ג'יימס ויליאם פולברייט
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > סנאטור מטעם מדינת ארקנסו

בבחירות 1944 הדיח פולברייט את הסנאטורית המכהנת האטי קראווי, עמיתתו למפלגה הדמוקרטית והאישה הראשונה שנבחרה אי-פעם לסנאט של ארצות הברית, במהלך בחירות מקדימות. ביום הבחירות הכלליות גבר על ויקטור וייד, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ברוב גדול של 81.5% מקולות הבוחרים לעומת 14.9 האחוזים שגרף וייד. פולברייט ייצג את ארקנסו בסנאט במשך חמש תקופות כהונה בנות שש שנים כל אחת. חיש מהר מיצב עצמו פולברייט כחבר בולט ודומיננטי בסנאט האמריקאי, ומיקד את עיקר פעילותו בתחום מדיניות החוץ של ארצות הברית.
בשנת 1946 קידם את העברת החקיקה שמיסדה את תוכנית פולברייט למענקי חינוך ("מלגות פולברייט" ו"מענקי המחקר פולברייט"), בחסות הלשכה לענייני חינוך ותרבות של מחלקת המדינה של ארצות הברית, ממשלות במדינות אחרות וארגוני מגזר הפרטי. התוכנית הוקמה במטרה להגביר את ההבנה ההדדית בין ארצות הברית ומדינות אחרות באמצעות חילופי אזרחים, ידע וכישורים. תוכנית זו נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר ופועלת ב-155 ממדינות העולם. בשנת 1947 תמך בדוקטרינת טרומן והצביע בעד מתן סיוע חוץ ליוון. לאחר מכן, הוא הצביע בעד קבלת תוכנית מרשל וכניסת ארצות הברית לארגון האמנה הצפון אטלנטית. פולברייט תמך מאוד ביוזמות שדחפו לייסוד פדרציה של מדינות אירופה המערבית. פולברייט תמך בתוכנית משנת 1950 שהגה ז'אן מונה והוצגה על ידי שר החוץ הצרפתי רוברט שומאן למען קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהוקמה בשנת 1951 והפכה ל"קהילה הכלכלית האירופית" ב-1957, ומאוחר יותר הפכה אל האיחוד האירופי ב-1993.
פולברייט הפך לחבר בוועדת החוץ של הסאנט ב-1949, וישב בראשה בין השנים 1959–1974. הוא היה ועודנו יושב-הראש בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות הוועדה. בנאומיו, פולברייט הצביע על עצמו כ"פאן-אירופאי" המחויב להתנגד להתפשטות ברית המועצות באירופה, אך באותה נשימה גילה עוינות להתבססות אמריקה באסיה. חרף המוניטין שלו כאחד המומחים המובילים במדיניות החוץ של הסנאט, הוא לא אמר כמעט דבר על מלחמת קוריאה עד שהרפובליקה העממית של סין נכנסה למלחמה באוקטובר 1950. משנכנסו הסינים למלחמה, הזהיר מפני הסלמת המלחמה בכך שתותקף הממשלה בבייג'ינג, על אף התמיכה שזכתה יוזמה זו מחוץ לממשלת ארצות הברית ובתוכה, בין היתר מהגנרל דאגלס מקארתור. בנאום שנשא ב-18 בינואר 1951, הוא דחה את המלחמה בחצי האי קוריאה, ותיאר אותה כעניין שולי שאינו עשוי להוות עילה למלחמת העולם השלישית, וגינה את התוכניות לתקוף את סין שלדבריו היו פזיזות ומסוכנות. באותו נאום טען כי ברית המועצות, ולא סין, היא האויב האמיתי ושקוריאה היא הסחת דעת מהמתרחש באירופה, שלדעתו הייתה חשובה בהרבה.
