stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרוטה מסלרנו
על טיפולים לנשים De curis mulierum

טרוטה היא גם הדמות הסמכותית העומדת מאחורי אחד משלושה טקסטים ב"קובץ טרוטולה", שהוא תקציר של עבודות על רפואת נשים שאוחדו מאוחר יותר במאה ה -12. זהו הטקסט המכונה De curis mulierum ("על טיפולים לנשים"). טרוטה לא יכולה להיחשב מחברת הטקסט הזה, לפחות לא בצורה בה הוא שרד, משום שהיא מצוטטת בתוך הטקסט בגוף שלישי. טרוטה מופיעה באנקדוטה על צעירה הסובלת מ"ventositas matricis" ("רוח ברחם"). הטקסט מסביר שלפעמים נשים "מכניסות אוויר" לרחם שלהן, כך ש"לעיני אנשים מסוימים נראה כאילו הן נקרעות או סובלות מכאבי מעיים". טרוטה נקראה לטיפול באישה הסובלת מהמצב. הטקסט הדגיש כי "טרוטה נקראה לעזרה כאילו היא אדון." המילה הלטינית ל"אדון" בטקסט הופיעה בלטינית כ־Magistra, וזה הסימן המשכנע ביותר לכך שלטרוטה היה מעמד חברתי דומה לזה של 'אדון', Magister. לטיפול ב"רוח ברחם" אין שום מקבילה בעבודות אחרות מסלרנו, אך בחלק ניכר מDe curis mulierum יש הדים לשיטות הטיפול של טרוטה המוכרות לנו מPractica secundum Trotam.
ההתייחסות לטרוטה במגוף שלישי מעלה את השאלה מיהם הכותבים, ה"אנחנו" המחברים של הטקסט. גרין טוענת שהקולקטיב המחבר הוא של קבוצת נשים מתרגלות, שיש להם גישה בלתי אמצעית לכוף של המטופלות שלהן, והן רוצות להעביר את הידע והניסיון שלהן לקבוצת נשים מטפלות אחרת, אולי בהמשך הדורות. לדעתה, זוהי עדות לקיומה של קהילת נשים מטפלות שכבר איננה רוצה להסתמך רק על העברה בעל פה של מסורות הריפוי, אלא מבקשת להנציח אותן בטקסט כתוב. עם זאת, יכולת קריאה וכתיבה של נשים עדיין איננה מתועדת דיה בדרום איטליה בתקופה זו, מה שמעלה את השאלה מדוע מלכתחילה נכתב De Curis mulierum. גרין מוצאת רמז לתשובה בשלוש מילים שמקורן באנגלית שנמצאו בעותקים המוקדמים ביותר של הטקסט. ייתכן שהספר נכתב לא לטובת נשים מקומיות בסלרנו, אלא לקהל באנגליה שהשתוקק ללמוד על פרקטיקות רפואיות בסלרנו הרחוקה. אנגליה ודרום איטליה היו תחת שלטון הנורמנים בשלב זה, והעברת כתבי הרפואה של דרום איטליה לנורמנדי ובעיקר לאנגליה מתועדת היטב בתקופה זו. למעשה, נראה כי כתב היד של העותק המוקדם ביותר של הגרסה המקורית של De curis mulierum, הנמצא בספריית הבודליאנה באוקספורד (MS Digby 79), וזמנו מתחילת המאה ה-13, נכתב גם באיטליה וגם באנגליה.
כתביה של טרוטה בימי הביניים - המוניטין שלהם, וגורלם

