stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערוץ נחל אורן
הערות שוליים

↑  travel.usatoday.com USA Today. Gannett. Retrieved June 25, 2011.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ערוץ נחל אורן".
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפרץ מיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  צפון האוקיינוס האטלנטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידות
 שטח:  93,000 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Penobscot River, Saco River, Kennebec River, Tusket River, Sheepscot River 
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית, קנדה 
 קואורדינטות:  44°34′20″N 67°18′37″W﻿ / ﻿44.5723°N 67.31026°W﻿ / 44.5723; -67.31026
 he
 
מפרץ מיין (באנגלית: Gulf of Maine) הוא מפרץ באוקיינוס האטלנטי בחוף המזרחי של צפון אמריקה. הוא מוגבל בקייפ קוד בקצה המזרחי של מסצ'וסטס בדרום מערב ובאי קייפ סייבל בקצה הדרומי של נובה סקוטיה בצפון מזרח. המפרץ כולל את כל קווי החוף של ארצות הברית ניו המפשייר ומיין, כמו גם מסצ'וסטס מצפון לקייפ קוד, וקווי החוף הדרומיים והמערביים של המחוזות הקנדיים ניו ברונסוויק ונובה סקוטיה, בהתאמה.
המפרץ נקרא על שם מחוז מיין הקולוניאלי האנגלי הסמוך, שכנראה נקרא על ידי חוקרים מוקדמים על שם מחוז מיין בצרפת . מפרץ מסצ'וסטס, מפרץ פנובסקוט, מפרץ פסמקוודי ומפרץ פונדי נכללים במערכת מפרץ מיין; מפרץ מיין הוא גם ביתם של וריאציות הגאות והשפל הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ (ראה מפרץ פונדי למידע נוסף).
גאוגרפיה והידרוגרפיה

מפרץ מיין הוא שקע מלבני עם שטח פנים של כ-93,000 קמ"ר. הוא מוקף במערב ובצפון על ידי היבשת הצפון אמריקאית ומתקשר עם האוקיינוס האטלנטי מדרום-מזרח. הקרחון של האזור על ידי גיליון הקרח של לורנטייד הרחיק את אדמת המשקע מקו החוף, והותיר חוף סלעי ונופי ברובו, וחסר את החופים החוליים שנמצאו מדרום לאורך קו הים המזרחי. פיתוחי החוף המשמעותיים היחידים נמצאים באזורי המטרופולין בוסטון, פורטסמות ', פורטלנד וסנט ג'ון .
המאפיינים התת-מימיים של קרקעית הים המפוסלים במהלך מפלס הים התחתון של תקופות הקרח הופכים את המפרץ לים סגור למחצה המוגבל דרומה ומזרחה על ידי גדות תת-מימיות. בנק ג'ורג' בפרט, בקצהו הדרומי, מגן על המפרץ מזרם המפרץ . מי מפרץ מיין מושפעים חזק יותר מזרם הלברדור, מה שהופך את מי המפרץ לקרים ועשירים יותר בחומרים מזינים מאלה שנמצאו בדרום. עמקים תת-ימיים באגן המרכזי יכולים להגיע לעומק של 500 מטרים, בעוד ההרים התת-קרקעיים מתנשאים לגובה של 240 מקרקעית הים.
ישנם שלושה אגנים עיקריים הכלולים במפרץ מיין: אגן וילקינסון במערב, אגן הירדן בצפון-מזרח ואגן ז'ורז' בדרום. אגן ז'ורז' הוא העמוק מבין השלושה בגובה של יותר מ-370 מטרים ויוצר כיס בקצה התעלה הצפונית-מזרחית. תעלת צפון מזרח היא הערוץ העיקרי בין המפרץ לשאר צפון מערב האוקיינוס האטלנטי. חיבור משני ורדוד יותר לשאר חלקי האוקיינוס האטלנטי הוא התעלה הדרומית הגדולה, הממוקמת בין בנק ז'ורז' לשכונות נאנטאקט .
קו פרשת המים

קו פרשת המים של המפרץ משתרע על שטח של כ-180,000 קמ"ר, כולל כל מיין, 70% מניו המפשייר, 56% מניו ברונסוויק, 41% ממסצ'וסטס ו-36% מנובה סקוטיה. קו פרשת המים כולל גם חלק דרומי קטן של מחוז קוויבק בקנדה, פחות מ-1% משטח המחוז. נהרות משמעותיים המתנקזים למפרץ כוללים, ממזרח למערב, את אנאפוליס, שובנקאדי, סלמון, פטיטקודיאק, סנט ג'ון, מגגואדביץ ', סנט קרואה, פנובסקוט, קנבק, סאקו, פיסקטאווה, מרימק וצ'ארלס ; לסנט ג'ון ולפנובסקוט הפריקה הגדולה ביותר.
היסטוריה ומשמעות פוליטית

