stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בת'אן הרדיסון
הערות שוליים

1 2  Leanna Commins, Bethann Hardison on the Battle of Versailles, Gucci's 'Blackface' Scandal and the Future of Black Designers, Fashionista, ‏2019-04-29 (באנגלית)
1 2 3 4 5   אופיר חובב, בתאן הרדיסון: "אם בתעשיית האופנה היו גזענים לא הייתי מצליחה לפעול בה", באתר הארץ, 24 באפריל 2024
1 2  Landon Peoples, After Decades Of Diversity Work In Fashion, Bethann Hardison (Still) Didn't Come To Play, www.refinery29.com (באנגלית)
↑  "Bethann Hardison On Model Diversity And The Ever-Changing Face Of Fashion". NPR.org (באנגלית). נבדק ב-2019-05-09.
↑  Danielle Cadet, Whitley’s World: A brief history of Bad and Boujee Black Girl Style, Andscape, ‏2017-09-21 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Rosemary Feitelberg, Pioneering Model and Activist Bethann Hardison Looks at Fashion’s Past and Present, WWD, ‏2019-04-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  France, Louise (2 בנובמבר 2008). "Black. Beautiful. Barely seen". The Guardian (באנגלית). נבדק ב-31 בדצמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Bethann Hardison: Why Fashion Needs the Black Girls Coalition Again, ELLE, ‏2014-09-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bethann Hardison Named Vogue Italia Editor-at-Large, Essence, ‏2020-10-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  www.wwd.com, Rosemary Feitelberg (2013-05-08). "Bethann Hardison's Crusade For Diversity In Fashion". HuffPost (באנגלית). נבדק ב-2019-05-09.
↑  "Bethann Hardison's Biography". The HistoryMakers.
↑  Gyarkye, Lovya (2023-01-29). "Invisible Beauty Review". Hollywood Reporter (באנגלית). נבדק ב-2023-05-14.
↑  Matthew Carey, Magnolia Pictures Acquires ‘Invisible Beauty’; Doc About Pioneering African American Model Bethann Hardison Features Zendaya, Naomi Campbell, Deadline, ‏2023-07-18 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0171 6454  NKC: xx0280153  VIAF: 10147663031260551632   WorldCat (עם VIAF): 10147663031260551632
מזכיר האנרגיה של ארצות הברית

מזכיר האנרגיה של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Energy) הוא האדם העומד בראש מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. מתוקף תפקידו הוא חבר בקבינט של ארצות הברית. מזכיר האנרגיה הוא החמישה עשר בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
התפקיד קיים מאז ה-1 באוקטובר 1977, עם היווסדה של מחלקת האנרגיה, לאחר שהנשיא ג'ימי קרטר חתם על חוק המורה על יצירת המחלקה ("Department of Energy Organization Act"). תחום הפעילות של התפקיד במקור התמקד בעיקר בהפקת אנרגיה ובמחקר שלה, וכן בייצור אנרגיה ביתית וברגולציה. משם הדגש עבר לפיתוח טכנולוגיה ממקור יעיל ואיכותי וכן בחינוך אנרגיה. לאחר סיום המלחמה הקרה, מטרות המחלקה הופנו גם לסילוק פסולת רדיואקטיבית, ולשימור הסביבה ומאבק בשינוי האקלים, תוך קידום ומחקר של אנרגיה מתחדשת.
מזכיר ההגנה לשעבר ג'יימס שלזינגר היה למזכיר האנרגיה הראשון, אשר היה רפובליקני שמונה על ידי הנשיא הדמוקרטי ג'ימי קרטר. זוהי הפעם היחידה בה מזכיר האנרגיה היה חבר במפלגה שונה מזו של הנשיא הממנה אותו. שלזינגר הוא גם היחיד שהודח מן התפקיד.
מזכירי האנרגיה