האנקדוטה של ריפוי הצעירה עם ה"רוח" ברחם היא סימן למעמד שבו זכתה טרוטה בקהילתה, והכינוי 'מגיסטרה' בולט במיוחד לאור העובדה שהמילה כמעט ולא מתועדת כלל בתקופה זו. אולם אין תיעוד של טרוטה כמרפאת בכתבים אחרים מסלרנו בתקופה זו. השם "טרוטה" נפוץ בתיעודים מתקופה זו, אולם אי אפשר לזהות אף אחד מהאזכורים כמתייחס לטרוטה מסלרנו. טרוטה מצידה כן מזכירה את עמיתיה המרפאים הגברים: בספרה "Treatments for Women" ישנן שתי התייחסויות לרופא הסלרני קופו (Copho): במקרה אחד, היא מתייחסת בבירור לנקודה עקרונית במשנתו האנטומית של קופו. במקרה אחר, נראה שהיא (או מישהו שערך את הטקסט שלה) מעתיקה מקופו את ניתוח הגורמים לבעיות פוריות ואת הטיפולים בהן. בנוסף, טרוטה מצדיקה את השימוש ב"משחת הזהב" לטיפול מסוים בנגעים בפין. לטרוטה הייתה אפוא מודעות לעבודתם הרפואית של בני דורה הגברים, ולכן אי-אזכורה על ידם ראויה לציון. האזכורים הספורים של סופרים גברים על נוהגיהן של נשות סלרנו (אנ') (mulieres Salernitane) כקבוצה נפרדת אינם אלא אקראיים, וכוללים רק לעיתים את שיטות הריפוי בהן השתמשה טרוטה.
מחיקת הטרוטה הנשית

עבודותיה של טרוטולה נפלו לידיו של ג'ורג קראוט בשנת 1544. ג'ורג ארגן מחדש את שלושת הטקסטים המרכיבים כך שייראו כאילו נכתבו על ידי אדם אחד. בנוסף, הוא הסיר את אזכור השמות שהיו נפוצים מעבר למאה ה-3, מה שהביא את הקוראים ואת המו"לים שאחריו להניח שמדובר בטקסט קדום. מאוחר יותר, במאה השש עשרה, קספר וולף, שפעל כעורך הבא של הקובץ 'טרוטולה', שינה את השם מטרוטולה לארוס (שם גברי) וערך את עבודותיה כך שיראו כאילו נכתבו על ידי גבר, במטרה להתאים את הכתוב לשינוי שם הקובץ. שקר זה גרם לטקסט להיראות כאילו נכתב על ידי גבר, דבר שתרם למחיקתה של טרוטה. לכל אורך המחקר אודות הקובץ "טרוטולה", היסטוריונים, חוקרים ובלשנים רבים הכחישו את חיבוריה, את מגדרה ואת הידע הרפואי של טרוטה מכל מיני סיבות. לדוגמה, בשנת 1773, גרונר דחה את עבודתה של טרוטה מכיוון שהיא הוזכרה בתוך הטקסט, ולא כמחברת שלו. במקום זאת הוא התייחס למחבר הטקסט כאל גבר לא ידוע.
מקרה יוצא דופן הוא ההיסטוריון הרפואי הקטלאני Montserrat Cabré i Pairet, שגילה תרגום קטלאני חלקי מהמאה ה-15 של הטקסט De curis mulierum, היחיד מבין שלושת הטקסטים במכלול "טרוטולה" ששמר את ההוראה המקורית של טרוטה. ככל הנראה, הכותב השווה את התרגום הקטלאני עם עותק שמצאו מהלטינית המקורית De curis mulierum, ורשם כי בלטינית המקורית המסטרה שהייתה לה נקרא טרוטה "בלטינית".
חוץ ממקרה מיוחד זה, ההכרה בטרוטה נעלמה כמעט בסוף ימי הביניים. זה הביא למחלוקת בנוגע למחברת "טרוטולה".
הערות שוליים