הקרבה היחסית של המפרץ לאירופה בין מיקומים בצד הנגדי של האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה ליעד מוקדם לקולוניזציה אירופית. מתיישבים צרפתים ייסדו יישוב באי סנט קרואה בשנת 1604. מתיישבים אנגלים ייסדו את מושבת פופהם על אי בנהר קנבק בשנת 1607, באותה השנה שמתיישבים הקימו את היישוב האנגלי הראשון בעולם החדש - ג'יימסטאון
בשנות השישים והשבעים התנהלה מחלוקת בין קנדה לארצות הברית על דיג וזכויות משאבים אחרות במפרץ מיין, במיוחד באזור בנק ז'ורז' . סכסוך זה הועבר לבית הדין הבינלאומי לצדק, אשר התווה את הגבול הימי דרך המפרץ בשנת 1984. שני העמים ממשיכים לחלוק על ריבונותו של האי חותם מאכיאס והמים הסובבים אותו בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ. מתוך הכרה בחשיבותו של המפרץ לבית הגידול הימי, שתי המדינות מקיימות כיום אמברגו משלים נגד פעילויות חיפושי נפט וגז בחוף הים בבנק ז'ורז 'שבדרום המפרץ.
הערות שוליים

↑  "Journal of the Senate" (PDF). State of Maine, HP1629, item 1, 123rd Maine State Legislature. 6 במרץ 2002. נבדק ב-20 בספטמבר 2007. WHEREAS, the State of Maine is named after the Province of Maine in France... {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Manahan, Abigail. "A Geologic History of the Gulf of Maine". Gulf of Maine Area Census of Marine Life. נבדק ב-23 בנובמבר 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Water Too Warm for Cod in U.S. Gulf of Maine, Stock Near Collapse". NBC News. נבדק ב-3 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543547805171  GND: 4464117-5  LCCN: sh85079923  VIAF: 243849652   WorldCat (עם VIAF): 243849652
הטריטוריה הדרום-מערבית

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 עיר בירה:  רוקי מאונט (1790–1792)  נוקסוויל (1792–1796)
 היסטוריה
 הקמה:  היפרדות מקרוליינה הצפונית
 תאריכי הקמה:  26 במאי 1790 
 פירוק:  קבלה לאיחוד
 תאריכי פירוק:  1 ביוני 1796 
 ישות קודמת:  קרוליינה הצפונית (1775-1861) קרוליינה הצפונית
 ישות יורשת:  טנסי טנסי
 
הטריטוריה מדרום לנהר אוהיו, הידועה יותר בשם הטריטוריה הדרום-מערבית, הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-26 במאי 1790 עד 1 ביוני 1796, אז התקבלה לארצות הברית כמדינת טנסי. הטריטוריה הדרום-מערבית הוקמה על ידי פקודת דרום-מערב מאדמות של מחוז וושינגטון שנמסרו לממשלה הפדרלית של ארצות הברית על ידי קרוליינה הצפונית. המושל הבודד של הטריטוריה היה ויליאם בלאנט.
הקמת הטריטוריה הדרום-מערבית באה בעקבות שורה של מאמצים של תושבי קרוליינה הצפונית הטרנס-אפלצ'יים להקים ישות פוליטית נפרדת, בתחילה עם אגודת וואטאוגה, ואחר כך עם מדינת פרנקלין הכושלת. קרוליינה הצפונית ויתרה על אדמות אלו באפריל 1790 כתשלום חובות לממשלה הפדרלית. תושבי הטריטוריה בירכו על הוויתור, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני פעולות האיבה האינדיאניות. עם זאת, הממשל הפדרלי הקדיש תשומת לב מועטה יחסית לטריטוריה, והגביר את רצונם של תושביה למדינה מלאה.
יחד עם בלאנט, מספר אנשים שמילאו תפקידים בולטים בתחילת ההיסטוריה של טנסי שירתו בממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית. אלה כללו את ג'ון סווייר, ג'יימס רוברטסון, גריפית' רתרפורד, ג'יימס ווינצ'סטר, ארצ'יבלד רואן, ג'ון מק'ניירי, ג'וזף מקמין ואנדרו ג'קסון.
רקע