| # | דיוקן | שם | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | נשיא תחתיו כיהן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | ג'יימס שלזינגר | 6 באוגוסט 1977 | 23 באוגוסט 1979 | ג'ימי קרטר |
| 2 |  | צ'ארלס דאנקן | 24 באוגוסט 1979 | 20 בינואר 1981 | ג'ימי קרטר |
| 3 |  | ג'יימס אדוארדס | 23 בינואר 1981 | 5 בנובמבר 1982 | רונלד רייגן |
| 4 |  | דונלד הודל | 5 בנובמבר 1982 | 7 בפברואר 1985 | רונלד רייגן |
| 5 |  | ג'ון הרינגטון | 7 בפברואר 1985 | 20 בינואר 1989 | רונלד רייגן |
| 6 |  | ג'יימס ווטקינס | 1 במרץ 1989 | 20 בינואר 1993 | ג'ורג' הרברט ווקר בוש |
| 7 |  | הייזל אולירי | 22 בינואר 1993 | 20 בינואר 1997 | ביל קלינטון |
| 8 |  | פדריקו פניה | 12 במרץ 1997 | 30 ביוני 1998 | ביל קלינטון |
| 9 |  | ביל ריצ'רדסון | 18 באוגוסט 1998 | 20 בינואר 2001 | ביל קלינטון |
| 10 |  | ספנסר אברהם | 20 בינואר 2001 | 1 בפברואר 2005 | ג'ורג' ווקר בוש |
| 11 |  | סמואל בודמן | 1 בפברואר 2005 | 20 בינואר 2009 | ג'ורג' ווקר בוש |
| 12 |  | סטיבן צ'ו | 20 בינואר 2009 | 22 באפריל 2013 | ברק אובמה |
| 13 |  | ארנסט מוניז | 21 במאי 2013 | 20 בינואר 2017 | ברק אובמה |
| 14 |  | ריק פרי | 2 במרץ 2017 | 1 בדצמבר 2019 | דונלד טראמפ |
| 15 |  | דן ברוייט | 2 בדצמבר 2019 | 20 בינואר 2021 | דונלד טראמפ |
| 16 |  | ג'ניפר גרנהולם | 25 בפברואר 2021 | 20 בינואר 2025 | ג'ו ביידן |
| בפועל |  | אינגריד קולב | 20 בינואר 2025 | 4 בפברואר 2025 | דונלד טראמפ |
| 17 |  | כריס רייט | 4 בפברואר 2025 | מכהן | דונלד טראמפ |
אחמד סעיד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1925 קהיר, מצרים 
 פטירה:  4 ביוני 2018 (בגיל 92) Gharb, מצרים 
 מדינה:  מצרים מצרים
 תקופת הפעילות:  1953–1967 (כ־14 שנים)
 מעסיק:  סאות אל-ערב
 סוג כתב:  שדרן רדיו, פרשן, מנהל תחנת רדיו
 
אחמד סעיד (בערבית: أحمد سعيد, 9 באוגוסט 1925 - 4 ביוני 2018) היה שדרן רדיו מצרי, אשר שימש בין השנים 1953–1967 כמנהל ושדרן ראשי בתחנת הרדיו המצרית "סאות אל-ערב" ("קול ערב"), שפעלה תחת חסות המשטר בראשות נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, נחשבה לתחנת הרדיו החשובה ביותר בעולם הערבי והייתה אמצעי מרכזי להפצת התעמולה הנאצריסטית המצרית. סעיד נודע כשדרן פופולרי ועממי, השתמש בשפה עממית ובסיסמאות ישירות ובוטות לעיתים, ונהג אף לצעוק, לגדף ולאיים בשידור. היה מקורב לנאצר ותומך נלהב של הנאצריזם, ושידוריו הוכוונו על ידי השלטון המצרי. קרבתו לשלטון, הפופולריות לה זכה והשפעתו הרחבה על דעת הקהל בעולם הערבי עשו אותו לדמות מרכזית וחשובה בתקשורת הערבית ובעולם הערבי כולו בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
לפני ובמהלך מלחמת ששת הימים מילאו סעיד ותחנת הרדיו אותה ניהל תפקיד מרכזי בעיצוב דעת קהל התומכת במלחמה עם ישראל. בזמן המלחמה עצמה שידר סעיד, ככלי תקשורת ערביים נוספים, תיאורים שגויים של הצלחות צבאיות משמעותיות לכוחות הערביים. לאחר המלחמה פוטר סעיד ומעמדו בשדה התקשורת דעך.
בשל אופי שידוריו, מעמדו המרכזי ותפקודו בתקופת "מלחמת ה-5 ביוני" הפך סעיד, לצד אחמד שוקיירי, לאחד מסמלי התבוסה במלחמה ולסמל התעמולה השקרית והצעקנית שאפיינה חלקים בתקשורת הערבית בתקופה זו. לצד התדמית השלילית שדבקה בו, דמותו הבולטת והחלוצית בתקשורת המצרית נחשבת לבעלת השפעה רבה על עיצוב התקשורת הערבית במחצית השנייה של המאה העשרים.
ממהפכת הקצינים עד 1967

