stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ פרינסס רויאל (1911)

| --- | --- |
אה"מ פרינסס רויאל
אה"מ פרינסס רויאל
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  לאיון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ויקרס 
 הוזמנה:  2 במאי 1910
 הושקה:  29 באפריל 1911
 תקופת הפעילות:  14 בנובמבר 1912 – 19 בדצמבר 1922 (10 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 26,270 טון, מקסימלי: 30,820 טון
 אורך:  213.4 מטר
 רוחב:  27 מטר
 שוקע:  9.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28 קשרים
 גודל הצוות:  1,092 איש
 טווח שיוט:  10,390 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  31 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 70,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 102–229 מ"מ   שריון סיפון – 64 מ"מ   צריחי תותחים – 229 מ"מ   ברבטות – 203–229 מ"מ   מגדל הניווט – 254 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ פרינסס רויאל הייתה השנייה מבין שתי סיירות המערכה מסדרת לאיון שנבנו עבור הצי המלכותי לפני מלחמת העולם הראשונה. הם נבנו בתגובה לסיירות המערכה הגרמניות הראשונות, סדרת מולטקה, שהיו הרבה יותר גדולות ועוצמתיות מסיירות הקרב הבריטיות הראשונות, מסדרת אינווינסיבל. האוניות שיפרו משמעותית את המהירות, החימוש והשריון לעומת סיירות המערכה מסדרת אינדפטיגבל הקודמת. האונייה נקראה על שם לואיז, הנסיכה המלכותית, תואר שניתן מדי פעם לבתו הבכורה של המונרך.
האונייה הושלמה בשנת 1913, והשתתפה בקרב מפרץ הלגולנד חודש לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. לאחר מכן היא נשלחה לים הקריבי כדי למנוע משייטת מזרח אסיה הגרמנית להשתמש בתעלת פנמה. לאחר ששייטת מזרח אסיה הוטבעה בקרב איי פוקלנד בדצמבר, פרינסס רואל הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה הראשונה. במהלך קרב שרטון דוגר, האונייה קלעה רק מספר פגיעות, אם כי אחת פגעה קשות בסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר. זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה אוסמונד ברוק.
פרינסס רויאל נפגעה באורח בינוני במהלך קרב יוטלנד ונזקקה לחודש וחצי של תיקונים. מלבד מתן תמיכה מרוחקת במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני בשנת 1917, האונייה בילתה את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני. היא הוכנסה למילואים ב-1920, ואז נמכרה לגרוטאות ב-1922 כדי לעמוד בתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
תכנון

סיירות המערכה מסדרת לאיון, שכונו "החתולים המופלאים", תוכננו על ידי פיליפ ווטס, מנהל הבנייה הימית, תוכננו כך שיהיו עדיפות על סיירות המערכה הגרמניות החדשות מסדרת מולטקה, כפי שהספינות הגרמניות היו עדיפות על סדרת אינווינסיבל. הגידול במהירות, בשריון ובגודל התותחים אילץ עלייה של 65 אחוז בגודל על סדרת אינווינסיבל. ללאיון היה אורך כולל של 700 רגל (210 מטרים), רוחב של 88 רגל 7 אינץ' (27 מטרים), ושוקע של 32 רגל 5 אינץ' (9.88 מטרים) בתפוסה מלאה. הדחק האונייה היה 26,270 טונות ארוכות (26,692 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-30,820 טונות ארוכות (31,315 טונות) בתפוסה מלאה.
תכנון > הנעה

לפרינסס רויאל היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 42 דודי Yarrow. הטורבינות תוכננו להפיק סך של 70,000 כוחות סוס (52,000 קילוואט), שיעניקו מהירות של 28 קשרים (52 קמ"ש). בספטמבר 1912, פרינסס רויאל החלה בניסויי הים שלה והשיגה בהם 78,803 כוחות סוס (58,763 קילוואט) למהירות של 28.5 קשרים (52.8 קמ”ש). במהלך ניסויי הכוח המרבי ביולי 1913, השיגה סיירת המערכה 96,238 כוחות סוס (71,765 קילוואט) למהירות של 27.97 קשר (51.80 קמ”ש) בתפוסה יוצאת דופן של 29,600 טונות ארוכות (30,140 טונות). היא נשאה 3,500 טונות ארוכות (3,600 טונות) של פחם, ועוד 1,135 טונות ארוכות (1,153 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 5,610 מיילים ימיים (10,390 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון > חימוש