במהלך התקופה הקולוניאלית, השטח שהפך לטריטוריה הדרום-מערבית הייתה חלק מהתביעה של קרוליינה הצפונית. הרי בלו רידג', המתנשאים לאורך הגבול המודרני בין טנסי לקרוליינה הצפונית, מנעו מקרוליינה הצפונית לגלות כל עניין מתמשך בשטח. בתחילה הסחר, העניין הפוליטי וההתיישבות הגיעו בעיקר מווירג'יניה וקרוליינה הדרומית, אם כי פליטים מהתקוממות הרגולטורים החלו להגיע מקרוליינה הצפונית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18.
אגודת וואטאוגה הייתה ממשלה אוטונומית למחצה שנוצרה בשנת 1772 על ידי מתיישבי גבול שחיו לאורך נהר וואטאוגה באזור שהוא היום אליזבתטון, טנסי. המושבה הוקמה על קרקע בבעלות צ'רוקי, שבה ניהלו המתיישבים וואטאוגה ונוליצקי משא ומתן על חוזה חכירה ל-10 שנים ישירות עם האינדיאנים. מבצר וואטאוגה הוקם על נהר וואטאוגה בשיקמור שולס כמרכז סחר של ההתיישבויות.
במרץ 1775, ספסרי קרקעות ושופט מקרוליינה הצפונית, ריצ'רד הנדרסון, נפגש עם יותר מ-1,200 צ'רוקי בשקמור שולס. במפגש נכללו מנהיגי צ'רוקי כמו אטאקולאקולה, אוקונוסטוטה ודראגינג קאנו. הפגישה הניבה את "הסכם השקמה", שבו רכש הנדרסון מהצ'רוקי את כל הקרקעות שנמצאות מדרום לנהר אוהיו ושוכנת בין נהר קמברלנד, הרי קמברלנד ונהר קנטקי. אדמה זו, שהקיפה בערך 20 מיליון דונם (80,000 קמ”ר), נודעה בשם רכישת טרנסילבניה. נמצא כי עסקת הקרקע של הנדרסון מפרה את החוק של קרוליינה הצפונית ווירג'יניה, כמו גם את ההכרזה המלכותית משנת 1763, שאסרה על רכישה פרטית של קרקעות אינדיאניות.
גם קרוליינה הצפונית וגם וירג'יניה ראו בהתנחלויות הטרנס-אפלאצ'יות בלתי חוקיות, וסירבו לספח אותן. אף על פי כן, עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1776, המתיישבים, שתמכו במרץ בעניין הפטריוטי, התארגנו ב"מחוז וושינגטון" והקימו ועדת הגנה לשלוט בו. ביולי 1776, דראגינג קאנו והפלג של הצ'רוקי שהתנגדו לרכישת טרנסילבניה (שמאוחר יותר נקראה צ'יקמאוג'ס) יישרו קו עם הבריטים ופתחו בפלישה ליישובי וואטאוגה, כשהם מכוונים למבצר וואטאוגה באליזבתטאון המודרנית ואיטון'ס ליד קינגספורט המודרנית. לאחר שהמתיישבים סיכלו את ההתקפות, קרוליינה הצפונית הסכימה לספח את ההתיישבויות כמחוז וושינגטון.
בספטמבר 1780, קבוצה גדולה של מתיישבים טרנס-אפלאצ'יים, בראשות ויליאם קמפבל, ג'ון סווייר ואייזק שלבי, התאספה בשיקמור שולס בתגובה לאיום בריטי לתקוף יישובי גבול. הידועים כאנשי אוברמאונטיין, המתיישבים צעדו על פני ההרים לקרוליינה הדרומית, שם הם התמודדו והביסו כוח לויאליסטים בראשות פטריק פרגוסון בקרב על הר המלכים. אנשי אוברמאונטיין ישתתפו גם בקרב על מסגרוב מיל ובקרב קאופנס.
ב-1784 ויתרה קרוליינה הצפונית על השליטה בהתיישבויות אוברמאונטיין בעקבות הצבעה חריפה. הוויתור בוטל מאוחר יותר באותה שנה, אך לא לפני שחלק מהמתיישבים ארגנו את מדינת פרנקלין, שביקשה להקים מדינה. ג'ון סווייר מונה למושל והאזור החל לפעול כמדינה עצמאית שאינה מוכרת על ידי הקונגרס של הקונפדרציה. מתיישבי אוברמאונטיין רבים, בראשות ג'ון טיפטון, נשארו נאמנים לקרוליינה הצפונית, ולעיתים קרובות הסתכסכו עם הפרנקליניטים. בעקבות תבוסתו של טיפטון על סווייר ב"קרב פרנקלין" בתחילת 1788, ירדה תנועת מדינת פרנקלין. הפרנקליניטים הסכימו להצטרף מחדש לקרוליינה הצפונית עד תחילת 1789.
פעולות האיבה האינדיאניות