הרדיו היה כלי תקשורת נפוץ ופופולרי במצרים עוד לפני מהפכת הקצינים החופשיים ועליית נאצר לשלטון, בשל נגישותו לאנשים שאינם יודעי קרוא וכתוב והדמיון בינו לצורות המסורתיות של העברת ידע בעל פה. עם זאת הרמה הטכנית של תשתיות הרדיו במצרים הייתה נמוכה, התחנות היו מקומיות ומרובות ולא פעלה תחנת רדיו ארצית אחת שזכתה להאזנה במספרים גדולים. השלטון החדש, שחיפש דרכים לבסס את שלטונו ולהפיץ את רעיונותיו בעולם הערבי, דאג לפיקוח הדוק על כלי התקשורת במדינה ולהקמת כלי תקשורת ש את דברו.
אחמד סעיד החל את דרכו כמגיש התוכנית "סאות אל ערב" ("קול ערב") ברדיו קהיר ובעקבות הצלחת התוכנית הפך למנהל תחנת רדיו חדשה שנשאה את שמה. תחנת "סאות אל ערב" הוקמה ביולי 1953, תוך מעורבות אישית של נאצר ואנשי השלטון במהלך, ועל פי אחמד סעיד, עם הנחיה ברורה מלכתחילה לגבי מטרות התחנה בתחום קידום רעיון הפאן-ערביות בעולם הערבי. המטרות הרחבות של שידורי התחנה היו קידום שחרור וחירות לערבים, איחוד המדינות הערביות, מניעת "ניצול אימפריאליסטי" של משאבים, ושימוש במשאבים לטובת החברה, המדע והתרבות הערביים. התחנה הייתה לשופר מפוקח היטב של המשטר במצרים.
שידוריו של אחמד סעיד זכו להצלחה רבה במצרים ומחוצה לה, והוא הפך למזוהה מאוד עם התחנה ולדמות מרכזית בתקשורת הערבית כולה. בשידוריו העזים והסוחפים התנסח בערבית פשוטה והשתמש ברטוריקה מתלהמת ובוטה הכוללת צעקות, קללות ופנייה ישירה למאזינים ולמושאי הנאומים.
תשתיות הרדיו הגרועות במדינה שופרו במהירות תחת שלטון נאצר ועד מהרה התאפשר שידור מקהיר למדינות ערב האחרות. מהר מאוד הפכה התחנה, שהחלה "לקדם קשרים חברתיים ותרבותיים בין מצרים לעמים ערביים אחרים", לגורם מרכזי בהפצת הקריאות המצריות לפאן-ערביות ואיחוד מדיני של הערבים. אחד מהמהלכים המשמעותיים הראשונים בעולם הערבי שנתמכו על ידי התחנה היה מלחמת העצמאות של אלג'יריה. עם פתיחת המרד שידר סעיד את הצהרת ה-1 בנובמבר 1954 של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, שקראה לסילוק הצרפתים והקמת מדינה עצמאית באלג'יריה.
נושא מרכזי נוסף בשידורים של סעיד היה הבעיה הפלסטינית והסכסוך עם ישראל. בנאומיו הזכיר הבושה בכך שפלסטין כבושה בידי זרים וקרא לשחרור פלסטין ולחיסולה של ישראל. בנוסף יצא סעיד נגד המעצמות המערביות, אותן הגדיר כאימפריאליסטיות וכקפיטליסטיות, ונגד ניצול "המשאבים הערביים" על ידי מדינות אלו, ובעיקר נגד בריטניה. לשונו הבוטה גרמה לכך שבעת ביקורו בבריטניה כינו אותו כלי התקשורת המקומיים "מר שנאה". תפקיד נוסף של התחנה היה "לדווח" על פשעי משטרים ערביים שלא סרו למרותו של הקו הנאצריסטי, בעיקר אלו שהוקמו על ידי בריטניה - ירדן ועיראק. המדינות הערביות שהשתתפו בברית בגדאד, שקשרה בברית הגנתית את עיראק, טורקיה, פקיסטן, בריטניה ואיראן, ספגו ביקורת מצרית קשה דרך שידורי התחנה. סעיד, שנודע בשנאתו לחוסיין מלך ירדן, הרבה להתנגח בירדן - אותה ראתה מצרים כמדינה "מזויפת" וכסוכנת של בריטניה האימפריאליסטית - ולהאשים אותה בשיתוף פעולה עם ישראל, וביתר שאת בתחילת שנת 1967, עד לחתימת ברית ההגנה בין מצרים וירדן במאי של אותה שנה.
הביקורת על אחמד סעיד

