stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרם עצמונה
הערות שוליים

↑  כרם עצמונה, באתר מרכז קטיף
↑  אורי גליקמן, כאן ביתי - עצמונה, באתר nrg‏, 9 באוגוסט 2005
↑  כרם עצמונה, באתר מועצת יש"ע
↑  אטילה שומפלבי, קריאות גנאי לעבר המפנים בכרם עצמונה: אתם יהודים נאצים, באתר ynet, 17 באוגוסט 2005
↑  רותי סיני וניר חסון, בכרם עצמונה השליכו ביצים על הכוחות, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2005
↑  מירי חסון, דחפורים הרסו את בתי כרם עצמונה, באתר ynet, 19 באוגוסט 2005
↑  אמיר בוחבוט, החל הרס הבתים בכרם עצמונה, באתר nrg‏, 19 באוגוסט 2005
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
חיילת צה"ל נושאת ילד בעת פינוי המאחז
לאון באלוגון

לאון אדרמי באלוגון (באנגלית: Leon-Aderemi Balogun, נולד ב-28 ביוני 1988 במערב ברלין שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן ניגרי-גרמני המשחק בעמדת הבלם בגלאזגו ריינג'רס ובנבחרת ניגריה.
קריירת מועדונים

באלוגון גדל בברלין, ושיחק במועדונים מקומיים כמו הרטה ברלין וצהלנדורף ברלין כנער, ובהמשך בטורקיאמספור ברלין, שזה מועדון המזוהה עם ההגירה הטורקית לגרמניה. בשנת 2008 החל לשחק בהנובר 96, שם השתלב בקבוצת המילואים. באפריל 2009 ערך באלוגון את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כששיחק במדי הנובר נגד המבורג. באלוגון ערך רק שלוש הופעות ליגה בקבוצה הבכירה של הנובר, ובשנת 2010 חתם בורדר ברמן. גם בברמן באלוגון שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, וערך שלוש הופעות בקבוצה הבכירה במשך שתי עונות. בשנת 2012 חתם באלוגון בפורטונה דיסלדורף, העולה החדשה לבונדסליגה. בעונת הבכורה שלו בפורטונה דיסלדורף, נשר באלוגון עם הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה. באלוגון נשאר בקבוצה עונה נוספת, אך לא הצליח לשוב עמה לבונדסליגה. באלוגון נשאר ללא קבוצה לאחר שפג חוזהו בפורטונה דיסלדורף בקיץ 2014, ובעקבות כך היה שחקן חופשי שיכול לחתום היכן שירצה. מעט לאחר פתיחת עונת 2014/15, חתם באלוגון בדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת, והיה חלק מההעפלה ההיסטורית של דרמשטאט לבונדסליגה. בקיץ 2015 חתם באלוגון במיינץ 05 מהבונדסליגה. באלוגון שיחק במיינץ שלוש עונות. בעונה הראשונה, 2015/16 סיים באלוגון עם מיינץ במקום השישי בבונדסליגה והעפיל עמה לליגה האירופית. בעונת 2016/17 השתתפו מיינץ ובאלוגון במאבקי תחתית, ורק במחזור האחרון נמנעו מהשתתפות במבחני הישרדות בבונדסליגה. במפעל הליגה האירופית הודחו מיינץ ובאלוגון בשלב הבתים. באלוגון סבל מפציעה במהלך עונה זו שגרמה לו להחמיץ חלק ניכר ממנה. בעונת 2017/18 הפך באלוגון לשחקן משמעותי במיוחד בהגנת מיינץ. מיינץ ובאלוגון נאבקו גם בעונה זו במאבקי התחתית, וסיימו את העונה במקום ה-14.
בקיץ 2018, לאחר שלוש עונות במיינץ, חתם באלוגון בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-31 בינואר 2020 הושאל לויגאן את'לטיק לשישה חודשים. ב-25 ביוני 2020, חתם על חוזה קבוע עד לסיום עונת 2019/2020.
ב-24 ביולי 2020 חתם על חוזה לעונה אחת בגלאזגו ריינג'רס.
ב-26 באוגוסט 2022 חתם בקווינס פארק ריינג'רס.
קריירה בינלאומית