פרינסס רויאל כללה שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V בארבעה צריחי תותחים, המסומנים 'A', 'B', 'Q' ו-'X' מלפנים לאחור. החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII, רובם מותקנים בקזמטים. שני התותחים שהותקנו מעל קבוצת הקזמטים הקדמית קיבלו מגני תותחים במהלך השנים 1913–1914 כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולות האויב.
סיירת המערכה נבנתה ללא תותחי נ"מ (AA), אך מאוקטובר 1914 עד דצמבר 1916 הותקן עליה תותח הוצ'קיס QF 6 פאונד ("QF" לירי מהיר) על תושבת זווית גבוהה. תותח יחיד QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ נוסף בינואר 1915 ונישא עד אפריל 1917.
פרינסס רויאל קיבלה מנהל בקרת אש בין אמצע 1915 למאי 1916 שריכז את בקרת האש תחת קצין התותחנות שירה כעת בתותחים. כדי ליישר את התותחים שלהם על המטרה, אנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחר מצביעים על חוגה שמיקומם הועבר ממנהל בקרת האש. זה הגביר מאוד את הדיוק בשל הסיוע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים לעומת כאשר הצריחים ירו בנפרד.
בתחילת 1918 נשאה פרינסס רויאל סופווית' פאפ ו- סופווית' 1½ סטראטר על סיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'Q' ו-'X'. לכל סיפון היה האנגר בד כדי להגן על המטוס בזמן מזג אוויר סגרירי.
תכנון > שריון

הגנת השריון שניתנה לפרינסס רויאל הייתה כבדה יותר מזו של סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל; חגורת קו המים של שריון קרופ הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) באמצע הספינה. היא הצטמצמה ל-4 סנטימטרים לכיוון קצות הספינות, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים. לחגורת השריון העליונה היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והיא הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) לצד קצוות הצריחים. צריחי התותחים והברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 8–9 אינץ' (203–229 מילימטרים), למעט גגות הצריח שבהם השתמשו 2.5–3.25 אינץ' (64–83 מילימטרים). העובי של סיפון פלדת ניקל נע בין 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים). מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי 2.5 סנטימטרים הותקנו ליד מחסני התחמושת וחדרי המעטפת. לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותה לאש אנכית, שריון בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) נוסף, במשקל של כ-100 טונות ארוכות (102 טונות), נוספו לגגות מחסני התחמושת והצריחים.
בנייה ושירות

פרינסס רויאל הונחה במספנת ויקרס בבארו-אין-פורנס ב-2 במאי 1910. היא הושקה ב-29 באפריל 1911 על ידי לואיז, הנסיכה רויאל, ונכסה לשירות ב-14 בנובמבר 1912. היא עלתה 1,955,922 ליש"ט בתוספת 120,300 ליש"ט נוספים עבור החימוש שלה. עם כניסתה לשירות הצטרפה פרינסס רויאל לשייטת הסיירות הראשונה, ששמה שונה לשייטת סיירות המערכה הראשונה בינואר 1913. אדמירל משנה דייוויד ביטי קיבל את הפיקוד על השייטת ב-1 במרץ 1913. השייטת, כולל פרינסס רויאל, ביקרה בברסט בפברואר 1914 ובנמלי האימפריה הרוסית במהלך יוני.
בנייה ושירות > קרב מפרץ הלגולנד