בספרו "עמודי השואה - דיון מדעי בסיבות תבוסת ה-5 ביוני" כתב האינטלקטואל והחוקר הסורי-לבנוני ד"ר צלאח אל-דין אל-מונג'ד על אחמד סעיד: "'סאות אל-ערב' בימי אחמד סעיד היה בית-ספר להדרכה, להשראה, לתעמולה למען המהפכה, לעידוד מעשי אלימות, או להעלבת הבריות... לאחמד סעיד לא ישווה איש בקללות וגידופים. 'סאות אל-ערב' שימש במה להטעיה ולהסתה, במקום שישמש במה לתודעה ולהקניית תרבות. האחראים בדמשק וקהיר לא איחרו ללכת באותה דרך עצמה גם בנאומיהם הרשמיים, כדי לעורר את יצרי-ההמונים ולנצלם להגשמת מטרותיהם".
הממשל, תחת חסותו פעל סעיד, התנער אחרי המלחמה מ"סאות אל ערב", וה"אשמה" הסמלית של התחנה נחה כולה על כתפיו של סעיד. לאחר המלחמה נתפס אחמד סעיד בעיני רבים בעולם הערבי כדמגוג קיצוני ובוטה באופן חסר תקדים, וסימל את חוליה של התקשורת הערבית באמצע המאה העשרים, את רדידותה, חוסר העצמאות שלה והשקרים והתעמולה שהפיצה להמונים.
מלבד הביקורת הקשה על סגנונו, נטען נגד סעיד כי הידיעות ששידר הטעו את העורף ואת החיילים בקווים האחוריים, ואף גרמו לכמה כוחות מצריים להתקדם אל תוך סיני במקום לסגת מפני המתקפה הישראלית, ובעקיפין הובילו להרוגים ושבויים. על פי חוסיין, מלך ירדן, שידרה תחנת הרדיו בניהולו של סעיד ידיעות בזמן אמת על מהלכים של הצבאות הערביים, ובכך העניקה לישראל מידע מודיעיני על הצפוי בחזית.
כנגד הביקורת טען סעיד שבתפקידו מילא תמיד את הוראות הממשל, ושתחנת הרדיו הייתה כפופה באופן ישיר לממשל וביטאה את מדיניותו ותו לא; לדבריו "לא נוכל להפריד בין מדיניות נאצר לבין השידור". לטענתו, הפרטים השגויים ששידר בזמן המלחמה נמסרו לו בידי קובעי מדיניות, במטרה לחזק את הצבא המצרי ולהפחיד את האויב, ואי ציות להוראות היה מביא להוצאתו להורג כבוגד.
ראו גם

נאצריזם
תעמולת הבחירות לכנסת
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  TBS 16 Whose Voice? Nasser, the Arabs, and 'Sawt al-Arab' Radio by Laura M. James, tbsjournal.arabmediasociety.com (ארכיון)
↑  First, www.arabtimes.com
↑  "The voice of the Arabs is speechless at 50". The Daily Star Newspaper - Lebanon. 2003-07-10. נבדק ב-2017-07-20.
1 2  Natalie Jia Ning Diong, Sawt Al-Arab or Sawt Al-Nasser? The Case of Mass Media under Gamal Abdel Nasser and the Convoluted Rise of Pan-Arabism, Journal of Georgetown University-Qatar Middle Eastern Studies Student Association 2015 doi: 10.5339/messa.2015.5
↑  Douglas A. Boyd, Development of Egypt's Radio: ‘Voice of the Arabs’ under Nasser, Journalism Quarterly 52, 1975-12-01, עמ' 645–653 doi: 10.1177/107769907505200406
↑  Abbès Zineb, Ahmed Saïd raconte la diffusion par, www.algerie1.com (בצרפתית)
1 2  שמשון יצחקי, בעיני הערבים - מלחמת ששת הימים ולאחריה, מערכות, 1969, עמ' 124
1 2 3  משה שמש, האם קרא שוקירי 'לזרוק את היהודים לים'?, עיונים בתקומת ישראל 11, 2001, עמ' 132–141
1 2 3 4 5  יוחאי סלע, אחמד סעיד ומצרים במלחמת ששת הימים, יוני 1967, באתר מגזין המזרח התיכון
↑  בעיני הערבים, עמוד 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9578 1478  LCCN: n2019006295  VIAF: 5340154983547967860007   WorldCat (עם VIAF): 5340154983547967860007
אתגר הפפסי