באלוגון נולד לאב ניגרי ולאם גרמניה, ומשכך היה יכול לשחק בנבחרת ניגריה. במרץ 2014 ערך באלוגון את הופעת הבכורה בנבחרת ניגריה, כשהחליף את ג'וזף יובו במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו. במשחק זה נפצע ונעדר מהמגרשים לאחריו כשלושה חודשים. באלוגון השתתף עם ניגריה במוקדמות אליפות אפריקה 2017, אך לא זומן לסגל הניגרי לאליפות עצמה.
בשנת 2018 זומן באלוגון לסגל ניגריה למונדיאל 2018. באלוגון פתח בכל שלושת משחקיה של ניגריה בשלב הבתים, בהם הפסידה 0–2 לנבחרת קרואטיה, ניצחה 0–2 את נבחרת איסלנד, והפסידה 1–2 לנבחרת ארגנטינה. במשחק ההפסד לארגנטינה, סחט באלוגון פנדל, שאותו הבקיע ויקטור מוזס. ניגריה ובאלוגון הודחו מהמונדיאל בתום שלב הבתים.
תארים

גלאזגו ריינג'רס
אליפות סקוטלנד: 2020/2021
גביע סקוטי: 2021/2022
קבר דוד המלך

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 עיר:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°46′18″N 35°13′44″E﻿ / ﻿31.771638888889°N 35.229013888889°E﻿ / 31.771638888889; 35.229013888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) קבר דוד המלך(למפת ירושלים רגילה) קבר דוד המלך(למפת הרי ירושלים רגילה) קבר דוד המלך(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קבר דוד המלך
 
קבר דוד, 2014
מתפללים יהודים בקבר דוד המלך
קבר דוד המלך הוא מבנה בהר ציון שבירושלים, שבו על פי מסורות יהודיות, הנוצריות והמוסלמיות, קבור דוד המלך. המסורת הנוצרית רואה בקומה השנייה של המבנה את חדר הסעודה האחרונה, בה סעדו ישו ותלמידיו לפני שנלקח אל מותו. אתר זה, המקודש לשלוש הדתות, היה לנקודת מגע וחיכוך ביניהן במשך השנים. יש חוקרים המזהים את הקבר כקבר המלך מנשה והמלך יאשיהו.
רוב המתחם משויך לתקופה הממלוכית, כאשר בתוכו ניכרים שרידי כנסייה פרנציסקנית מהמאה ה־14, שנבנתה על גבי כנסיית ציון הצלבנית מהמאה ה־12, אשר נבנתה בתורה על כנסיית האגיה ציון הבינזטית מהמאה הרביעית.
המתחם

המבנה בו שוכן הקבר נבנה בראשית המאה ה-12 בידי הצלבנים ככנסיית גבירתנו של הר ציון, על חורבות הכנסייה הביזנטית האגיה ציון, שהוקמה במאה ה־4. קומת הגלריה במבנה זוהתה כחדר הסעודה האחרונה וחדר בקומה התחתונה זוהה כקבר דוד. החדר התחתון הוא מבנה מאורך השוכן בציר צפון–דרום בגודל 4.5 על 6 מטר.
במאה ה־14 הקימו קבוצה של נזירים פרנציסקנים מנזר בצמוד לחזית הדרומית של מבנה הקבר, והפכה את המבואה לחצר פנימית (קלויסטר) של המנזר. בתקופות מאוחרות
יותר, נבנו מעל החצר עוד שתי קומות של מבנים. ממזרח לחצר נמצא חדר הנרות, המשמש מקום להדלקת נרות כחלק מהפולחן היהודי המתרחש במקום.
בנוסף נמצאים באתר חאן ריבועי, מתתחם המכונה פלומבו ומתחם אולם הקשתות.
ארמטה פיירוטי שהיה האדריכל הראשי מטעם הממשל הטורקי, מספר בספרו "ירושלים נחקרת" כי בשנת 1859 גילה מערה בשטח בית הקברות במערב הר ציון המובילה מתחת למבנה קבר דוד. פיירוטי זיהה את המערה בתור הקבר האמיתי של מלכי בית דוד. כיום, מערה כזו אינה מוכרת אך בדיקות שיקוף קרקע בעזרת מכ"ם שנעשו בפברואר 2011 הראו כי קיימת סבירות גבוהה לקיום חלל תת-קרקעי מתחת למבנה.
ב־1951 שיפץ יעקב פינקרפלד את המבנה כחלק משיקום כללי שנערך במתחם לנזקי מלחמת העצמאות. פינקרפלד חפר לעומק של כ-70 ס"מ מתחת למרצפות, גילה רצפת פסיפס צבעוני. פינקרפלד תארך את הפסיפס ואת הגומחה בקיר לתקופה הרומית, בעוד שהמצבה עצמה ושאר קירות המתחם הן תוספות מאוחרות. מוטיבים אלו, בנוסף לעובדה שהגומחה פונה לכיוון הר הבית, הובילו את פינקרפלד למסקנה כי הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת ששכן במקום בימי הבית השני.
בשנת 1951 עיצב האדריכל מאיר בן אורי את הכיתוב "דוד מלך ישראל חי וקיים" מעל קבר דוד. כתובת זו נשארה עד השיפוץ והניקוי שנערכו במקום בשנת 2012.
בקומה התחתונה של הבניין עומד סרקופג מכוסה בפרוכת, המזוהה כקברו של דוד המלך. על הקבר הוצבו במהלך השנים 22 כתרי ספרי תורה, כמניין מלכי בית דוד. הכתרים נגנבו בשנת 2007.
תולדות המבנה > לאחר מלחמת העצמאות