תושבי הטריטוריה הדרום-מערבית בירכו בתחילה על השליטה הפדרלית, מתוך אמונה שהממשלה הפדרלית תספק הגנה טובה יותר מפני אינדיאנים עוינים מאשר הממשלה הרחוקה של קרוליינה הצפונית ממזרח. עם זאת, הממשלה הפדרלית כבר הייתה ממוקדת יותר בעניינים קריטיים בטריטוריה הצפון-מערבית הישנה. רוב הקרקעות ב"דרום מערב הישן" היו עדיין או טריטוריה אינדיאנית או שכבר נתבעו על ידי ספקולנטים או מתיישבים, ולפיכך היה מעט כסף להרוויח ממכירת קרקעות. הנשיא וושינגטון פרסם כרוז האוסר על הפרת הסכם הופוול (שקבע גבולות אינדיאנים), ושר המלחמה נוקס האשים לעיתים קרובות מתיישבים בפלישה לא חוקית לאדמות האינדיאנים. בלאנט נקרע בעקביות בין פיוס אנשי גבולות זועמים לפיוס הממונים עליו בממשלה הפדרלית.
בקיץ 1791, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון עם הצ'ירוקי באתר העתידי של נוקסוויל. האמנה הביאה אדמות מדרום לנהר פרנץ' ברוד וממזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (בעצם מחוזות קוק, סוויר ובלאונט המודרניים) לשליטת ארצות הברית, והבטיחה את השימוש בטריטוריה בכביש בין וושינגטון למרו. מחוזות, כמו גם נהר טנסי. בשנה שלאחר מכן, בלאנט ניהל משא ומתן על הסכם המבהיר את גבולות הקרקע עם שבט הצ'יקסאו, ששלט במה שהוא כיום מערב טנסי.
למרות הסכמים אלו, המשך הפלישה של מתיישבים לאדמות אינדיאניות גרמה לפעולות תגמול, שהגיעו בעיקר מאינדיאנים עוינים של צ'יקמאוגה צ'רוקי וקריק. הספרדים, ששלטו בפלורידה לאורך חוף מפרץ מקסיקו ועדיין חלקו על גבולותיה הדרומיים של ארצות הברית, חמש עשרה שנים לאחר תום מלחמת העצמאות, עודדו וחימשו את השבטים הדרומיים. התקפות אלו נמשכו לאורך כל השנים 1792 ו-1793, כאשר יישובי מרו נושאים את נטל הלחימה. עמדת זיגלר ליד הנדרסונוויל המודרנית נהרסה, ומגני מרו נאלצו להתאסף כדי לסכל פלישה גדולה בעמדת ביוקנן ליד נאשוויל. למרות חוסר הסבלנות הגובר מצד אנשי הגבול, מזכיר המלחמה נוקס סירב לאשר פלישה לשטח אינדיאני.
בספטמבר 1793, בזמן שבלאונט שהה בפילדלפיה, קבוצה גדולה של פולשים משבט צ'ירוקי גברה על עמדת קאבט ממערב לנוקסוויל, ותכננה לצעוד על נוקסוויל לפני שהכוח הפולש יתמוסס בגלל קרבות פנים בין צ'יפים. השר הטריטוריאלי דניאל סמית', שהיה ממלא מקום המושל בהיעדרו של בלאנט, זימן את המיליציה והורה על פלישה לשטח צ'רוקי. גנרל המיליציה סוויר הוביל את המיליציה דרומה והרס כמה כפרים בצ'יקמאוגה. בעוד שבלאונט תמך בהחלטתו של סמית, הפלישה הכעיסה את נוקס, שסירב לתת שכר לאנשי המיליציה. בספטמבר 1794, רוברטסון, ללא אישור מנוקס, שיגר כוח אמריקאי רכוב בפיקודו של ג'יימס אור שהרס את העיירות ניקאג'ק ומים זורמים בצ'יקמאוגה. רוברטסון התפטר מתפקיד הבריגדיר גנרל זמן קצר לאחר מכן.
תבוסתם של שבטי הצפון בקרב פאלן טימברס באוגוסט 1794, השמדת ניקאג'ק ומים זורמים ופתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית וספרד הביאו לירידה בהתקפות אינדיאנים עוינות. בנובמבר 1794, בלאנט ניהל משא ומתן על סיום מלחמות צ'רוקי-אמריקאים ב-Tellico Blockhouse, מאחז פדרלי מדרום לנוקסוויל.
התיישבות