הפעולה הראשונה של פרינסס רויאל הייתה כאוניית דגל של כוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שהספינות הגדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות. הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק על פי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות ראשה גרמניות יכלו לעבור את פתח שפך היאדה. הסיירת הקלה החדשה, ארת'וזה, נפגעה מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות שטרסבורג וקלן כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת. עם זאת, דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה לסיים אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה אריאדנה ישירות לחזיתו. הוא הסתובב במרדף והפך אותה לגוש בוער בשלוש מטחים בלבד מטווח קרוב – מתחת ל-6,000 יארד (5.5 קילומטרים). ב-13:10 ביטי פנה צפונה וסימן אות כללי לסגת. הגוף הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מלאיון.
פרינסס רויאל הפליגה מקרומארטי ב-28 בספטמבר כדי להיפגש עם שיירת חיילים קנדים לכיוון בריטניה. היא הצטרפה שוב לשייטת סיירות המערכה הראשונה ב-26 באוקטובר, אך נותקה שוב כמה ימים לאחר מכן כדי לתגבר את שייטות צפון האוקיינוס האטלנטי והקריביים בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה של אדמירל גראף שפה לאחר שהשמידה את שייטת הודו המערבית הבריטית ב-1 בנובמבר במהלך קרב קורונל. פרינסס רויאל הגיעה להליפקס ב-21 בנובמבר, ואז בילתה מספר ימים מחוץ לעיר ניו יורק לפני שהפליגה לעבר הקריביים כדי להישמר מפני האפשרות שגראף שפה ישתמש בתעלת פנמה. שייטת מזרח אסיה הוטבעה מול איי פוקלנד ב-7 בדצמבר, ופרינסס רויאל עזבה את קינגסטון, ג'מייקה, בדרך לבריטניה ב-19 בדצמבר.
בנייה ושירות > המשך השירות לאחר קרב יוטלנד

הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לים הצפוני הדרומי, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליה קרב בתנאים מתאימים.
פרינסס רויאל סיפקה תמיכה לכוחות הקלים הבריטיים המעורבים בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-17 בנובמבר 1917, אך מעולם לא הגיעה לטווח של ספינות גרמניות כלשהן. היא הפליגה עם שייטת סיירות המערכה הראשונה ב-12 בדצמבר לאחר שהמשחתות הגרמניות הטביעו שבע ספינות של שיירה לכיוון נורווגיה, כולל המשחתת המלווה Partridge, ארבע ספינות מכמורת ימיות וארבע ספינות משא מוקדם יותר באותו יום, אך הבריטים לא הצליחו ליירט וחזרו לבסיס למחרת. פרינסס רויאל, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים והיו רחוקים מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות. החל מיולי, הצי הגדול הושפע ממגפת השפעת של 1918; בשלב מסוים, לפרינסס רויאל חסרו מספיק אנשי צוות בריאים כדי להפליג.
לאחר כניעת צי הים הפתוח בתום המלחמה, פרינסס רויאל ושייטת סיירות המערכה הראשונה היוו חלק מכוח השמירה בסקפה פלו. פרינסס רויאל שובצה לצי האטלנטי באפריל 1919. סיירת המערכה הוצבה במילואים בשנה שלאחר מכן, וניסיון למכור אותה לצ'ילה מאוחר יותר ב-1920 לא צלח. היא הפכה לספינת הדגל של המפקד העליון של החוף הסקוטי ב-22 בפברואר 1922 ונמכרה ב-22 בינואר 1923 ל-J&W Purves תמורת 25,000 ליש"ט. החוזה הועבר מיידית לחברת פירוק ספינות רוזית' אשר שכרה מתקנים במספנת רוזית' למטרה זו, ופירוקה הושלם במהלך 1925.

תותח 3 אינץ' 20 cwt נ"מ על הסיפון של אאה"מ אוסטרלִיה
פרינסס רויאל והסיירת הרוסית אדמירל מקרוב בקרונשטאדט, יוני 1914
עמדות יחסיות של הכוחות הבריטיים והגרמנים בערך בשעה 12:00
בליכר מתהפכת וטובעת
תרשים של קרב יוטלנד המציג את התנועות העיקריות
דרפלינגר יורה מטח דופן
מערת האימה

| --- | --- |

עיגון ופינוי הסולם מעל מערת האימה 1953
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז הדרום, ישראל
 קואורדינטות:  31°25′52″N 35°20′00″E﻿ / ﻿31.431111111111°N 35.333333333333°E﻿ / 31.431111111111; 35.333333333333
  (למפת הר חברון מוגדלת) מערת האימה(למפת הר חברון רגילה) מערת האימה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת האימה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת האימה
 