עם שוך הקרבות במלחמת העצמאות, למרות ההתחייבות בהסכם שביתת הנשק לאפשר גישה למקומות הקדושים, נותרו הר הבית והכותל המערבי מחוץ להישג ידם של תושבי מדינת ישראל, והר ציון נותר המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה בשליטת ישראל ממנו ניתן היה לצפות על הכותל המערבי והר הבית. בשנים אלו התמסד על גג המבנה מצפה ממנו צפו לאתרי העיר העתיקה שבליטת ירדן.
בחג השבועות ב־1949 החל משרד הדתות לפעול במתחם. בשלהי 1950 מינה האפוטרופוס הממונה על נכסי נפקדים את חיים זאב הירשברג, מנהל המחלקה לענייני המוסלמים והדרוזים לסוכן הנהלת נכסים על ההקדש של מתחם הקבר שהשתייך לחמולת דג'אני. בשלהי 1951 החכירה המחלקה את אתר הקבר לוועד לענייני המקומות הקדושים. ההסכם חודש מפעם לפעם עד שבשנות השבעים הביאו בעיות משפטיות לביטולו. המקום אינו מוגדר כמקום קדוש.
החל בשנת 1953 החלה לפעול במקום "ועדת הר ציון" בראשות הממונה הראשון על המקומות הקדושים, הרב שמואל זנוויל כהנא (שז"ך) הוא קיבע את מרכזיותו וחשיבותו ליהודים, ואף נשלחו מאות אבנים מהמקום כיסודות לבתי כנסת בארץ ובעולם, כתחליף לכותל המערבי (ולהר הבית). בסמוך למצפה שעל גג המבנה הוקם חדר הנשיא בו הוחזק ספר תורה שנכתב לרגל יום הולדתו השבעים וחמש של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן. הנשיא יצחק בן-צבי, בתיאום עם הרב שז"ך הקים משרד על גג המבנה, אליו היה מגיע פעמיים בשבוע, ובו קיבל את פני עולי הרגל בשלושת הרגלים על מנת לחזק את הקשר עם העיר העתיקה, ומקום המקדש.
בסמוך למבנה הוקם "מוזיאון מרתף השואה" שהיה המוזיאון הראשון בעולם להנצחת מאורעות השואה, ובו לוחות שיש בהם חקוקים שמות הקהילות שחרבו. נציגי קהילות אלו נהגו לערוך טקס זיכרון ביום שנקבע כיום הזיכרון לקהילתם, בדרך כלל יום חורבנה. עקב אופיו הדתי של מרתף השואה, מאורעות דמים של קהילות צפון אפריקה הונצחו אף הן במקום.
ב־1950 השחית אורי צבי גרינברג, חבר הכנסת מטעם תנועת החירות, כתובת מהקוראן שעיטרה את שער הכניסה לאתר הקבר.
ב־1954 הגישו ממשלות ירדן ועיראק תלונה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות נגד השינויים שנעשו במתחם והפיכת הקבר למתחם יהודי.
תולדות המבנה > כיום

מלחמת ששת הימים ב־1967 וכיבוש מקומות מקודשים ותיקים שהיו בשליטה ירדנית עד אז הביאו לקטינת חשיבות הקבר. ב־1968 עברה להר ציון ישיבת התפוצות, וחלק מהמתחם עבר לרשותה.
בשנת 2009 הוצב במקום פסל מוזהב של דוד המנגן בכינור עתיק (כיום נקרא נבל). לטענת גורמים דתיים הפסל הפך מוקד משיכה לצליינים נוצרים ונערכה פניה לרב הראשי לשעבר מרדכי אליהו על מנת לסלקה מהמקום. לאחר מאבקים שכללו התנכלות לפסל ופגיעה בו, במאי 2012 פורסם שהוחלט להעביר אותו מהר ציון אל חצר הפטריארך היווני ברובע הנוצרי בעיר העתיקה.
בחנוכה דצמבר 2012 נתפס במתחם צעיר כשהוא מנתץ את אריחי הקרמיקה המצפים את הקירות. לטענתו נאמר לו שהאריחים חוסמים את התפילות. בעשרה בטבת תשע"ג, ינואר 2013 לפני טקס יום הקדיש הכללי שנערך במרתף השואה, ניתצו אלמונים את כל האריחים המתוארכים למאה ה-17. רשות העתיקות הישראלית החליטה שלא לשפץ את האריחים שנופצו.
בפסח תשע"ה החלה לפעול במקום "ישיבת המקובלים נפש החיים", בראשות הרב יעקב אברהם שפהרד, בחדר המכונה "מערת דוד המלך". לאחר כמה שנים עברה הישיבה לצידו השני של המתחם, בחדר המכונה "חדר הברטנורא".
ביוני 2015 דווח שיהודים פונו בכח מהמתחם בידי שוטרים, לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית במסגרת חג הפנטקוסט, אך הנחיות הרב רבינוביץ לגבי 'המצב הקיים' קוימו ולפיהן המיסה הייתה בנוכחות קהל מצומצם, ללא הדלקת קטורת וללא צלב. בין העצורים היה גם כתב הארץ יאיר אטינגר.
ביוני 2019 וכן ביוני 2020 נחסם מתחם הר ציון בידי שוטרים לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודקסית במסגרת חג הפנטקוסט, לטענת יהודים ששהו במקום נכנסו הנוצרים עם צלבים למתחם הקבר ובית הכנסת במקום.
זיהוי האתר כקבר דוד > קבר דוד במקרא ובמסורת