מפקד אוכלוסין בקיץ 1791 הראה שאוכלוסיית הטריטוריה מונה 35,691. היו 6,271 גברים לבנים בוגרים חופשיים, יותר מ-5,000 הדרושים לטריטוריה כדי לארגן בית מחוקקים. בלאנט, לעומת זאת, חיכה עד 1793 כדי לקרוא לבחירות. חברי בית הנבחרים הטריטוריאלי (הבית התחתון של בית המחוקקים) נבחרו בדצמבר 1793, ומושב הבית הראשון התכנס ב-24 בפברואר 1794. הנציגים הציעו עשרה אנשים למינוי למועצה הטריטוריאלית (הבית העליון של בית המחוקקים), שחמישה מהם — גריפית' רתרפורד, ג'ון סווייר, ג'יימס ווינצ'סטר, סטוקלי דונלסון ופרמנאס טיילור — מונו בסופו של דבר על ידי הנשיא וושינגטון. רתרפורד נבחר לנשיא המועצה.
האספה התכנסה לראשונה ב-26 באוגוסט 1794 וקראה לנקוט בצעדים מיידיים להשגת מדינה מלאה. האספה מינתה את ד"ר ג'יימס וייט (לא להתבלבל עם מייסד נוקסוויל) כנציג ללא הצבעה בקונגרס, מה שהפך את הטריטוריה הדרום-מערבית לאחת הטריטוריות הראשונות של ארצות הברית שעשו שימוש בסמכות זו. מושב מיוחד של האספה ב-29 ביוני 1795, קרא לערוך מפקד אוכלוסין בחודש הבא כדי לקבוע אם אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה לסף ה-60,000 הנדרש להקמת מדינה. המפקד חשף אוכלוסייה של 77,262 תושבים.
לאחר המפקד, הטריטוריה עברה במהירות להקים ממשלת מדינה. בדצמבר 1795, המחוזות בחרו צירים לוועידה החוקתית של המדינה. ועידה זו התכנסה בנוקסוויל בינואר 1796, וניסחה חוקת מדינה חדשה. השם "טנסי", שהיה בשימוש נפוץ מאז 1793 כאשר המזכיר סמית' פרסם את "תיאור קצר של ממשלת טנסי", נבחר כשם החדש למדינה.
פקודת צפון-מערב הייתה מעורפלת לגבי הצעדים האחרונים שיש לנקוט כדי שמדינה תתקבל במלואה לאיחוד, אז מנהיגי טנסי המשיכו לארגן ממשלת מדינה. ג'ון סווייר נבחר למושל, העצרת הכללית הראשונה של טנסי התכנסה במרץ 1796, ובלאונט הודיע למזכיר המדינה, טימות'י פיקרינג, שהממשלה הטריטוריאלית הופסקה. עותק של חוקת המדינה נמסר לפיקרינג על ידי המושל לעתיד ג'וזף מקמין. בלאנט וויליאם קוק נבחרו לסנאטורים של המדינה בסנאט האמריקאי, ואנדרו ג'קסון נבחר לנציג המדינה. מכיוון שהטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה הפדרלית הראשונה שעתרה להצטרף לאיחוד, היה בלבול בקונגרס לגבי איך להמשיך. אף על פי כן, טנסי התקבלה לאיחוד ב-1 ביוני 1796, כמדינה ה-16.
ממשלה ומשפט

הטריטוריה הדרום-מערבית נשלטה על פי חוק הקונגרס, "חוק לממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, מדרום לנהר אוהיו" (פקודת דרום-מערב), שעבר ב-26 במאי 1790. חוק זה שיקף למעשה את פקודת צפון-מערב המוקדמת יותר, ההבדל העיקרי הוא על עבדות, אשר נאסרה על-פי פקודת צפון-מערב, אך לא בפקודת דרום-מערב. שתי התקנות סיפקו חופש דת וקדושת החוזים, אסרו את הבכורה החוקית ועודדו הקמת בתי ספר וכיבוד חירותם של האינדיאנים.
הכוח העליון בשטח נשען על המושל, שמונה על ידי נשיא ארצות הברית. הוא נעזר במזכיר, שמונה אף הוא על ידי הנשיא. סמכויות החקיקה עמדו באספה טריטוריאלית דו-ביתית שהורכבה מבית הנבחרים (הבית התחתון) והמועצה הטריטוריאלית (הבית העליון). נציגים נבחרו באופן עממי, בעוד חברי מועצה מונו על ידי הנשיא. הסמכות השיפוטית כללה שלושה שופטים שמונו על ידי הנשיא. גם בריגדיר גנרלים של המיליציה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא. קציני מינהל, משפט וצבא נמוכים יותר מונו על ידי המושל.
ממשלה ומשפט > מנהל

למושל הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה סמכות עליונה בשטח. המושל יכול לגזור פקודות, להציע ולחוקק חוקים חדשים, ליצור עיירות ומחוזות ולהעניק רישיון עורכי דין. אף על פי שהאסיפה הטריטוריאלית החזיקה בסמכויות חקיקה, המושל החזיק בסמכות וטו על כל החוקים המוצעים. המושל היה אחראי למינוי הקצינים המנהליים הטריטוריאליים הנמוכים יותר, כולל היועץ המשפטי לממשלה, שופטי שלום, רשמים ופקידי בתי המשפט. הוא המליץ לנשיא על מועמדים לבריגדיר גנרלים, ומינה קציני מיליציה זוטרים יותר. המושל שימש גם כמפקח לענייני האינדיאנים עבור המחלקה הדרומית, הדיפלומט הראשי של הממשל הפדרלי לשבטים הדרומיים. כדי לכהן כמושל, אדם היה צריך להחזיק לפחות 1,000 acre (400 הקטאר) של קרקע בטריטוריה. ויליאם בלאנט (1749 – 1800) כיהן כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית לאורך כל קיומה של הטריטוריה.
מזכיר הטריטוריה הדרום-מערבית היה רשם התזכירים הרשמי של הטריטוריה. המזכיר שימש גם כמושל בפועל אם המושל נעדר או נטול יכולת. כדי לשמש כמזכיר, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בשטח. דניאל סמית' (1748 – 1818) שימש כמזכיר לאורך כל קיומה של הטריטוריה.
ממשלה ומשפט > בית מחוקקים