מערת האימה הוא הכינוי שניתן למערה מס' 8 בנחל חבר שבמדבר יהודה (8HEV), שבה נתגלו שרידיהם של פליטים יהודים מימי מרד בר כוכבא.
המערה שוכנת במצוקו הדרומי של נחל חבר, מול מערת האיגרות, השוכנת במצוק הצפוני של הנחל, ואשר בה נתגלו איגרותיו של שמעון בן כוסבא (בר כוכבא) למפקדי עין גדי יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון וכן ארכיון בבתא, לצד שלדי המסתתרים ורכושם. פתח המערה נמצא במצוק כמעט אנכי בגובה כ-180 מטר, כאשר פתח המערה נמצא 76 מטר מתחת לשפתו.
המערה נתגלתה על ידי משלחתו של יוחנן אהרוני ב-1953 שערכה סקר ראשוני בנחל חבר. חברי המשלחת זיהוה מפתחה של מערת האגרות. ב-1955 הגיעה המשלחת אל המערה וערכה בו סקר בן שלושה ימים. ב-1961 נערכה עונת חפירות מלאה במערה. משלחתו של אהרוני מצאה במערה, לצד עדויות ברורות לחפירות שוד, ממצאים רבים מהתקופה הרומית הקדומה וממצאים מעטים מהתקופה הכלקוליתית, הברונזה הקדומה והביזנטית.
הכינוי "מערת האימה" ניתן לה לאחר שנתגלו בה שלדיהם של 40 גברים, נשים וילדים.
בהמשך נמצאו במערה גם מספר קרעי איגרות וכתבים, מספר מטבעות בר כוכבא, וכן קטעי תרגום יווני של ספר תרי עשר. לצד השלדים שבמערה נמצאו גם שלושה חרסים עם שמותיהם של שלושה מהנפטרים במקום.
בראש המצוק שמעל למערה נתגלו חורבותיו של מחנה רומאי, דומה לזה שנמצא מעל מערת האיגרות בצד השני של הנחל. מחנה זה שימש למצור הרומאי על המסתתרים היהודים במערת האימה, שסופם שגוועו בה ברעב ובצמא.
לפי הסברה שהעלה ידין, חלק מהאיגרות והשטרות מימי מרד בר כוכבא, אשר נמכרו בהמשך בידי הבדואים ומקורם לא היה ידוע, נחשפו במערה זו.
בתחילת שנות האלפיים ערך המרכז לחקר מערות בישראל סקירה באתר, ובין היתר אותר ממצא שיוחס לראשית התקופה הנאוליתית הקרמית.
בעונת חפירה שנערכה באוקטובר ונובמבר 2019 כחלק ממיזם לאומי לסקירת מערות מדבר יהודה נמצאו במערה קרעי מגילה מתקופת מרד בר כוכבא ועליה פסוקים מתרי עשר. עוד התגלה במערה שלד בן כ-6,000 שנה שעבר חניטה טבעית ששימר אותה בצורה ייחודית, שבין היתר נשתמרו עור, גידים ושיער. השלד הונח בגומה שסביבה סודרו אבנים ונעטף בבד. שוער כי מדובר בנקבה.
לקריאה נוספת

יגאל ידין, החיפושים אחר בר-כוכבא - פרשת התגליות במערות מדבר יהודה ואיגרותיו של מנהיג המרד נגד רומא, ספרית מעריב, 1976.
הערות שוליים

1 2  עפר שיאון, איתן קליין, אמיר גנור, אוריה עמיחי, חיים כהן, חגי המר, מערת האימה: חפירה מחודשת בשנת 2019, מחקרי יהודה ושומרון לב (1), 2022, עמ' 55-33 doi: 10.26351/JSRS/32-1/2
↑  זיו ריינשטיין‏, 60 שנה אחרי גילוי מגילות ים המלח: נמצאו קטעי מגילה מקראיים בני 2000 שנה, באתר וואלה, 16 במרץ 2021
↑  מרוץ נגד הזמן: בעקבות האוצרות האבודים במדבר יהודה, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
ג'יימס בליין