המקרא מאזכר את קבורת המלך דוד לאחר מותו באופן כוללני למדי, כשנאמר ”וַיִּשְׁכַּ֥ב דָּוִ֖ד עִם־אֲבֹתָ֑יו וַיִּקָּבֵ֖ר בְּעִ֥יר דָּוִֽד” (ספר מלכים א', פרק ב', פסוק י'). המקרא מציין גם לגבי מרבית מלכי בית דוד כי נקברו "עם אבותיהם" בעיר דוד. כן מסופר שיהוידע הכהן נקבר יחד עם המלכים. ספר דברי הימים מוסיף הבחנה משנית, וקובע כי מקצת המלכים, כגון אחזיה ויואש נקברו בעיר דוד, אך לא ב"קברי המלכים".
בספר נחמיה מוזכרים ”קברי דויד” (פרק ג', פסוק ט"ז) כנקודת ציון ידועה. האתר היה מוכר לתושבי ירושלים עד שלהי תקופת הבית השני, ויוסף בן מתתיהו (המאה ה-1), מספר על מספר פעמים שהקברים נבזזו כדי לשלם חוב מלכותי, תחילה על ידי יוחנן הורקנוס (המאה ה-2 לפנה"ס), שהוציא מהקבר שלושת אלפי כיכרות כסף, בהם שיחד את אנטיוכוס השביעי כדי שיסיר את המצור מירושלים. החרה[דרושה הבהרה] החזיק אחריו המלך הורדוס (המאה ה-1 לפנה"ס).
קברי בית דוד מוזכרים גם בתוספתא (המאה ה-2), "קברי בית דוד... היו בירושלים ולא נגע בהם אדם מעולם". באזכור זה נאמר כי היה ביניהם קשר לנחל קדרון. מאמר זה מוזכר גם בתלמוד הירושלמי (המאה ה-3-המאה ה-4).
קבר דוד מוזכר גם בדברי פטרוס הקדוש (המאה ה-1) במעשי השליחים.
זיהוי האתר כקבר דוד > זיהוי קבר דוד כאתר בהר ציון

הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי (המאה ה-10), מזכיר כי הנוצרים סוברים כי קבר דוד נמצא בכנסייה בירושלים. מניסוחו לא ברור אם הכוונה לכנסייה בהר ציון או לכנסיית גת שמנים. בדור שלאחר מכן מזכיר מוקדסי (המאה ה-10), בספרו שכתב בשנת 985 לספירה כי דעת אנשי הספר היא שקבר דוד נמצא בהר ציון. מסורת דומה, גם היא מפי הנוצרים, מובאת בידי אל־ת'עלבי (המאה ה-11), סיפורי הנביאים (אסלאם) מחבר ספר סיפורי הנביאים.
המקור היהודי הראשון[דרוש מקור] המאזכר אתר קבורה המיוחס לבית דוד בהר ציון הוא בספר המסעות של בנימין מטודלה (המאה ה-12), המספר כי התמוטטות כנסייה בהר ציון כחמש עשרה שנה קודם לכן הביאה לחשיפת מערת הקבורה של בית דוד וכי היא נאטמה בפקודת הפטריארך. מספר נוסעים יהודים מתקופה זו מזכירים את קברי בית דוד בהר ציון, בלא להזכיר קבר מיוחד לדוד. בחיבור תוצאות ארץ ישראל (המאה ה-13-המאה ה-14) מבדיל המחבר בין קברי המלכים אשר במצודת ציון שלמעלה ממעיין השילוח למבנה בשם היכל דוד אשר לפי תיאורו שימש כמקום משכן ארון הברית מעת שהביאה דוד לירושלים ועד לבניין בית המקדש הראשון בימי שלמה. גם אשתורי הפרחי (המאה ה-14), בספרו כפתור ופרח מזכיר מסורת זו. קבר דוד בהר ציון מוזכרים גם ברשימות המסע של מנחם החברוני[דרוש מקור] (1215 לערך), הרב משה חגיז (המאה ה-18), מביא בשם האר"י (המאה ה-16), שהאתר הוא "קברי מלכות בית דוד". כמו כן, סבר הרב משה בן חביב (המאה ה-17). רבנים רבים שביקרו בארץ ישראל נהגו לפקוד את האתר, ואף היו שחיברו תפילות מיוחדות ל"השתטחות" על הקבר.
הארכאולוג גבריאל ברקאי הציע לזהות את מתחם קבר דוד עם "גן עזא", בו נקברו המלך מנשה ובנו המלך אמון. לפי העולה מן הכתוב, גם נכדו המלך יאשיהו נקבר שם.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי המסורת לקיום קבר דוד המלך במקום מוכחשת על ידי הנוסע בנימין מטודלה. בביקורו בשנת 1170, הוא כתב: "קברי בית דוד והמלכים שקמו אחריו בהר ציון, ואין המקום ידוע". לדעתו, הוא בקש להכחיש את המסורת על אודות קברי בית דוד בכנסיית ציון. היה חשוב להימנע מיצירת הדעה כי קברו של אבי השושלת המשיחית - דוד המלך - הוא בידי הנוצרים. ההנחה היא שאם הייתה מסורת יהודית מקבילה הוא היה מזכיר אותה.
מנהגים הקשורים במקום

קיים מנהג לעלות לקבר בחג השבועות, יום פטירתו של דוד המלך על פי המסורת היהודית. יש הקוראים בו פרקי תהילים, המיוחס לדוד, וחלקם מדליקים ק"ן (150) נרות, לציון מספר המזמורים שבספר. במוצאי שבת מתקיימת במקום סעודת "מלווה מלכה" המונית, סעודה זו נקראת גם "סעודתא דדוד מלכא" (סעודת דוד המלך), שכן דוד המלך ביקש מה' לדעת את יום מותו, וה' גילה לו שהוא ימות בשבת, ומאז, בכל מוצאי שבת היה דוד עושה סעודה לבני ביתו, כדי להודות לה' על שעודנו בחיים.
קיים מנהג להדליק נרות במקום, מנהג שהוזכר לראשונה במסעות תלמיד הרמב"ן (סביב ראשית המאה ה־14). מתוך התיאור של המחבר נראה כי המנהג קשור בזיהויו של המקום עם המקום בו שהה ארון הברית, אשר המקורות מזכירים את הדלקת הנרות בו כמביאה ברכה.
ייצוגי קבר דוד בתרבות ובמורשת

ברומן "תמול שלשום" מאת הסופר ש"י עגנון (פורסם ב-1945) נכתב:
"מקום אחד יש בירושלים, שאני הולך לשם פעם אחת בשנה בחג השבועות, וזה קברו של דוד המלך, לפי שדוד המלך חביב עלי מכל היהודים שבעולם. מלך אדיר שהיה טרוד כל הימים במלחמות עם גולית הפלישתי ועם שאר הרשעים, ואף היהודים, להבדיל, בוודאי היו מטרידים אותו הרבה, אף על פי כן היה לוקח לו זמן לנגן בכינור ולעשות מזמורים בשביל כל העלובים והנדכאים, מלך זה היאך לא אוהב אותו".
גם בשירה הישראלית בת זמנינו כגון אצל המשוררים אורי צבי גרינברג, יהודה עמיחי, וחיים חפר אנו מוצאים יחס אל קבר דוד.
קבר דוד והטיפול בו בידי ישיבת התפוצות הוא נושא מרכזי ברומן של שפרה קורנפלד "החצי השני של הלילה". קבר דוד הוא מקום המפלט של גיבורת הספר ובחצרו נערך ניסיון אונס בה.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, מצבות קודש בארץ-ישראל א, הוצאת ספרים אחיעבר ושות', ירושלים, 1985, עמ' 298–326
דורון בר, לקדש ארץ, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2007, עמ' 50–81
עמית ראם, "המערה של פיארוטי" לפרשת החלל התת-קרקעי מתחת לקבר דוד בהר ציון, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס ה-14, אלול תשע"ג, מכון מגלי"ם
בנימין זאב קדר, (עורך), צבי ברס (עורך משנה), פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978, פרק 5 : קבר דוד בתיאורו של בנימין מטודילה (1169), אגוסטין ארסה, תרגום: יוסף קפלן, עמודים 112–121.
לאו גולדהמר