1 2  Monica H. Green, The 'Trotula': A Medieval Compendium of Women's Medicine, (Philadelphia: University of Pennsylvania Press), 2001, עמ' 48-49
↑  Monica H. Green, The Development of the Trotula, Revue d'histoire des textes 26, 1996, עמ' 119–203 doi: 10.3406/rht.1996.1441
↑  Monica Helen Green, Making women's medicine masculine : the rise of male authority in pre-modern gynaecology, Oxford: Oxford University Press, 2008, ISBN 978-0-19-154952-6
1 2  Benton, JF, (1985). "Trotula, women's problems, and the professionalization of medicine in the Middle Ages". Bulletin of the History of Medicine. 59 (1): 30–53. PMID 3886049.
1 2 3 4  La scuola medica salernitana : gli autori e i testi : convegno internazionale, Università degli studi di Salerno, 3-5 novembre 2004, Firenze: SISMEL, 2007, ISBN 88-8450-232-2
1 2  Green, M. H., "In search of an "Authentic" women's medicine: the strange fates of Trota of Salerno and Hildegard of Bingen
↑  Tuttle, Edward, "THE "TROTULA" AND OLD DAME TROT: A NOTE ON THE LADY OF SALERNO". Bulletin of the History of Medicine. 50 (1): 61–72. PMID 769876 – via JSTOR.
↑  Green, Monica, (1989). "Women's Medical Practice and Health Care in Medieval Europe". Signs: Journal of Women in Culture and Society. 14 (2): 434–473. doi:10.1086/494516. ISSN 0097-9740. PMID 11618104.
↑  Monica H. Green, "Reconstructing the Oeuvre of Trota of Salerno", La Scuola medica Salernitana: Gli autori e i testi, ed. Danielle Jacquart and Agostino Paravicini Bagliani, Edizione Nazionale 'La Scuola medica Salernitana' 1, עמ' 201
↑  Monica H. Green, Rethinking the Manuscript Basis of Salvatore De Renzi's Collectio Salernitana: The Corpus of Medical Writings in the 'Long' Twelfth Century, La 'Collectio Salernitana' di Salvatore De Renzi, ed. Danielle Jacquart and Agostino Paravicini Bagliani, Edizione Nazionale 'La Scuola medica Salernitana' 3, Florence: SISMEL/Edizioni del Galluzzo, 2008
↑  Medieval Manuscripts in Oxford Libraries https://medieval.bodleian.ox.ac.uk/
↑  Monica H. Green (2007) “Reconstructing the Oeuvre of Trota of Salerno,” in La Scuola medica Salernitana: Gli autori e i testi, ed. Danielle Jacquart and Agostino Paravicini Bagliani, Edizione Nazionale 'La Scuola medica Salernitana', 1 (Florence: SISMEL/Edizioni del Galluzzo) ISBN 9788884502322, pp. 201-2.
↑  Lluís Cabré, Ressenya a Lola Badia, Lluís Cifuentes, Sadurní Martí, Josep Pujol (eds.), Els manuscrits, el saber i les lletres a la Corona d’Aragó, 1250-1500, Barcelona, Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 2016., SCRIPTA. Revista Internacional de Literatura i Cultura Medieval i Moderna 9, 2017-06-12, עמ' 376 doi: 10.7203/scripta.9.10353
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279845405171  BIBSYS: 90180336  BnF: cb10488485r (data)  GND: 115477950  ICCU: SBLV148593  ISNI: 0000 0003 9927 9541  LCCN: n80148985  NKC: jo20251250391  NTA: 186198809  RERO: 02-A000163918  SNAC: w61r9jfk  SUDOC: 094673330  VcBA: 495/54164  VIAF: 70239052   WorldCat (עם VIAF): 70239052
כתאב אל-אירשאד

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שייח' מופיד 
 שפת המקור:  ערבית 
 
אל-אירשאד (בפרסית: ارشاد; תעתיק לעברית: ארשאד), הנקרא גם ספר ההדרכה לתוך חייהם של 12 האימאמים, ביוגרפיה של חייהם של 12 האימאמים השיעים. הוא מתאר את הנסיבות ההיסטוריות, את הניסים שהם חוללו ואת מעלותיהם. הספר כולל גם ראיות לשלטון האימאמים בין שיעים.
המחבר