ג'יימס ג'ילספי בליין (באנגלית: James Gillespie Blaine;‏ 31 בינואר 1830 – 27 בינואר 1893) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית, חבר הקונגרס וסנאטור. היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1884, אך הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית גרובר קליבלנד.
הקריירה הפוליטית שלו החלה כתומך של אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בתקופת השיקום תמך במתן זכות הצבעה לשחורים, אולם התנגד לרעיונותיהם הקיצוניים של הרפובליקנים הרדיקלים. במקור הוא דגל בפרוטקציוניזם, אולם מאוחר יותר תמך בהורדת מכסים ובהגדלת סחר החוץ עם מדינות זרות. בגלל תמיכתו באיגודי הרכבות, הוא הואשם בחלוקה מושחתת של אישורים לאיגודי רכבות. ההאשמות פגעו בו במהלך ניסיונו להיבחר לנשיאות.
כמזכיר המדינה סימן עידן חדש, שסיים את הבדלנות והחל את "המאה האמריקאית", ממלחמת ארצות הברית–ספרד ואילך. ניסיונותיו להרחיב את סחר החוץ גרמו למעבר למדיניות חוץ פעילה. בליין דרש למשל התערבות בענייניה של אמריקה הלטינית. הוא תמך בהרחבת המדינה, והוביל לרכישת קולוניות בחוף האוקיינוס השקט ולשליטה בקריבים.
ראשית חייו > משפחה וילדות

ג'יימס ג'ילספי בליין נולד ב-31 בינואר 1830 בווסט בראונסויל, פנסילבניה. הוא היה הילד השלישי של אפרים בליין ואשתו מריה ג'ילספי בליין. אביו של בליין היה איש עסקים ובעל אדמות, והמשפחה חייה בעושר יחסי. מצד אביו, בליין היה צאצא למתיישבים סקוטים-אירים שהיגרו לפנסילבניה ב-1745. אבי סבו היה גנרל ששירת תחת ג'ורג' וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. אמו של בליין ואבותיה היו מהגרים קתולים ממוצא אירי שהיגרו לפנסילבניה בשנות השמונים של המאה השמונה-עשרה. הוריו התחתנו ב-1820 בטקס קתולי, למרות שאביו של בליין נשאר פרסביטריאני. המשפחה הסכימה שהבנות יגדלו כקתוליות, ואילו הבנים יגדלו כפרסביטריאנים. בפוליטיקה, אביו של בליין תמך במפלגה הוויגית.
ילדותו של בליין הייתה רגועה, והוא התעניין בהיסטוריה ובספרות. בגיל שלוש עשרה, נרשם אל האלמה מאטר של אביו, קולג' וושינגטון (קולג' וושינגטון וג'פרסון כיום). שם למד ספרות ותורת הנאום. הוא נחשב לתלמיד מצטיין, ועבר בהצטיינות ב-1847. לאחר סיום לימודיו, שקל ללמוד משפטים, אולם החליט לבסוף לעבור מערבה ולמצוא עבודה.
ראשית חייו > מורה ומו"ל