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1884 
 פטירה:  18 ביולי 1949 (בגיל 65) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת כהונה:  ? – 18 ביולי 1949 
 תקופת הפעילות:  ? – 18 ביולי 1949 
 
אריה לאו גולדהמר (זהבי) (Leo Goldhammer;‏ 18 במרץ 1884 - 18 ביולי 1949) היה עיתונאי, משפטן, סוציולוג, סטטיסטיקן, מנהיג ציוני ואיש ציבור יהודי-אוסטרי ומאוחר יותר ישראלי.
חייו

גולדהמר נולד במיכאילן (אנ') שבבוקובינה, האימפריה האוסטרית, לטייקון יצחק גולדהמר ואשתו סופי. גדל בבירת הדוכסות, צ'רנוביץ, וב-1904 עבר לבירת האימפריה, וינה. ב-1914 נישא לסידוני, נולד לו בן אחד, אלפרד (עימנואל), ושני נכדים, רות גולדהמר (אלדר) ואהוד גולדהמר. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל המנדטורית. הוא מת ב-1949 לאחר שסבל במשך זמן מה מגידול מוחי.
מחקרים

לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הממלכתית בצ'רנוביץ, הוא למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן למד כלכלה באקספורט אקדמי (Export Akademie) שבווינה. מאוחר יותר למד בברלין סוציולוגיה מגאורג זימל, וכלכלה לאומית בפרנקפורט מפרנץ אופנהיימר.
קריירה

בנוסף לעבודתו כעורך דין, גולדהמר היה פעיל בתנועה הציונית, ומעורב בחיי החברה והתרבות של הקהילה היהודית הגדולה בווינה. הוא פרסם מאמרים רבים, כמו גם כתבים, עבודות וספרים, רובם בגרמנית, וכן מספר מחקרים על המעמד הסוציו-אקונומי של האוכלוסיות היהודיות של צ'רנוביץ ווינה. בין השנים 1933-1937 הוא היה העורך והמפרסם של כתב העת "דאס ורדנדה פלשתינה", וכתב כמה מאמרים בכתב העת "די שטימע - יידישע צייטונג". יחד עם עוד כמה פעילים ציונים הוא ייסד ב-1914 את "התנועה האקדמית תאודור הרצל", שפרסמה מאמרים בנושא ספרות עם ישראל וכן בסוגיית הציונות. ב-1921 הוא נהיה חבר בנשיאות הענף האוסטרי של הקרן קיימת לישראל, ושירת בתור יושב ראש בשנים 1937-1938. כמו כן היה מעורב בארגון המגבית קרן היסוד. ב-1925 הוא נבחר כציר לאספה הלאומית של הסוכנות היהודית באוסטריה, ושימש כיושב ראש בה בשנים 1926-1930. לאו ייצג את הקהילה היהודית הציונית של אוסטריה בקונגרסים הציוניים החמישה עשר עד העשרים ואחת.
כמו כן, גולדהמר היה גם נשיא הקהילה היהודית בווינה, יושב ראש הספרייה היהודית הלאומית (Volksbibliothek), ונשיא הסניף האוסטרי של ליגת ארץ ישראל העובדת. הוא גם היה פעיל במועדון הספורט היהודי "הכח וינה", והיה ראש מחלקת השחייה התחרותית.
אחרי סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית נעשה גולדהמר מעורב בעליית הנוער, שעודדה עלייה לארץ ישראל. אחרי 1938 מרבית פעילותו החברתית והפוליטית התקיימה בישראל, כאחד ממייסדי מפלגת העלייה חדשה, וכחבר אספת הנבחרים. הוא התיישב בחיפה והיה ראש מחלקת רישום האוכלוסין במשרד הפנים עד 1949.
הערות שוליים

1 2 3  OBL, Oesterreichisches Biographisches Lexicon 1815-1950 (Austrian Academy of Science), p.23
1 2  Judaica Lexicon, Davar editions, Keter publisher, Israel, p.79, 1976
1 2 3  M. Henisch, Meebaiit Vemibachutz, Achdut Editor (Israel), p.246-247, 1961
1 2 3  Die Geistige Elite Osterreichs, Verlag C. Barth, Wien, p.265 -266, 1936
↑  L. Goldhammer, Tchernowitz, in Arim Veimahot, Harav Kook Institute, p. 89-209, 1946
↑  L. Goldhammer, Vienna, in Arim Veimahot, Harav Kook Institute, p. 175-289, 1950
↑  Goldhammer, Leo.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 126760772  ISNI: 0000 0000 6160 0836  NTA: 162599412  VIAF: 67469100   WorldCat (עם VIAF): 67469100
כמאל סליבי