אתגר הפפסי (נקרא גם: פרדוקס הפפסי) הוא אסטרטגיה שיווקית המנוהלת על ידי חברת פפסיקו מאז שנת 1975. האתגר נוצר עקב היריבות המתמשכת בין החברה לחברת קוקה-קולה וההעדפה הברורה מצד הקהל כלפי משקאות קוקה-קולה. לאחר השקת האתגר, פורסמו התוצאות על ידי חברת פפסיקו והתגלה כי רוב האנשים אשר עשו את האתגר מעדיפים את הטעם של פפסי.
מהלך האתגר

האתגר הוא מבחן טעימה עיוורת ומאז השקתו מהלכו לא השתנתה.
מהלך האתגר הוא: נציג פפסיקו מארגן שולחן עם שתי כוסות לבנות: אחת מכילה פפסי ואחת מכילה קוקה-קולה. הנציג מבקש מאנשים לטעום משתי הכוסות, ואז לספר איזה משקה הם מעדיפים. לאחר שהטועמים עונים, הנציג חושף בפניהם את המותג של כל משקה כך שהטועמים יוכלו לראות אם הם מעדיפים קוקה-קולה או פפסי.
התוצאות מהאתגר היו נשלחות לחברת פפסיקו והחברה שיקללה את כל התוצאות לקונזוס אשר מראה כי אמריקאים מעדיפים פפסי על פני קוקה-קולה.
היסטוריה > השקת האתגר

האתגר הושק ב-1975, כחלק מהיריבות המתמשכת בין פפסי לחברת קוקה קולה. האתגר נחל את הצלחתו באמצעות הופעת התוצאות מהאתגר בפרסומות הטלוויזיה של פפסי. לכל משתתף באתגר הוענקה סיכה עליה כתוב "אני השתתפתי באתגר הפפסי".
היסטוריה > ביקורות ומחקרים

בספרו משנת 2005, מציג הסופר מלקולם גלדוול עדויות המצביעות על כך שהצלחתה של פפסי על קוקה קולה ב"אתגר פפסי" היא תוצאה של האופי הפגום של שיטת "מבחן לגימה". המחקר שלו מראה שטועמים יעדיפו בדרך כלל את המתוק מבין שני משקאות על בסיס לגימה אחת, גם אם הם מעדיפים משקה פחות מתוק על פני פחית שלמה. בנוסף, האתגר קיבל ביקורות על כך שלעיתים קרובות, על הכוס המלאה בפפסי הייתה כתובה האות "M" ועל הכוס המלאה בקוקה-קולה הייתה כתובה האות "Q", מה שמרמז על כך שהעדפת אותיות הניעה חלק מהתוצאות. כאשר ההעדפה בבדיקות עיוורות מושווה לבדיקות שבהן כוסות מסומנות בתוויות שרירותיות (למשל, S או L) או שמות מותגים, דירוג ההעדפה משתנה. בספרו "הרגלים רעים", ההומוריסט דייב בארי מתאר את אתגר פפסי כ"הניסיון המוטעה המתמשך של פפסי לשכנע את הציבור הרחב שקולה ופפסי אינם אותו דבר, מה שהם כמובן כן."
היסטוריה > השקה מחדש

בשנת 2015, פפסי השיקה מחדש את אתגר פפסי ברשתות החברתיות. כחלק מהמבצע שנמשך השנה, פפסי החתימה ידוענים שונים כדי לפרסם את המוצר שלהם בחשבונות המדיה החברתית שלהם תחת ההאשטאג #PepsiChallenge.
אתגר הפפסי בישראל