ב-1848, החל בליין לעבוד כמורה למתמטיקה ולשפות עתיקות ב "Western Military Institute" בקנטקי. למרות שהיה בן שמונה-עשרה בלבד, וצעיר מרוב תלמידיו, בליין הצטיין במקצועו. הוא החל להעריץ את הסנאטור של המדינה, הנרי קליי. בנוסף, פגש את הארייט סטנווד, מורה בקולג' הסמוך וילידת מיין. הוא נישא אליה ב-30 ביוני 1850. בליין שוב שקל ללמוד משפטים, אולם במקום זאת החליט לקחת את אשתו החדשה לפנסילבניה, לבקר את משפחתו. לאחר מכן חי באוגוסטה כמה חודשים, שם נולד בנו הראשון, סטנווד, ב-1851. המשפחה הצעירה עברה שוב, הפעם לפילדלפיה, שם החל ללמד במכון פנסילבניה לעיוורים, כמורה למדע ולספרות.
בליין שקל ללמוד משפטים בפילדלפיה, אולם ב-1853 קיבל הצעה מפתה: להפוך לעורך העיתון "Kennebec Journal". בליין התיידד עם עורכי העיתון, וכשמייסד העיתון פרש, הוזמן בליין לרכוש את כתב העת. הוא הלווה כסף מאחיה של אשתו ורכש את העיתון. העיתון היה עיתון וויגי, מה שתאם את דעותיו של בליין. החלטתו להיות עיתונאי גרמה לתחילת הקריירה הפוליטית שלו. כשבליין רכש את העיתון, המפלגה הוויגית קרסה והמפלגה הרפובליקנית החליפה אותה, ובליין החליט לקדם את המפלגה החדשה בעיתונו. העיתון הצליח מבחינה פיננסית, ובליין השקיע את הרווחים במכרות פחם בפנסילבניה ובוירג'יניה, מהם התעשר.
ראשית חייו > פוליטיקה במיין

הקריירה של בליין כעיתונאי רפובליקני הובילה למעורבותו בפוליטיקה. ב-1856 נבחר להיות ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית הראשונה. החל מימיה הראשונים של המפלגה, הזדהה בליין עם האגף השמרני בתוכה, ותמך בשופט בית המשפט העליון ג'ון מקלין בתור מועמד נשיאותי, על פני ג'ון פרימונט הרדיקלי שנבחר לבסוף. כעבור שנה, הוצע לבליין לשמש כעורך "Portland Advertiser", ולשם כך הוא מכר את מניותיו בעיתון שלו. למרות שבנו הראשון מת בילדותו, נולדו לו עוד שני בנים: ווקר, ב-1855, ואמונס, ב-1857. נולדו להם עוד ארבעה ילדים: אליס, ג'יימס, מרגרט והארייט.
ב-1858, נבחר לכהן בבית הנבחרים של מיין. הוא התמודד על מקומו שוב ב-1859, ב-1860 וב-1861, ובכל פעם נבחר ברוב גדול. האחריות הגדולה גרמה לבליין להפחית את מעורבותו בעיתון, וב-1860 פרש מעריכת העיתון. בינתיים, כוחו הפוליטי גבר. הוא נבחר לשמש כראש המפלגה הרפובליקנית המקומית ב-1859. הוא לא נבחר לשמש כציר בוועידה הלאומית של 1860, אולם נכח שם כדי להביע תמיכה באברהם לינקולן. לאחר מכן חזר למיין ונבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של מיין ב-1861 ושוב ב-1862. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861, תמך בלינקולן והעביר בבית הנבחרים חקיקה שתשלח יחידות צבא ממיין אל צבא האיחוד.
בית הנבחרים, 1863-1876 > היבחרו לבית

בליין שקל לנסות לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזו במיין ב-1860, אולם הסכים לוותר על כך כדי לתת למושל המדינה לשעבר להתמודד בהצלחה. לאחר שינוי במחוזות, בליין הסכים להתמודד מטעם מחוזו החדש ב-1862. במסע הבחירות הדגיש את תמיכתו במלחמה, ונבחר ברוב מוחלט למרות הפסדים רפובליקניים בשאר המדינה.
חברי הקונגרס, שנבחרו בנובמבר 1862, לא התחילו לעבוד עד דצמבר 1863. כשבליין התחיל את תפקידו החדש, האיחוד כבר ניצח בקרב גטיסברג. הוא לא התבלט בכהונתו הראשונה, ותמך במאמץ המלחמתי. בתפקידו התעמת מול מנהיג הרפובליקנים הרדיקליים, תדיאוס סטיבנס מפנסילבניה, על נושא תשלום החובות למדינות בשל המלחמה ולגבי נושא השטרות שלא היו מגובים במתכת. בליין גם תמך בגיוס הכללי ב-1863 ודרש לתקן את החוקה כך שיהיה אפשר להטיל מס על יצוא.
בית הנבחרים, 1863-1876 > תקופת השיקום וניסיון ההדחה