כאשר הנשיא הארי טרומן קבע כי ארצות הברית לא תתקוף את סין והדיח את מקארתור ב-1951 בגין מרדנותו והביקורת הפומבית שמתח עליו על שהחליט שלא להרחיב את המלחמה בקוריאה, יצא פולברייט להגנתו של טרומן וטען כנגד תפישתו של מקארתור לפיה "אין תחליף לניצחון" ולא ניתן היה לנצח במלחמת קוריאה אלא להרחיב אותה על ידי תקיפת סין. פולברייט ציין כי חוקת ארצות הברית קובעת באופן מפורש לחלוטין כי נשיא ארצות הברית הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים, וכי חובת הגנרלים לסור למרותו של הנשיא ולא להפך. כאשר העיד מקארתור בשימוע של ועדת החוץ לאחר שהוזמן בידי סנאטורים רפובליקנים שחיפשו הזדמנות להביך את הנשיא טרומן, פולברייט אימץ עמדה כסנגורו של הנשיא. במהלך חילופי הדברים הקשים שלו עם מקארתור, נפערה תהום בפילוסופיות שלהם. מקארתור נקט עמדה שהייתה אנטי-קומוניסטית מאוד וטען כי הקומוניזם, מעצם קיומו, מהווה סכנה אנושית לארצות הברית, שתבעה מדיניות של חיסול הקומוניזם בכל אשר היה בעולם. מנקודת מבט זו, מקארתור טען שמדיניותו של טרומן לקיים "מלחמה מוגבלת" בקוריאה הייתה מסוכנת וכי המדיניות הנכונה היא לפלוש לסין במטרה להפיל את מאו דזה-דונג ולהשיב את צ'יאנג קאי שק לשלטון. בתגובה, הצהיר פולברייט: ”לא אני עצמי חשבתי שהאויב שלנו הוא קומוניזם, חשבתי שהוא בעיקר האימפריה הרוסית.”
פולברייט האמין שברית המועצות, או רוסיה, כמו שהעדיף לכנותה, מגלמת את תפקיד האנטגוניסט לאחר מלחמת העולם השנייה. לשיטתו, רוסיה הייתה מדינה קומוניסטית ולכן הוא דגל במדיניות חוץ אנטי-סובייטית, ולא אנטי-קומוניסטית. במקביל, פולברייט גרס שמלחמת העולם השלישית תהיה כמעט בוודאות מלחמה גרעינית שעשויה באופן ודאי לסמן את קץ האנושות, ולפיכך העיף לאמץ את תורת הבלימה נגד הסובייטים במקום מדיניות ההסגה (Rollback) בה דגלו מקארתור ופוליטיקאים אמריקאים נצים בהם ג'וזף מקארתי. יתר על כן, פולברייט ראה את המלחמה הקרה כמאבק פוליטי יותר מאשר מאבק צבאי, ובנאום שנשא ב-1952 הוא מתח ביקורת על טרומן שלטענתו אישר הוצאות כספיות צבאיות גבוהות מדי. פולברייט טען כי הראיות לכך שברית המועצות עומדת לתקוף את ארצות הברית לא החזיקו מים. מנקודת מבט זו, אם אכן לא סביר שתפרוץ מלחמה בין ברית במועצות לארצות הברית, הוא הטיל ספק בהקדשת אחוזים גבוהים מתקציב המדינה לכוחות הצבא.
פולברייט האינטלקטואל סלד ממקארתי שהתנגד לאינטלקטואליזם, וראה בדמגוגיה שלו איום מרכזי על הדמוקרטיה האמריקאית כמה שעלולה להוביל למלחמת העולם השלישית. באחד מנאומיו כינה פולברייט את מקארתי "אדם גס-רוח", שאם לא ייבדק, יגרום למוסדות הממשל האמריקאים ליפול קורבן ל"דלקת אנטי-אינטלקטואליזם". פולברייט היה אז הסנאטור היחיד שהצביע נגד הקצבה כספית לוועדת המשנה הקבועה לחקירות בשנת 1954, בראשותו של מקארתי. כבדומה לעמיתו עדלי סטיבנסון, פולברייט נחשב ל"ליברל של המלחמה הקרה". בתקופת ממשל הנשיא דווייט אייזנהאואר, נטה פולברייט לתמוך במהות המדיניות של הממשלה, אך מתח ביקורת על סגנונה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956, קידם פולברייט את מסע הבחירות הנשיאותי של סטיבנסון ועמיתו למירוץ איסטס קפובאר. באותה השנה גם התמודד מחדש לתקופת כהונה נוספת בסנאט מול, בנג'מין צ'ארלס הנלי, יו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינת ארקנסו. במסע הבחירות שלו לסנאט, הטעם פולברייט את התנגדותו לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ואת תמיכתו בהפרדה גזעית. הוא גם הבליט את תמיכתו בחברות נפט ודפוס הצבעותיו העקבי למתן סיוע כלכלי רב יותר לחקלאי עופות (אחד מעמודי התווך של היצוא בארקנסו היה גידול ומכירת תרנגולות).