ב-2018, כחלק מההשקה המחודשת של האתגר, השיקה חברת פפסי את "מבחן הטעם" בישראל, עם דוכני טעימה עיוורת בין פפסי זירו לקוקה- קולה וקוקה קולה זירו. לטענת המותג, 58% מהטועמים בקיץ 2018 העדיפו את הטעם של פפסי מקס. בעקבות ההצלחה, מבחן הטעם חזר גם בקיץ 2019.
התחרות

בשנת 1981, על מנת להאיץ את התקדמות האתגר, הציעה חברת פפסיקו למי שיצליח לאסוף כמה שיותר סיכות השתתפות באתגר. למעשה, מאחורי התחרות, עמדה אסטרטגיה שיווקית אשר פפסיקו הציבה על מנת לקדם משמעותית את מכירותיה.
הערות שוליים

↑  Dominic Green, Will Wei, We Recreated The Pepsi Challenge To See What People Really Like, Business Insider (באנגלית אמריקאית)
↑  Was the 'New Coke' Fiasco Just a Clever Marketing Ploy?, Snopes.com (באנגלית אמריקאית)
↑  1975: Cola wars heat up with launch of Pepsi Challenge, The Drum
↑  Matthew Yglesias, How Coke Won the Cola Wars, Slate Magazine, ‏2013-08-09 (באנגלית)
↑  Ember, Sydney; Steel, Emily (2015-03-11). "The Pepsi Challenge Is Returning, but This Time for the Social Media Generation". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-03-25.
↑  עם או בלי סוכר? אתגר ה-Pepsi Taste Challenge מתקיים בארץ, באתר מעריב אונליין, 12 ביוני 2019
ג'רג' ראנקי (מלחין)

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1907 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 במאי 1992 (בגיל 84) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Reisz György 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 סוגה:  אופרה, wind music, אורטוריה, פסקול סרטים 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Júlia Tóth 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1954)  אמן דגול של הונגריה (1988)  אמן מצטיין של הונגריה (1963)  פרס פרנץ ארקל (1952)  פרס פרנץ ארקל (1957) 
 פרופיל ב-IMDb
 
György Ránki (במקור רייס, בהונגרית: Ránki György;‏ בודפשט, 30 באוקטובר 1907 – בודפשט, 22 במאי 1992) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
קורות חייו

ג'רג' רייס נולד במשפחה יהודית ברבע 6 של בודפשט, כבנם של ד"ר פרידייש רייס כימאי, ושל רוזליה סידוניה הניג (1875–1945). בשנת 1912, הוא ואביו המירו את דתם לקלוויניסטית (אין על כך תיעוד). הוא למד קומפוזיציה אצל זולטאן קודאי בין השנים 1926 לבין 1930 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. לאחר מכן עסק במחקר של מוזיקת העם במוזיאון האתנוגרפי לצד לאסלו לייטה. בשנים 1947–1948 עמד בראש מחלקת המוזיקה של הרדיו ההונגרי, ולאחר מכן חי בפריז ובלונדון בין 1948 לבין 1949.
עבודתו

הוא היה מלחין רב-צדדי שלא הפלה בין ז'אנרים. לפי השקפתו, ניתן ליצור יצירות ערכיות וגם חסרות ערך בכל ז'אנר. הוא כתב אופרות, מחזות זמר, בלט, מוזיקת סרטים, מוזיקה נלווית להצגות תיאטרון ולמחזות רדיו, יצירות תזמורת וקאמרית וגם שירים. יצירתו הפופולרית והידועה ביותר היא האופרה "בגדיו החדשים של המלך פומאדה" (The Pomade King's New Clothes), שאת הטקסט שלה כתבה אמי קארואי, על פי אגדה של אנדרסן, לבקשת הרדיו ההונגרי (לימים הוא הלחין שתי סוויטות מהחומר המוזיקלי של היצירה). האופרה הוצגה בבית האופרה של בודפשט ב-6 ביוני 1953. יצירה פופולרית נוספת שלו היא המחזמר "שלושת לילות של אהבה", שאת מילותיו כתבו מיקלוש הובאי ואישטוואן וש, ונעשתה ממנו גם גרסת קולנוע וטלוויזיה. הוא הלחין אופרת מסתורין בנושא "טרגדיית האדם", המבוססת על הדרמה טרגדיית האדם של אימרה מדאץ' (1970), אך כתב אופרות נוספות אחדות.
הוא הלחין גם קנטטה, למשל, המבוססת על שירו של אטילה יוז'ף, "בשולי העיר" (A város peremén), ואורטוריה המבוססת על שירו של מיקלוש רדנוטי, "Á la recherche". בין פרטי הסרט שלו, ראוי להזכיר את המוזיקה שכתב לסרט מצויר, המחזה "שני וידויים (Két vallomás) בבימויו של מארטון קלטי, שצולם ב-1962, ואת הסרט המפורסם קרוסלה (סרט) מאת זולטאן פאברי.
עבודתו זכתה להכרה בפרסים רבים, שלושה ימים לפני מותו קיבל את הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה על מפעל חייו.
פרסים והוקרה