השייח' מופיד היה תאולוג שיעי תריסרי בולט. הוא היה בנו של מועלים, והוא נקרא אבן מועלים. מופיד למד אצל אל-שייח' אל-סאדוק, אבן קולאוויה, אבו עבדאללה אל-בצרי ואל-רומאני. הוא העביר את תורתו שלו לתלמידים, כולל שריף אל-מורטאצ'א ושייח' טוסי. רק 10 מתוך 200 עבודות שלו שרדו, כולל אל-אמאלי, אל-אירשאד, אל-מוק'ניעה ותצחיח' אל-אעיתיקדאת.
תוכן

הוא תיאר את מצבם ואת חייהם של כל אימאם ואת הנסיבות של מות כל אחד מהם. הוא הזכיר את היעלמותו של האימאם האחרון מוחמד אל-מהדי. העבודה משקפת את נקודת המבט של מופיד על ההיסטוריה והחדית' יותר מאשר ניסיון להציג חיבור תאולוגי או פילוסופי.
ספר זה מתחיל בשבחו של אללה, הנביא מוחמד ושנים עשר האימאמים השיעים. כמעט מחצית הספר מוקדש לאימאם עלי, וכן מפרט הספר את תכונותיו ואת מעלותיו.
תרגום

ספר זה תורגם לאנגלית על ידי א. ק. א. הווארד.
הספר זמין בשפות רבות, כגון: ערבית, פרסית, אורדו, הינדית, אזרית וגרמנית.
ראו גם

האסכולה הג'עפרית
הערות שוליים

↑  David Waines (2003). An Introduction to Islam Introduction to Religion. p. 330.
↑  Matti Moosa (1987). Extremist Shiites: The Ghulat Sects Contemporary issues in the Middle East. p. 68.
↑  "Al-Amali, The Dictations of Shaykh al-Mufid". Al-Islam.org.
↑  Oliver Leaman (2006). The Qur'an: An Encyclopedia. p. 586.
↑  Jafari (2004). Introduction to Kitab al-Irshad. p. 4.
↑  Jafari 2004, p. 1
פואד באשירו

פואד באשירו (בערבית: فؤاد باشيرو; נולד ב-15 באפריל 1990) הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת הקשר במאלטוק טאון.
קריירה

באשירו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קלישי ובגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער של פריז סן ז'רמן. ביולי 2010 באשירו חתם בגרינוק מורטון מהליכות הנמוכות בצרפת.
באוגוסט 2014 חתם באסטרסונד מהליגה השוודית השנייה. באשירו ערך את הופעת הבכורה שלו עבור המועדון במשחק הליגה נגד הוסקוורנה. באשירו היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לליגת העל השוודית, לזכייה בגביע השוודי וההעפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-9 בינואר 2018, באשירו חתם במאלמה תמורת כ-7 מיליון קרונה.
ב-26 באוגוסט 2020, באשירו חתם בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-16 באוגוסט 2021, באשירו חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
תארים

הגביע השוודי: 2017
ליגת העל השוודית: 2020
קריירה בין-לאומית

בשנת 2014 באשירו זומן לראשונה לסגל נבחרת קומורו, אותה היה יכול לייצג בזכות מוצא הוריו.
ב-5 במרץ 2014 באשירו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד בורקינה פאסו.
מהללאל (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  מיה קינן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מותחן פוליטי
 הוצאה
 הוצאה:  עלים
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  922
 סדרה
 סדרת ספרים:  ממלכה במבחן
 ספר קודם:  איסתרק
 הספר הבא:  יוזבד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003421957
מהללאל הוא הספר השני בסדרת "ממלכה במבחן", סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת מותחן פוליטי, שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן, והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי. הספר יצא לאור בשנת 2011.
ככל הנראה נכתב הספר בהשראת סיפור הילדים "בן השולטן" של הסופר יפרח חביב[דרוש מקור].
כתבי הגר"ח

אחד מדפי הספר
כתבי הגר"ח הוא שמם הבלתי רשמי של חידושי תורה מאת רבי חיים סולובייצ'יק, אבי שיטת בריסק, שאינם כלולים בספרו חידושי רבנו חיים הלוי. שם כללי זה כולל כמה ספרים שיצאו לאורך השנים.
חידושי הגר"ח (סטנסיל)