הסמכות המחוקקת בטריטוריה הדרום-מערבית הייתה בתחילה בידי המושל, שהתייעץ עם שלושת השופטים הטריטוריאליים על חוקים חדשים. לאחר שאוכלוסיית הגברים הלבנים בשטח הגיעה ל-5,000, הטריטוריה יכלה להקים אספה מחוקקת (הסמכות לזמן את האספה הייתה בידי המושל). האספה הורכבה מבית עליון, המועצה הטריטוריאלית (תפקידה דומה לזה של סנאט מדינתי), ומבית תחתון, בית הנבחרים. בעוד שהאסיפה יכולה להציע חוקים חדשים, המושל עדיין יכול להטיל וטו על כל הצעת חוק. כדי לכהן במועצה, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בטריטוריה.
בית הנבחרים הטריטוריאלי כלל שלושה עשר חברים שנבחרו על ידי הציבור. חברים אלו בחרו יושב ראש משורותיהם. הבית התכנס לראשונה בנוקסוויל ב-24 בפברואר 1794. חבריו היו ג'ון טיפטון (וושינגטון), ג'ורג' ראטלדג' (סאליבן), ג'וזף הארדין (גרין), ויליאם קוק (הוקינס), ג'וזף מקמין (הוקינס), אלכסנדר קלי (נוקס), ג'ון בירד (נוקס), סמואל וור (ג'פרסון), ג'ורג' דוהרטי (ג'פרסון), דייוויד וילסון (סאמנר), ד"ר ג'יימס ווייט (דייווידסון) וג'יימס פורד (מחוז טנסי). וילסון, ממחוז סאמנר, כיהן כיושב ראש מ-1794 עד 1795. הרדין, ממחוז גרין, כיהן כיושב ראש מ-1795 עד 1796. הופקינס לייסי נבחר למזכיר.
חברי המועצה הטריטוריאלית מונו על ידי הנשיא מתוך רשימת מועמדים שהוגשה על ידי בית הנבחרים הטריטוריאלי. במושב הראשון שלו בפברואר 1794, הגיש הבית עשרה מועמדים למועצה: ג'יימס וינצ'סטר, ויליאם פורט, סטוקלי דונלסון, ריצ'רד גמון, דייוויד ראסל, ג'ון סווייר, אדם מיק, ג'ון אדייר, גריפית' רתרפורד ופרמנאס טיילור. מתוך רשימה זו, הנשיא וושינגטון מינה את וינצ'סטר, דונלסון, סווייר, רתרפורד וטיילור. רתרפורד נבחר לנשיא המועצה (תפקיד דומה ליושב ראש בית המחוקקים).
פקודת הצפון-מערב אפשרה לאספה של טריטוריה לבחור נציג לקונגרס של ארצות הברית. נציג זה יכול היה להתייעץ עם חברי קונגרס על חקיקה, אך לא יכול היה להצביע. בשנת 1794 בחרה האספה של הטריטוריה הדרום-מערבית בד"ר ג'יימס וייט כנציגה ללא הצבעה לקונגרס. הטריטוריה הדרום-מערבית הייתה הטריטוריה האמריקאית הראשונה שהפעילה את הזכות הזו, ומאמציו של וייט בקונגרס יצרו תקדים לצירים טריטוריאליים עתידיים.
ממשלה ומשפט > מערכת משפטית

