת 1933 תיאר פרויד את מטרות הפסיכואנליזה כדלקמן: "השכל והנפש הם אובייקטים לחקירה מדעית, בדיוק כפי שכל הדברים הבלתי אנושיים הם אובייקטים לחקירה כזו". ניתן לומר כי לפי עקרון הדטרמיניזם, כל אירוע משמעותי בילדות ישפיע על האישיות בהמשך החיים.
הנפש היא בעלת מבנה שלם המורכב רמות וישויות, שביניהם יש יחסים ברורים והם מצטרפים לחטיבה אחת שלמה – זאת בניגוד לפסיכולוגיות הקדומות שם יש מספר כוחות בנפש, ואין הגדרה מדויקת של היחסים ביניהם.
פרויד, כהולך בעקבותיו של צ'ארלס דרווין, בחן את תהליך האבולוציה של בעל חיים, שבמיליון השנים האחרונות שלו נוצר גם האדם. כמדען הסיק כי התרבות, שהיא מאפיין של בן האנוש, מעלה תהיות רבות.
תהיות אלו נובעות בעיקר מכך שלפי מחקרים אנתרופולוגיים רק בכ-150,000 שנים האחרונות התפתחה תרבות בחברת בני האדם. מבחינה אבולוציונית, נדרשו כ-150 מיליון שנים לדגים על מנת להיהפך לזוחלים ולדו-חיים, וכ-170 מיליון שנים נוספות חלפו להתפתחות היונקים המוכרים כיום. חלק ניכר מנסיונותיו המחקריים של פרויד היה הניסיון למצוא פתרון לשאלה, כיצד אירע כי בכ-150,000 שנה פיתח האדם את מאפייני התרבות השונים: מוזיקה, מוסר, מנהגים ומסורות, תלבושות, אהבה, וכו'.
הבסיס המדעי לתאוריות של פרויד הוא שנוי במחלוקת. בעיני מבקריו, היכולת לתקף אמפירית את מסקנותיו היא מוגבלת, ויעילותה הטיפולית של תורתו אינה גבוהה בכל מה שקשור לטיפול במחלות נפש. רבים מפקפקים האם ניתן לקרוא לה מדע, בהיותה מבוססת על טענות שלא ניתן להפריכן. כפי שניסח זאת מבקרו של פרויד, הפסיכולוג האמריקני ג'ון קילסטרום: "אין כל ראיה אמפירית שההתפתחות עוברת דרך שלב אורלי, אנאלי ופאלי ושילדים קטנים מתאווים לאימותיהם ושונאים את אבותיהם... אין כל ראיה אמפירית שקיימים מנגנוני הפעולה שאותם חוזה הפסיכואנליזה, כמו ההעברה והקתרזיס... עדיף להתייחס לפרויד כאל סופר יותר מאשר כמדען. פסיכולוגים יכולים להסתדר בלעדיו"
אחרים אומרים, לעומת זאת, שתוקפם של עיקרי תורת פרויד לא פג עד היום. מקובל גם היום שטיבה של מערכת היחסים בין המטפל למטופל הוא משמעותי להצלחת הטיפול. בראש ובראשונה תרם פרויד את המושג "לא מודע", שחשיבותו רבה בתרבות ובפסיכולוגיה.
תורת הפסיכואנליזה > מודל הנפש הפרוידיאני

פרויד הציע מודלים אחדים לתיאור הנפש ואופן פעולתה:
המודל הסטרוקטורלי: חלוקת הנפש לשלוש רשויות: סתמי (Id), אני (Ego) ואני עליון (Super-ego).
המודל הדינמי: מתאר את הדינמיקה בין הרשויות השונות.
המודל הטופוגרפי: שלוש רמות מודעות של הנפש: המודע, הקדם מודע (או ה"סמוך למודע") והלא מודע.
המודל הפסיכוסקסואלי: מתאר את שלבי התפתחותה של הנפש: השלב האוראלי, השלב האנאלי, השלב הפאלי, שלב החביון והשלב הגניטלי.
תורת הפסיכואנליזה > חרדות

לפי גישתו של פרויד החרדה נוצרת על ידי המבנה הראשוני והיצרי של האישיות, במאבק בין דרישות הסתמי (איד) לבין הסופר אגו. היא נועדה לגלות סכנות פנימיות וחיצוניות ולהזהיר את האדם מפניהם. חלק מהתהליכים המתקיימים בנפש נמצאים בלא-מודע של האדם. זיגמונד פרויד הבחין בשלושה סוגי חרדה:
חרדה מציאותית - שמזהירה את האדם מפני סכנות ממשיות.
חרדה נוירוטית - שהיא למעשה חשש מעונש - חשש שהדחפים והיצרים של האיד יתפרצו ודרישות המציאות עלולות להביא את האדם להיענש על מעשיו.
חרדה מוסרית - שמתבטאת ברגשות אשמה שנועדו להזהיר את האדם מפני עונשים חמורים ביותר, לכאורה, שצפויים לו אם יבצע מעשה לא מוסרי בעיניו של האני עליון (סופר אגו), מבנה אישיות נוקשה שאחראי על ערכיות ומצפון האדם.