ספר זה הוא הידוע והנפוץ יותר מבין הספרים שבכתבי הגר"ח. הספר כולל שיעורים שנאמרו על ידי רבי חיים ונדפסו אחרי מותו. חידושי התורה שבספר מצטיינים בקיצור ובחריפות. הכינוי "סטנסיל" נובע מכך שהם הודפסו במכונת שכפול (סטנסיל) ולא בדפוס כמקובל, כדי להבדילם מספר החידושים הרשמי של רבי חיים סולובייצ'יק, שאותו הגיה בקפדנות רבה, חידושי רבנו חיים הלוי, ומכונה "ספר".
רבי חיים היה כותב לעצמו את חידושי תורתו, וחלק קטן מהם הכין לדפוס, לאחר בירור והגהה נמרצים מצדו, ונדפסו שנים רבות לאחר פטירתו בספר חידושי רבנו חיים הלוי. את חידושיו האחרים לא הרשה להדפיס, והם עברו בירושה לבניו, כשהחלק הנכבד עבר לבנו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק. גם הוא לא הרשה להדפיסם, כרצון אביו. מדי ליל שבת הוא היה מתיר לקבוצה נבחרת מתלמידיו לבוא לביתו ולעיין בכתבים. התלמידים היו רושמים את הדברים מיד לאחר השבת מתוך הזיכרון, כדי שלא לשכוח אותם.
עוד בחייו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, ולמרות התנגדותו, הדפיסו תלמידים את החידושים, תחת השם "חידושי הגר"ח", ומכיוון שלא חפצו לעבור על רצון רבם, הדפיסו את הכתבים בצורה בלתי רשמית, במכונת שכפול (סטנסיל). כתבים אלו עברו מיד ליד, ונדפסו בעשרות אלפי עותקים. רבים מחבבים את הספר, אם כי נהוג להתייחס אליו בזהירות לעיתים, שכן מדובר בחידושים שלא הוגהו על ידי אומרם, ובישיבת בריסק אין לומדים כלל בספר.
בשנת תשס"ט (2009) נדפס הספר מחדש בדפוס רגיל (בהוצאת 'מישור'), כשבתוך הספר נלקטו כל חידושיו של רבי חיים מבריסק מהקבצים השונים ומפי השמועה. ספר זה נחשב לפחות מוסמך ממהדורתו הקודמת, עקב זאת שהוכנסו בו חידושים מפי השמועה, שמקורם אינו ידוע, ולעיתים נפל בהם בלבול בין חידושי ר' חיים לחידושי בנו ר' יצחק זאב.
מגנזי הגר"ח

בשנת תשמ"ט יצא לאור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ספר בשם "מגנזי הגר"ח". הספר כולל חידושים שהיו רשומים במחברתו של הרב ישראל סולובייצ'יק, אחיינו של רבי חיים מבריסק (בן אחיו רבי אברהם ברוך, שהיה בנו בכורו של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק). רבי ישראל למד אצל דודו הגר"ח, וכתב משיעוריו. את מחברותיו העביר לרבי יחזקאל אברמסקי שדאג על העתקת המחברות.
מחברות אלו, כוללות חלק גדול מחידושיו של רבי חיים, שנדפסו בחידושי הגר"ח סטנסיל, בנוסח שונה, ולכן מחברי הספר חילקו את הספר לשני חלקים. החלק הראשון הוא החלק שמופיע כבר בחידושי הגר"ח סטנסיל, והחלק השני הוא חידושים שלא הודפסו בחידושי הגר"ח.
שיעורי רבנו חיים הלוי

בשנת ה'תשנ"ח יצא לאור על ידי הרב משה מיזלמן (ראש ישיבת תורת משה) והרב יצחק ליכטנשטיין, נכדו ונינו של רבי משה סולובייצ'יק בן הגר"ח, ספר שיעורי רבנו חיים הלוי על מסכתות בבא קמא בבא מציעא ובבא בתרא. ספר זה מבוסס על כתב יד של רבי חיים, והוא שיעורים שרשם כשכיהן כר"מ בישיבת וולוז'ין בשנות תר"מ-תרמ"א.
כתבי רבנו חיים הלוי