פולברייט חתם על המניפסט הדרומי שהתנגד נחרצות להחלטה ההיסטורית של בית המשפט העליון של ארצות הברית, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, בה ראה המנשר "שימוש מובהק לרעה בכוח הרשות השופטת". יחד עם דמוקרטים דרומיים אחרים, פולברייט השתתף בפיליבסטר לחוק זכויות האזרח ב-1964 ויצא חוצץ לחוק זכויות ההצבעה ב-1965. עם זאת, בשנת 1970, במהלך ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, פולברייט הצביע להארכה בת חמש שנים של חוק זכויות ההצבעה. הוא גם הוביל את האופוזיציה לאישור מועמדיו השמרניים של ניקסון לביהמ"ש העליון, קלמנט היינסוורת' וג'. הרולד קרסוול.
בחודש מאי 1960 יצא פולברייט למסע מדיני במזרח התיכון. ב-12 במאי הוא נחת בקהיר, ונועד עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. הוא שוחח עמו על היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם הרפובליקה הערבית המאוחדת. כבר בראשית החודש הביע את דאגתו מבעיית הפליטים הפלסטינים, והגיש הצעה בקונגרס לביטול "תיקון דאגלס", המסמיך את הנשיא אייזנהאואר לשלול סיוע מקע"מ כל עוד היא מחרימה את ישראל. הצעה זו קראה לקונגרס לקבוע, שהפליטים הפלסטינים הרוצים לשוב לבתיהם - יורשו לעשות כן, או שיקבלו פיצויים על רכושם. הוא גם מתח ביקורת על החלטת הסנאט נגד קע"ם, שהחלטה זו היא כלי להפעלת לחץ פוליטי על ידי ארצות הברית לטובת צד אחד בסכסוך הישראלי-פלסטיני העומד בעינו. ב-17 במאי הגיע לישראל דרך שער מנדלבאום, והיה אמור להעביר הרצאה באוניברסיטה העברית בירושלים. עם זאת, הרצאה זו בוטלה, והוא נפגש במקום זאת עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
על פי ארתור שלזינגר, היסטוריון ועוזרו המיוחד לשעבר של ג'ון פיצג'רלד קנדי, פולברייט היה הבחירה הראשונה של קנדי לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו, אך הנשיא חש כדי הוא יותר מדי שנוי במחלוקת לתפקיד. בסופו של דבר נבחר לתפקיד דין ראסק. פולברייט העלה בפני קנדי התנגדויות רציניות בנוגע אל הפלישה למפרץ החזירים הממשמשת ובאה באפריל 1961, וגם בפני הנשיא לינדון ג'ונסון בדבר מלחמת האזרחים ברפובליקה הדומיניקנית. במאי 1961 גינה פולברייט את שיטת ממשל קנדי לפיה דיפלומטים מועברים מתפקיד אחד לשני, וכינה שיטה זו כ"מדיניות אידיוטית".
פולברייט עורר מחלוקת בין-לאומית ב-30 ביולי 1961, שבועיים לפני הקמת חומת ברלין, כשאמר בריאיון עיתונאי: ”אני לא מבין למה המזרח-גרמנים פשוט לא סוגרים את הגבול שלהם, כי אני חושב שיש להם הזכות לסגור אותו.” הצהרתו זכתה לכיסוי בן שלושה עמודים בעמוד השער של "Neues Deutschland", ביטאון מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה תוך גינויים נרחבים בגרמניה המערבית. שגרירות ארצות הברית בבון דיווחה כי "רק לעיתים רחוקות עוררה הצהרה מאת פוליטיקאי אמריקאי בולט תדהמה, צער, וכעס רבים כל כך". שר העיתונות של קנצלר גרמניה וילי ברנדט, אגון בר (אנ'), צוטט באומרו: ”בחוגים פרטיים כינינו אותו "פולבריכט"” ההיסטוריון ויליאם ר. סמייזר מציע שייתכן שהערתו של פולברייט נאמרה בהוראת הנשיא קנדי, כאיתות עבור המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שהחומה תהיה אמצעי מקובל לנטרול משבר ברלין. קנדי לא התנער מהערותיו של פולברייט, חרף הלחץ שהופעל עליו.