הסמכות השיפוטית העליונה של הטריטוריה כללה שלושה שופטים, שכל אחד מהם מונה על ידי הנשיא. המושל מינה פקידי בית משפט, פרקליטים כלליים ותפקידי שיפוט זוטרים, וכן שופטי שלום. יחד עם סמכויותיהם השיפוטיות, השופטים יכלו להתייעץ עם המושל על חקיקה חדשה, אם כי המושל החזיק בסמכות וטו סופית על כל החוק המוצע. כדי לשמש כשופט, אדם היה צריך להחזיק לפחות 500 acre (200 הקטאר) של קרקע בשטח. השופטים שמונו על ידי הנשיא וושינגטון ב-1790 היו ג'ון מקניירי (1762 – 1837), דייוויד קמפבל (1750 – 1812) וג'וזף אנדרסון (1757 – 1837). בלאנט מינה את פרנסיס אלכסנדר רמזי לפקיד בית המשפט העליון של מחוז וושינגטון, את אנדרו ראסל לפקיד בית המשפט לשוויון של מחוז וושינגטון, דייוויד אליסון לפקיד בית המשפט העליון של מרו ואת ג'וזף סיטגריבס לפקיד בית המשפט לשוויון של מרו.
בתי המשפט של הטריטוריה הדרום-מערבית זכו בדרך כלל להערכה רבה יותר מאשר ענפי ממשל אחרים. אנשי הגבולות הסתמכו במשך שנים על בתי המשפט המחוזיים כדי ליישב סכסוכים, ומשמונה למושל, בלאנט הותיר את בתי המשפט המחוזיים הקיימים ברובם. בתי המשפט הללו פעלו בדרך כלל על פי חוקי קרוליינה הצפונית הישנים בעת מתן החלטות, והסתמכו במידה רבה על "החידוש של חוקי קרוליינה הצפונית" (1791) של ג'יימס איירדל. לצד הדיון בתיקים פליליים ואזרחיים, בתי המשפט היו אחראים על רישוי מעבורות, הסדרת בתי מרזח וייעוד טחנות ציבוריות. בתי המשפט העניקו מדי פעם סיוע כספי לשיפורים פנימיים וסיוע לחסרי כל. שריף המחוזות היו אחראים לגביית מיסים.
עורכי דין קיבלו רישיון מהמושל לעסוק בבתי המשפט של הטריטוריה. אנשים בולטים בעלי רישיון בטריטוריה כללו את הנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון, המושל לעתיד ארצ'יבלד רואן, חבר הקונגרס לעתיד ג'ון ריאה, ואחיו למחצה הצעיר של בלאנט, המושל לעתיד וילי בלאנט. ג'קסון שימש כתובע מחוזי של הטריטוריה.
פרטי הטריטוריה

הטריטוריה הדרום-מערבית כללה 43,000 מילים רבועים (110,000 קילומטרים רבועים), בשטחי טנסי של ימינו, למעט כמה שינויים קלים בגבולות הנובעים מסקרים מאוחרים יותר. מצפון לטריטוריה היה מחוז קנטקי של וירג'יניה, שהפך למדינה ה-15 בארצות הברית ב-1792. הקרקעות מדרום הטריטוריה היו באותה תקופה או שעדיין נתבעו על ידי ג'ורג'יה, או שנויות במחלוקת עם ספרד, אך לאחר מכן אוחדו לטריטוריית מיסיסיפי.
עם הקמתו ב-1790, פיקח הממשל של הטריטוריה הדרום-מערבית על שני מחוזות לא קשורים — מחוז וושינגטון בצפון מזרח, ומחוז מרו באזור שמסביב ומצפון לנאשוויל. שאר השטח נותר בשליטה אינדיאנית, כאשר הצ'רוקי היה השבט הדומיננטי במזרח, והצ'יקסאו שלט בחלק המערבי של הטריטוריה. שבטים חשובים אחרים כללו את הקריקס והצ'וקטאו.
מחוז וושינגטון כלל בתחילה אדמות צפונית לנהר פרנץ' ברוד ומצפון-מזרח למפגש הנהרות קלינץ' וטנסי (ליד קינגסטון המודרנית). הסכם הולסטון משנת 1791 דחק את הגבול מדרום לפרנץ' ברוד ודרום-מזרח לחלוקה בין הנהר הקטן לנהר טנסי הקטן (במה שהוא כיום דרום מחוז בלאנט). מחוז וושינגטון כלל במקור את מחוזות וושינגטון, סאליבן, גרין והוקינס. נוקס וג'פרסון נוצרו על ידי המושל בלונט בשנת 1792. בשנת 1793, בלאנט ארגן את שני המחוזות החדשים הללו למחוז נפרד, שנקרא "מחוז המילטון". מחוזות בלאנט וסווייר יתווספו למחוז חדש זה במהלך הניהול הטריטוריאלי.
מחוז מרו כלל את האדמות סביב נאשוויל ולאורך נהר קמברלנד, מצפון לגבול קנטקי המודרני. הוא כלל שלושה מחוזות — דייוידסון​, סאמנר וטנסי. מחוזות מרו וושינגטון היו מחוברים בכביש, המכונה בדרך כלל אייברי'ס טרייס, שחצה את אדמות האינדיאנים.
אוכלוסיית הטריטוריה הדרום-מערבית בשנת 1791 הייתה 35,691. זה כלל 3,417 עבדים ו-361 אנשים חופשיים צבעוניים. אוכלוסיית מחוז וושינגטון הייתה 28,649, בעוד שאוכלוסיית מרו הייתה 7,042. מפקד האוכלוסין של הטריטוריה משנת 1795 הראה אוכלוסייה כוללת של 77,262 תושבים, כולל 10,613 עבדים ו-973 אנשים חופשיים צבעוניים. אוכלוסיית מחוזות וושינגטון והמילטון הייתה 65,338, ואוכלוסיית מרו הייתה 11,924.
הערות שוליים