בליין נבחר שוב ב-1864, וכשהחל את כהונתו בדצמבר 1865, העניין המרכזי היה השיקום של מדינות הקונפדרציה המובסות. למרות שלא היה חבר בוועדה שהגישה את התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, תמך בליין בתיקון ובכך ששלושה-רבעים מהמדינות שלא פרשו, ולא שלושה-רבעים מכלל המדינות, יאלצו לאשרר אותו. עמדתו לא התקבלה, ומעורבותו בנושא גרמה לו להתקרב למחנה הרדיקלי. הקונגרס הרפובליקני גם טיפל בממשלות בדרום הכבוש, ופירק את הממשלות שהנשיא אנדרו ג'ונסון הסמיך לטובת ממשל צבאי תחת שליטת הקונגרס. בליין תמך בצעדים הנוקשים הללו, אולם לעיתים תמך בגישה מתונה יותר כנגד המורדים, והתנגד לחוק שימנע מדרומיים ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בליין תמך בניסיון ההדחה של אנדרו ג'ונסון, למרות שלאחר מכן טען שהאישומים כנגדו לא היו נכונים בהכרח.
בית הנבחרים, 1863-1876 > מדיניות מוניטרית

בהמשך למאבקו מול סטיבנס, הוביל בליין את הקרב בקונגרס למען חיזוק הדולר. לאחר שהוכנסו למחזור 150 מיליון דולרים בשטרות - שלא היו מגובים בזהב - ערך הדולר היה נמוך. קבוצה דו-מפלגתית של תומכי אינפלציה, שהובלה בידי בנג'מין באטלר הרפובליקני וג'ורג' פנדלטון הדמוקרטי, דרשה לשמור על המצב ולאשר לאוצר להכניס שטרות למחזור, ואף להשתמש בהם לתשלום הריבית על איגרות החוב מלפני המלחמה. בליין טען שדבר זה יפגע במשקיעים, שקנו את האגרות בזמן שהדולר היה צמוד לזהב. בליין טען שהשטרות היו אמצעי חירום כדי למנוע פשיטת רגל במהלך המלחמה. בליין ותומכי הכסף היציב הצליחו בכך, אולם העניין נותר בעינו עד 1879, כשהקונגרס העביר חוק שהתיר המרת שטרות בזהב.
בית הנבחרים, 1863-1876 > יושב ראש בית הנבחרים

כשיושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, נבחר להיות סגן הנשיא ב-1868, משרת יו"ר הבית הפכה לפנויה. בליין היה חבר קונגרס מאז 1863, אולם הצליח להשיג מוניטין של פרלמנטר טוב, והיה אהוד בקרב הרפובליקנים. הוא נבחר פה אחד בידי הרפובליקנים במרץ 1869 להיות יושב הראש. הנשיא יוליסס ס. גרנט העריך את כישוריו של בליין בהובלת בית הנבחרים. הוא נהנה מהעבודה ואף רכש בית בוושינגטון כדי להישאר קרוב לאזור. משפחתו עברה באותה תקופה לאחוזה באוגוסטה, שנתרמה בידי בתו למדינת מיין ב-1919, וכיום גרים בה מושלי מיין.
הרפובליקנים המשיכו לשלוט בקונגרס עד 1874, ובליין נבחר להיות יושב ראש הבית במשך שש שנים. האהדה כלפיו המשיכה לגדול, והרפובליקנים שהתנגדו לגרנט סימנו את בליין כמועמד במהלך הבחירות לנשיאות ב-1872. בליין החליט לתמוך בגרנט, והצליח. האהדה של בליין זכתה להתנגדות מצד הדמוקרטים, והוא הואשם בקבלת שוחד מאיגודי הרכבות כדי להעניק להם חוזים מנופחים. בליין הכחיש כל מעורבות בנושא, ואיש לא הצליח להוכיח שהוא היה מעורב בכך. רפובליקנים אחרים כן נחשפו כמעורבים בעניין, כולל סגן הנשיא קולפקס.
למרות שתמך בחנינה כללית לתומכי הקונפדרציה, התנגד בליין למתן החנינה לג'פרסון דייוויס, ועזר לגרנט להעביר את חוק זכויות האזרח של 1875, בתגובה לאלימות ונישול שחורים דרומיים מזכותם להצביע. הוא נמנע מלתמוך בחוק שמנע כהונה שלישית כנשיא ועבר בבית הנבחרים באותה השנה, באמונה שאם יתמוך בחוק ייתפס כמי שמנסה לסלק את גרנט מהשלטון. בליין היה נאמן לגרנט, אולם השערוריות בממשלו של גרנט לא פגעו באהדת הציבור כלפיו. הרפובליקנים הליברליים ראו בו כחלופה לשחיתות הרפובליקנית, ורבים הפצירו בו ליצור מפלגה חדשה. למרות שנותר במפלגה, הרפובליקנים המתונים שתמכו ברפורמות החלו לתמוך בו, ונודעו כסיעת "בני התערובת".
בית הנבחרים, 1863-1876 > תיקון בליין