בשנת ה'תשע"ח יצא לאור על ידי הרב יצחק אבא ליכטנשטיין, ספר כתבי רבנו חיים הלוי על ש"ס ורמב"ם, בהוצאת צוף. ספר זה מבוסס על רשומות בכתב יד שכתב רבי חיים בפנקסו.
מונסיניור קיחוטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גרהם גרין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  ספרד 
 הוצאה
 הוצאה:  The Bodley Head, סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  1982
 מספר עמודים:  219
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מעריב
 תאריך:  1983
 תרגום:  אביטל ענבר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001879205
 
מונסיניור קיחוטה (באנגלית: Monsignor Quixote) הוא שמו של רומן מאת הסופר האנגלי גרהם גרין. הספר, שפורסם ב-1982, הוא פסטיש של הרומן הנודע "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוואנטס הספרדי. היצירה עוסקת בצורה משעשעת בנושאים רציניים כמו פוליטיקה ודת.
בשנת 1985 הופק סרט המבוסס על הספר בכיכובם של אלק גינס כקיחוטה וליאו מקרן כסנצ'ו. הסרט שודר בטלוויזיה בשנת 1987.
הספר תורגם לעברית בשנת 1983 על ידי אביטל ענבר (ספרית מעריב).
עלילה

האב קיחוטה משמש ככומר קהילה בעיירה הקטנה אל טובוסו באזור לה מנצ'ה בספרד. הוא מחשיב את עצמו כצאצא של דון קיחוטה המקורי, אף על פי שהכל טוענים בפניו שגיבור ספרו של סרוואנטס הוא דמות דמיונית. יום אחד, מסייע קיחוטה לבישוף איטלקי מסתורי שמכוניתו נתקעה. זמן קצר לאחר מכן, להפתעתו הרבה של הבישוף הממונה עליו, מקבל קיחוטה את תואר מונסיניור מהאפיפיור. הבישוף מפציר בקיחוטה לצאת לחופשה. קיחוטה נענה ויוצא למסע לאורכה של ספרד בלוויית ראש העיר לשעבר של אל טובוסו, סנצ'ו הקומוניסט, ששמו מזכיר את סנצ'ו פנסה, בן לווייתו של דון קיחוטה המקורי. כלי הרכב שלהם, מכונית סיאט 600 ישנה, קרוי "רוסיננטה", על שם סוסו הכחוש של דון קיחוטה.
בספרד המתחדשת שלאחר תקופת פרנקו, עוברים שני השותפים למסע חוויות משעשעות בסגנון הרפתקאותיו של דון קיחוטה. בדרכם, הם נלחמים נגד גרסאות מודרניות של "טחנות רוח", ופוגשים חוטאים מכל המינים והסוגים. במסע זה, מתפתח בין שני השותפים דיאלוג בענייני דת ופוליטיקה, שבסופו של דבר מקרב ביניהם. קיחוטה הקתולי וסנצ'ו הקומוניסט מתחילים להעריך זה את זה ואף לתהות לגבי דעותיהם ולגבי אמונתם.
קיחוטה נאלץ לחזור לעירו, שבה הוא ננזף על ידי הבישוף ומושעה מתפקידו בכנסייה. קיחוטה חובר שוב לסנצ'ו, ובהרפתקה אחרונה הוא מפגין שוב את תכונותיו הדון קישוטיות, ומנסה "להציל" את כבודה של מריה הקדושה לאחר שהוא חושד שפסלה מחולל. קיחוטה נפצע ומובל למנזר. בשארית כוחותיו הוא יוצא בלילה לכנסייה ועורך מיסה דמיונית שבמהלכה הוא מתמוטט ומת בזרועות חברו סנצ'ו.
כתב יד מינכן 95