↑  U.S. National Park Service.
↑  "Timeline of the Ratification of the Constitution". Teaching American History. אורכב מ-המקור ב-2013-09-21.
1 2 3 4 5 6 7  Walter T. Durham, "The Southwest Territory: Progression to Statehood", Journal of East Tennessee History, Vol.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Walter T. Durham, "The Territory of the United States South of the River Ohio", Before Tennessee: The Southwest Territory, 1790–1796 (Rocky Mount Historical Association, 1990), pp. 31–46.
↑  Stanley Folmsbee and Lucile Deaderick, "The Founding of Knoxville", East Tennessee Historical Society Publications, Vol.
↑  James Mooney, Myths of the Cherokee and Sacred Formulas of the Cherokees (C. Elder-Bookseller, 1972).
1 2 3  William Robertson Garrett and Albert Virgil Goodpasture, History of Tennessee (Brandon Printing Company, 1903), p. 109.
↑  Tennessee Blue Book (אורכב 31.07.2012 בארכיון Wayback Machine) (2012), p. 566.
↑  William Rule, George F. Mellen and John Woolridge, Standard History of Knoxville Standard History of Knoxville, Tennessee (Lewis Publishing Company, 1900), p. 467.
↑  "Willie Blount," North Carolina Biographical Dictionary (North American Book Distributors, 1999), p. 76.
↑  Tennessee Blue Book (1890), p. 15.
↑  Stanley Folmsbee, Robert Corlew and Enoch Mitchell, Tennessee: A Short History (University of Tennessee Press, 1969), p. 100.
↑  Benjamin Nance, "Fort Blount".
המפה של Low, "מדינת קנטקי והטריטוריות הסמוכות". הטריטוריה הדרום-מערבית עדיין לא כללה את מערב טנסי, שעדיין הייתה בשליטת האינדיאנים. מתוך "האנציקלופדיה של Low"
תיאורו של האוורד פייל של סייר המזהיר את תושבי נוקסוויל מפני כוח הודי עוין מתקרב ב-1793
ויתור קרקעות אינדיאניות במה שהוא כיום טנסי (צ'ארלס סי רויס, 1899)
"מפת מדינת טנסי" של השר דניאל סמית' (1796)
הטריטוריה הדרום-מערבית בשנת 1790
מחוז וושינגטון, כפי שהופיע על מפת הדואר של אברהם בראדלי משנת 1796
מחוז מרו, כפי שהופיע על מפת הדואר של בראדלי משנת 1796
קמהאמהה הראשון

קמהאמהה הראשון (Kamehameha I, ‏בערך 1758 - 8 במאי 1819) או בכינויו קמהאמהה הגדול, שמו המלא היה: Kalani Paiʻea Wohi o Kaleikini Kealiʻikui Kamehameha o ʻIolani i Kaiwikapu kauʻi Ka Liholiho Kūnuiākea, היה מלכה הראשון של ממלכת הוואי. הוא איחד את איי הוואי והקים תחת שליטתו את ממלכת הוואי ב-1810.
קמהאמהה פיתח מסחר בין ממלכת הוואי לבין רוסיה וארצות הברית ופיתח בממלכה מערכת מסים ומסחר. הוא אסר על מי שאינם תושבי הוואי לקנות שטחי אדמה באי. כאשר מת, אשתו וחברו הטוב החביאו את גופתו כיוון שלפי טענתם האנרגיה שלו היא קדושה.
בתחילת המאה ה-20 הוקם על האי אואהו בסיס צבאי בשם פורט קמהאמהה על שמו של קמהאמהה הראשון.
מועצה למחקר מדעי ותעשייתי

מועצה למחקר מדעי ותעשייתי, (מלמ"ת, Board for Scientific and Industrial Resrearch) הייתה גוף שהקימה ממשלת המנדט הבריטי לשם ייעוץ והצעות תמיכה ממשלתית במחקר מדעי וטכני, באפריל 1945. לנוכחותה ולפעלה של המועצה הייתה השפעה חשובה על ארגון המדע במדינת ישראל בשנותיה הראשונות. מטרותיה המוצהרות, של המועצה, היו "פיתוחם או שיפורם של החקלאות, התעשייה והמסחר בארץ-ישראל, או של הבריאות והרווחה של הארץ ושל תושביה".
פרופ' שמואל סמבורסקי
מינואר 1949, נלקח מבנה המלמ"ת ואופי פעילותה אל גוף ישראלי רשמי, אשר נקרא "המועצה המדעית לישראל"; ומזכירה והעומד בראשה בפועל בתקופת המנדט, ד"ר שמואל סמבורסקי, מונה להמשיך בתפקידו על ידי דוד בן-גוריון.