בבחירות לבית הנבחרים ב-1874, הדמוקרטים זכו לרוב, ובליין סיים את תפקידו כיושב ראש הבית. הוא החליט לנסות להתמקד בניסיונו להפוך לנשיא, ולחדד את מדיניותו. בסוף 1875, נאם גרנט בתמיכה בהפרדת הדת מהמדינה, ובזכות המדינות לספק חינוך ציבורי בחינם. בליין זיהה את נושא זה כנושא שיסיח את דעת הציבור מהשחיתות של ממשל גרנט ויאפשר למפלגה לצבור שוב תאוצה. בדצמבר 1875, פרסם את "תיקון בליין", מסמך משותף עם גרנט. המסמך טען שאסור לאף מדינה באיחוד לחוקק חוקים לגבי דת, או לאסור על חופש מדת. שום כסף שמדינה תגייס לצורך חינוך ציבורי או מהציבור יוכל להיות מופנה לדת. התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כבר הטיל את המגבלות הללו על הממשל הפדרלי, אולם לא על המדינות.
התוצאה הייתה שמשאבים ציבוריים לא יכלו להינתן לבתי ספר דתיים, אולם גרנט לא הצליח לגרום למדינות לספק חינוך ציבורי. החוק עבר בבית הנבחרים ונכשל בסנאט. למרות שהחוק לא עבר את הקונגרס, והשאיר את בליין להגיב לאישומים שהיה אנטי-קתולי, התיקון הצליח להביא את הפרוטסטנטים אל המפלגה הרפובליקנית וחיזק את מעמדו של בליין כמנהיג המפלגה.
הבחירות ב-1876 > מכתבי מוליגן

בליין נכנס אל הבחירות ב-1876 כמועמד המוביל, אולם סיכוייו חוסלו לחלוטין בשל שערורייה. בפברואר, החלו שמועות לפיהן חברת יוניון פסיפיק שילמה לבליין 64,000 דולרים (שווה ערך למיליון וחצי דולרים היום) תמורת איגרות חוב, למרות שהאגרות לא היו שוות הרבה. המטרה הייתה לשחד אותו. בליין והחברה הכחישו את האישומים, ובליין טען שרכש איגרות חוב אך ורק במחיר השוק. הדמוקרטים בבית הנבחרים דרשו חקירה. העדויות תמכו בבליין עד ל-31 במאי, כשג'יימס מוליגן, רשם מבוסטון שעבד אצל גיסו של בליין בעברו, העיד כנגד בליין, וטען שארגן את ההעברה ושהיו לו מכתבים שיוכיחו זאת. המכתבים הסתיימו בשורה "אנא שרוף את המכתב". כשהוועדה החוקרת יצאה להפסקה, בליין נפגש עם מוליגן בחדר המלון שלו, ולאחר מכן עזב עם המכתבים וסירב להחזיר אותם לוועדה.
בליין טען לחפותו בבית הנבחרים וטען שהדמוקרטים הדרומיים מנסים לחסל אותו כיוון שהתנגד לחון את ג'פרסון דייוויס. האישומים השפיעו על בריאותו של בליין, והמחסור בראיות כלפיו הוביל לאהדה מצד הרפובליקנים, שהתכנסו בסינסינטי לבחור את מועמדם לבחירות.