פרס פרנץ ארקל (1952 – דרג A), 1957 – דרג B)
פרס קושוט (1954)
פרס האמן המצטיין (1963)
דרגת זהב לפי סדר עבודה (1967)
פרס פרו-ארטה (1970)
מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1977)
פרס ברטוק-פסטורי (1987)
פרס האמן הדגול (1988)
צלב אמצעי של מסדר הצטיינות הרפובליקה של הונגריה (1992)
יצירותיו העיקריות > אופרות

בגדיו החדשים של המלך פומאדה (מבוסס על האגדה של הנס כריסטיאן אנדרסן לטקסט מאת אמי קארואי), (1953)
טרגדיית האדם (מבוססת על הדרמה טרגדיית האדם של אימרה מדאץ') (1970)
The Lunar Boatman (מאת שאנדור וורס) (1979)
יצירותיו העיקריות > אופרטה

בחירת גברת (אופרטה ב-3 מערכות) הלברית נכתבה על ידי ארנה אינוצנט וינצה ורז'ה טרק מסיפורו הקצר של טיבור צ'רש (בודפשט, 12 באוקטובר 1958)
יצירותיו העיקריות > מחזמר

שלושת הלילות של אהבה - מלות השירים: אישטוואן וש, לברית: מיקלוש הובאי (תיאטרון פטפי, 12 בינואר 1961 )
יצירותיו העיקריות > אורטוריות

1944 Cantus urbis (מיקלוש רדנוטי)
שיר על העיר (טיבור דרי), 1972
קין והבל, 1992
יצירותיו העיקריות > בלט

קרקס - סצנות חלום פנטסטיות בחמש תמונות, עם הקדמה (דרמת ריקוד סימפונית המבוססת על סיפורה הקצר של פרידייש קארינתי), (1965)
שיקוי קסם (1975)
האביר פזמן (על פי יאנוש אראן) (1956)
יצירותיו העיקריות > יצירות תזמורת, יצירות קונצרט

שתי סימפוניות
תחרות ויולה
קונצ'רטינו לצימבלום ותזמורת
1514 לפסנתר ולתזמורת
יצירותיו העיקריות > מוזיקה קאמרית

רביעיית מיתרים
סרנדה של הדרקון בעל שבעת הראשים
1960 פנטארופוניה
יצירותיו העיקריות > עשרים מוזיקות במה

מי המנצח - משחק שירי ילדים, מתוך ספרו של לאסלו הארש The Winners Are Wanted. (תרגיל בוקר, חבר השופטים כאן. איך הבנות...)
יצירותיו העיקריות > חמישים פסקולי סרטים

Édes Anna
Két vallomás (benne a Párizsban szép a nyár című keringő)
Körhinta
Hattyúdal (benne a slágerré vált Villa Negra románca című filmbetét)
A kiskakas gyémánt félkrajcárja
A beszélő köntös
Két bors ökröcske
Mekk Elek, az ezermester
Zsoltár gyermekhangra
Utazás a koponyám körül
A Pendragon legenda (1974)
מוזיקה לחרוזיה של בתו קטלין ראנקי:
Emberiség
Invokáció a kék madárhoz
Két karodban
Óda a természethez
Régmúlt időkben merültem
The Poet´s Song
דיסקוגרפיה