כתב יד מינכן 95 או כתב יד ש"ס פפערשא הוא כתב היד היחיד השלם של התלמוד הבבלי. כתב היד נכתב בגרמניה או בצרפת במאה ה-14 (נחתם בשנת ה'ק"ג, 1342), וכיום שוכן בספריית מדינת בוואריה במינכן.
כתב יד זה היה הבסיס למפעלו של הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ – דקדוקי סופרים, וכך הוא כותב בהקדמה למפעלו הגדול, בהתייחס לכתב יד זה:
זה כארבע שנים אשר באתי פה מינכען ומצאתי בעקד הספרים אשר למלך יר"ה [=ירום הודו] ש"ס כתב יד נכתב כולו בכרך אחד. וכאשר עיינתי בתוכו מצאתיו מלא ברכת ה' בגרסאות ונוסחאות שונות השונות מנוסח הנדפס לפנינו והמה מסכימות לגירסת הראשונים ז"ל ולסדר משנתם ובהרבה מקומות בגמרא שהוקשה לי בהמה (=בהם) מצאתי בו גרסה נכונה וישרה. אמרתי עת לעשות לה' ובמקום שאין איש אשתדל להיות איש, וקיבלתי עלי לכבוד שמים ולכבוד התורה את הטורח העצום והמלאכה הכבדה להעתיק את כל השנויים והחילופים אשר אמצא בו ולא אזוז מפה עד אשר אבא למרום קיצו של התלמוד כולו. [...] ובעזר ה' קרבתי אל המלאכה הנכבדה בשלישי לחודש אלול תרכ"ג [=18 באוגוסט 1863] ואעבד בה עד ראש חודש אלול תרכ"ה [=1865] כשתי שנים רצופים בלי ביטול ורפיון כל היום וחלק גדול מהלילה ביגיעה רבה ועצומה...
מבנה כתב היד

כתב היד נכתב על קלף והוא כרוך בכרך אחד גדול בן 577 דפים. הוא כתוב בכתיבה אשכנזית טיפוסית וכנראה נכתב בצרפת. כתב היד מכיל את כל הטקסט של התלמוד הבבלי למעט חיסרון של כשני דפים ובנוסף ישנן בו תוספות חשובות אחרות. המשניות שיש עליהן תלמוד בבלי, כתובות בכתב יד גדול יותר בצדו הפנימי של הטקסט התלמודי.
בסדר כתיבת המסכתות קיימים שינויים מסוימים מהמקובל בימינו. כתב היד מכיל לפי הסדר:

1. ברייתא דמלאכת המשכן

2. שיר

3. סדר עולם רבה

4. סדר מועד

5. מסכת ברכות

6. סדר נשים; קידושין וגיטין (בסדר זה) לפני נדרים, נזיר וסוטה.

7. מסכת נדה

8. סדר נזיקין (ללא מסכת אבות)

9. סדר קדשים

10. משניות – סדר זרעים (למעט מסכת ברכות)

11. משניות סדר טהרות (ללא מסכת נדה)

12. מסכת אבות

13. מסכת דרך ארץ

14. פרקי בן עזאי

15. מסכת כלה

16. מסכת סופרים

17. מסכת גרים

18. סדר תנאים ואמוראים

19. טופסי שטרות

20. תקנות רבינו גרשום

21. תקנות רבינו תם

22. יחוס ר' יהוספיה (מגיה כתב היד)
תולדות כתב היד

על פי הקולופונים בכתב היד, הסופר הוא שלמה בן שמשון והוא העתיק את כתב היד עבור רבי מתתיה טריוויש שהיה רבה של פריז במחצית השנייה של המאה ה-14. על פי עדותו, העתקת התלמוד הבבלי הושלמה בי"ב בכסלו ה'ק"ג (נובמבר 1342), והשלמת שישה סדרי משנה (תוספת סדרי זרעים וטהרות שאינם בתלמוד הבבלי) הסתיימה בי"ז בטבת באותה שנה.
ערכו של כתב היד