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1929 ביירות, הרפובליקה הלבנונית תחת המנדט הצרפתי 
 פטירה:  1 בספטמבר 2011 (בגיל 82) ביירות, לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 השכלה:  International College, Beirut  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון 
 מעסיק:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 
כמאל סולימאן סָלִיבִּי (בערבית: كمال سليمان الصليبي, בתעתיק עברי מדויק: כמאל סלימאן אלצָלִיבִּי; 2 במאי 1929 – 1 בספטמבר 2011) היה היסטוריון לבנוני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה האמריקאית בביירות (AUB) והמנהל המייסד (לימים נשיא של כבוד) של "המכון המלכותי למחקרים בין-דתיים" בעמאן.
ביוגרפיה

סליבי נולד למשפחה נוצרית יוונית אורתודוקסית, שמוצאה מהכפר בחמדון שבלבנון המנדטורית הצרפתית. הוא למד בבתי ספר מיסיונריים צרפתיים בבחמדון ובבְּרוּמאנא (אנ'), ולאחר שהשלים את השכלתו התיכונית למד לתואר ראשון בהיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה האמריקאית בביירות. את התואר השני הוא עשה באוניברסיטת לונדון, בבית הספר למזרחנות, למדע המדינה ולימודי אפריקה. סליבי והמשיך ללמוד שם, בהנחייתו של ההיסטוריון ברנרד לואיס ובשנת 1953 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה. עבודת הדוקטורט שלו פורסמה לאחר מכן תחת הכותרת "היסטוריונים מארונים של לבנון של ימי הביניים". הוא שלט בשפות עתיקות ועשה בהן שימוש רב לצורך מחקריו.
לאחר סיום לימודיו בלונדון חזר לביירות והצטרף ל-AUB כביבליוגרף של התוכנית ללימודים ערביים. בהמשך הפך לפרופסור במחלקה להיסטוריה וארכאולוגיה ובשנת 1965 פרסם את ספרו "ההיסטוריה המודרנית של לבנון", שתורגם לכמה שפות.
בשנת 1982 פרסם סליבי בלונדון את ספרו "התנ"ך בא מחצי האי ערב", וגם ספר זה תורגם לשפות נוספות, במקביל לפרסום הגרסה האנגלית. סליבי כתב יצירות עוקבות בנושאים מקראיים, תוך שימוש באותה מתודולוגיה אטימולוגית וגאוגרפית וספריו אלו נחשבים היום כקלסיקות, ובראשם ספרו מ-1988, "בית בעל אחוזות רבות: בחינה מחדש של ההיסטוריה של לבנון" (A House of Many Mansions: The History of Lebanon Reconsidered), וספרו מ-1993, "ההיסטוריה המודרנית של ירדן" (The Modern History of Jordan).
בשנת 1994 הוזמן לירדן וסייע בייסוד המכון המלכותי ללימודים בין-דתיים בעמאן. בהמשך, בין השנים 1997 עד 2004, הוא היה מנהל המכון, ובמקביל ייעץ לקרן המורשת הדרוזית.
בשנת 1998 פרש מהחוג להיסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטה האמריקאית של ביירות ב-1998, והפך לפרופסור אמריטוס.
סליבי האמין שלקהילה הנוצרית של לבנון יש תפקיד חשוב בבניית לבנון בעלת אופי משל עצמה, שאינו מסתכם בצביון אסלאמי, אך בניגוד לרבים מעמיתיו המארונים, הוא לא היה קנאי לאופייה הנוצרי של לבנון. הוא ביקש לפרק את המיתוסים הבסיסיים שעדות רבות בלבנון היו קשורות אליהם, ולהחליפם בדיוקן של מדינה המורכבת מפסיפס של קהילות שונות אך קשורות זו בזו, שאף אחת מהן אינה שולטת באחרות. הוא התנגד נחרצות לפוליטיקה עדתית, והאמין שהיא הביאה לחורבן לבנון, והיה אחד הלבנונים הראשונים שמחקו את סעיף העדה הדתית שלהם (בערבית: מַדְ'הַבּ) מרישומי מפקד האוכלוסין הלבנוני. הוא תלה עותק של תעודת הזהות החדשה שלו, ללא הסעיף הזה, על דלת דירתו בביירות.
ביוגרפיה > תאוריית ארץ ישראל בחצי האי ערב