1973 – Zeneművek a főváros egyesítésének 100. évfordulójára. Hungaroton SLPX 11699 (közreműködő)
1988 – A Rádiózenekar fúvósötöse. Radioton SLPX 31084 (közreműködő)
1995 – Kortárs magyar fúvószene. Hungaroton HCD 31612 (közreműködő)
1996 – Magyar zeneszerzők rézfúvós kamarazenéje. Hungaroton HCD 31680 (közreműködő)
1997 – Kortárs magyar szerzők művei cimbalomra. Hungaroton HCD 31669 (közreműködő)
1997 – Kortárs magyar zene trombitára és hárfára. Hungaroton HCD 31734 (közreműködő)
2001 – Ránki György: Pomádé király új ruhája. Hungaroton HCD 31971 (saját)
לקריאה נוספת

עורך אנדראש סקיי: מי זה מי במוזיקה ההונגרית? הוצאת מוזיקה, בודפשט, 1988. עמ' 376. מסת"ב 9633306728
אמוקה מיהאליק: הקשבתי לבכורה של ההצגה המוזיקלית-רדיו "הזוכה האלמוני" ברדיו קושוט כשהייתי ילדה.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 2688/1907. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-07-19.
↑  "Reisz Frigyes születési bejegyzése a turdossini izr. hitközség születési akv. 180/1861.folyószáma alatt". נבדק ב-2019-07-19.
↑  "Hőnig Szidónia halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 778/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-07-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266798605171  PLWABN: 9810547582405606  BnF: cb164203180 (data)  GND: 129568104  ICCU: LO1V392871  ISNI: 0000 0001 1452 2385  LCCN: n85006617  LNB: 000327186  MusicBrainz: 4172173c-4166-4eb2-87c3-bdb939fc2486  NKC: mzk2010585207  NTA: 097130079  SELIBR: 323811  SNAC: w6q241db  SUDOC: 080601820  VIAF: 94098938   WorldCat (עם VIAF): 94098938
קיפ פארדו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1975 (בן 49) אטלנטה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kevin Ian Pardue 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  תיכון דנוודי 
 פרופיל ב-IMDb
 
קווין איאן "קיפ" פארדו (אנגלית: Kevin Ian "Kip" Pardue; נולד ב-23 בספטמבר 1975) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי אשר נודע בזכות תפקידיו בסרטים לזכור את הטיטאנים, חוקי המשיכה .
ביוגרפיה

פארדו נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. הוא למד בבית הספר תיכון באטלנטה. השם "קיפ" מקורו בראשי התיבות של שמו המלא.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם שיחק פוטבול, התגלה פארדו על ידי היחצ"ן של מולי רינגוולד . הוא דגמן עבור חברות האופנה ארמני, פולו ראלף לורן ואברקרומבי אנד פיץ'. הוא נמנה עם עשרת השחקנים הטובים לשנת 2003.
ב -31 באוקטובר 2018 הודיעה מחלקת משטרת חוף הרמוסה כי היא חוקרת דיווח על פגיעה מינית שהגישה השחקנית שרה סקוט (דם אמיתי), שנפגעה מינית בחודש מאי על ידי פארדו, עמית לשעבר למשחק בסדרה. ב-7 ביולי 2019, התאחדות האמנים ואמניות של אמריקה (SAG-AFTRA) מצאה את פארדו אשם בהטרדה מינית והוא נקנס ב-6,000 דולר בגין הטרדה מינית של סקוט.
הערות שוליים

↑  Willis, John; Monush, Barry (1 בפברואר 2004). Screen World 2003. Hal Leonard Corporation. pp. 120–. ISBN 978-1-55783-526-0. נבדק ב-27 בספטמבר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Loggerheads' Gay Character Kip Pardue: Not Yet Married But Dated Multiple Girlfriends and Dating History
↑  Saad, Nardine. "Police investigating actress Sarah Scott's allegations of sexual misconduct against Kip Pardue". latimes.com. נבדק ב-2019-03-25.
↑  https://variety.com/2019/tv/news/sag-aftra-kip-pardue-sexual-harassment-case-1203260707/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810573202605606  BnF: cb150386033 (data)  GND: 113758470X  ISNI: 0000 0001 1450 2173  LCCN: no2003054882  MusicBrainz: bd817415-5839-4b6f-9348-46182771761d  NKC: pna2006322543  SUDOC: 108945731  VIAF: 85095519   WorldCat (עם VIAF): 85095519