כמאל סליבי כתב שלושה ספרים הדוגלים בתאוריה השנויה במחלוקת "ישראל בחצי האי ערב" ("Israel in Arabia theory"). לדבריו, שמות המקומות שבתנ"ך הם למעשה מקומות בדרום-מערב חצי האי ערב, אלא שהם פורשו מחדש, תוך תרגום לקוי מעברית לארמית, כדי להתאים אותם למקומות באזור ארץ ישראל. בתוך כך הוא גם טען ש'לבנון' עצמה, בעת העתיקה, הייתה מקום בדרום חצי האי ערב. סליבי לא כפר בסיפורי ההיסטוריה שמשקף התנ"ך, אך הוא קבע שקריאתם בהקשר הארץ ישראלי – שגויה ומבוססת על שרשרת טעויות. הוא טען שראשית הסיפור העברי היא בחצי האי ערב, ובשלב מאוחר הם היגרו משם אל המקום שנקרא כיום ארץ ישראל, וכאן הקימו את ממלכת החשמונאים. הם הביאו עימם את הסיפורים ההיסטוריים שלהם, שהיו כתובים עברית, אך במקום החדש החלו לדבר ארמית, מה שהוביל לחיבור מאולץ, של הכתוב, למקום החדש. התאוריה של סליבי הותקפה אך גם נתמכה, בשל השלכותיה, לכאורה, על נושאים פוליטיים מודרניים, אם כי הוא עצמו לא יצר קשר כזה. ההיסטוריון הבריטי טיודור פארפיט (אנ') כתב: "זה מסוכן כי לרעיונות של סליבי יש השלכות רבות, למשל על הלגיטימיות של מדינת ישראל".
על פי התאוריה שלו, אנחנו מפרשים ומתייחסים היום למונח "הירדן" כמייצג את נהר הירדן, על אף שבטקסט העברי, מעולם לא תואר המונח הזה כ"נהר". על פי התאוריה שלו, מדובר במתלול בדרום-מערב חצי האי ערב, המכונה הרי סַרַוַו֫את (אנ'), ולפיכך ישראל הקדומה שכנה משני צידי הקטע הדרומי של המתלול, בדרום החג'אז ועסיר, מטאיף ועד לגבול תימן.
סליבי טען כי עדויות אפיגרפיות מוקדמות ששימשו להצדיק את הסיפורים התנ"כיים נקראו בצורה שגויה. מישע, השליט המואבי שחגג ניצחון על ממלכת ישראל בכתובת האבן מצבת מישע שנמצאה ב-1868, היה, לפי סליבי, ערבי. את האותיות "ימן רבן", מקובל לקרוא כ"ימים רבים" ואילו סליבי טען ש"ימן" פירושו דרום, ו"רבן" הוא הכפר ראבין, ששוכן לא הרחק ממכה ושם לדבריו הייתה מואב המקראית.
היו עוד חוקרים, כמו תומאס תומפסון, שסברו שקיימת אי התאמה בין הנרטיב המקראי לממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל, וההסבר של תומפסון היה לבטל את התנ"ך כספר היסטוריה, ואילו סליבי העדיף את ההסבר שיש למקם את מרכז התרבות היהודית דרומה יותר. בפרק 15 של ספרו "המקרא בא מחצי האי ערב", סליבי טוען שהתיאור התנ"כי הוא של שטח אדמה נרחב, גדול משמעותית מזה של ארץ ישראל, הכולל נוף מגוון מאוד, כגון פסגות הרים, מים, עמקים פוריים, גבעות, מדבריות ושפלה, ותיאור כזה יכול להתאים לחלק הדרומי של חצי האי ערב, שם למשל ישנם הרי געש, וככל הנראה קבורים שם שרידי סדום ועמורה.
התאוריה של סליבי נחשבת בקרב ההיסטוריונים ל"שולית", אם כי היו לה תומכים, שאף סיפקו "הוכחות" לתיאוריה שלו. לפי איתמר רבינוביץ, התאוריה הביכה רבים מעמיתיו. רבינוביץ' התייחס בביטול לטענות שסליבי כתב את התאוריה שלו מתוך מניע אנטישמי משום שסליבי "לא היה אויב מושבע של ישראל או הציונות". עם זאת, הוא משער שאולי זה היה "תרגיל אינטלקטואלי" של סליבי, והוא ממשיך להחשיב אותו כ"היסטוריון מוביל".
היו מי שלקחו ברצינות את התאוריה של סליבי. הסופר הבריטי רוברט פיסק (Robert Fisk) דיווח שהסעודים חששו שהישראלים עלולים להחליט לקחת את סליבי ברצינות, ולהגיע להתיישב בהרי סַרַוַו֫את, ולכן שלחו מאות דחפורים לעשרות כפרים סעודיים שהיו בהם מבנים מהעת העתיקה, והרסו את כולם "כדי לשמור על אדמת ערב המוסלמית ועל בית סעוד".
ביוגרפיה > חייו האישיים

סליבי היה רווק שהקדיש את כל חייו לספרים.