כאמור עיקר חשיבותו של כתב היד הוא בהיקפו – כל התלמוד הבבלי כולו, וכן העובדה שהוא היה מוכר לחוקרים ורבנים עוד במאה התשע עשרה. לרבינוביץ בעבודתו על דקדוקי סופרים לא היה כתב יד מקביל, והוא ייחס חשיבות רבה לכתב יד מינכן, אך גם הוא כותב בהקדמתו שיש מקומות "אשר נוסח הכתב יד מוטעית...".
במחקר מקובל לומר שיש לכתב יד זה חסרונות רבים וזאת ביחס לכתבי יד אחרים ולקטעי הגניזה. כבר רבינוביץ כתב שיש בכתב היד שיבושים רבים בהם שיבושי שמות. פירושו של רש"י והגהותיו היו ידועים לסופר כתב היד, ורבות מהגהותיו של רש"י חדרו לכתב היד, מה שמונע מחוקרים למצוא בכתב היד נוסח קדום יותר לפני תקופת רש"י. פרופ' שמא פרידמן כתב שהנוסח מרבה להסתמך על מקבילות, מה ששוב מונע גישה לנוסח מקורי. כתב היד הוא אשכנזי, אם כי יש הבדלים בין מסכתות שונות במסורת הנוסח שלו, כנראה משום שהוא העתיק מכתבי יד שונים במסכתות שונות.
מהדורות

מהדורה ראשונה של צילום כתב היד יצאה בליידן בשנת תרע"ב (1912).
מהדורת צילום של מהדורה זו יצאה בירושלים בשנת תשל"א.
כיום ניתן לצפות בכתב היד באיכות טובה באתר הספרייה במינכן, וכן באתר הספרייה הלאומית, וכן באתר ספריא.
הערות שוליים

↑  בגלל חשיבותו הוא מכונה פעמים רבות "כתב יד מינכן" (או כתי"מ) סתם, ללא המספור הקטלוגי שנערך לפי הקטלוג של שטיינשניידר, אולם בספריה במינכן ישנם כתבי יד נוספים של התלמוד
↑  חסרים בו כשבעה דפים מהתלמוד שלנו, כנראה בגלל טעות סופר
↑  בסדר שלפנינו גיטין קודמת לקידושין ושתיהן בסוף הסדר.
↑  ראו צילום מסוף סדר קדשים (מסכת קינים) כאן, בפורום אוצר החכמה.
↑  ראו צילום סוף מסכת עוקצין כאן, באתר הספרייה הלאומית.
↑  בחיבורו על מסכת ראש השנה כותב פרופ' דוד גולינקין שכתב היד על המסכת "מלא שיבושים כרימון"
↑  לפירוט ראו במאמר "כתבי היד השלמים של התלמוד הבבלי" להלן
גראד

ערך זה עוסק ברקטה ארטילרית סובייטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
משגרי גראד
משגרי גראד
 מידע כללי
 סוג:  רקטה ארטילרית קלה
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות ברית המועצות
 שנת ייצור:  1963
 תקופת השימוש:  1963–הווה (כ־62 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת צ'צ'ניה השנייה   מלחמת צ'צ'ניה הראשונה   המלחמה בדרום אוסטיה   מלחמת אפגניסטן   מלחמת לבנון השנייה   מבצע עופרת יצוקה   מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן   מבצע שומר החומות   הפלישה הרוסית לאוקראינה  מלחמת חרבות ברזל
 מידע טכני
 אורך:  7.35 מטרים
 רוחב:  2.40 מטרים
 גובה:  5.09 מטרים
 משקל:  13.71 טון (משקל המשגר)
 מהירות:  100 קמ"ש בכביש, 45 קמ"ש בשטח
 טווח פעולה:  405 ק"מ
 מנוע:  ZIL 375, בעל 380 כ"ס, מקורר מים, V-8 בנזין
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  משגר רקטות רב-קני
 קליבר:  122 מ"מ
 אורך קנה:  4.0 מטרים
 סוגי תחמיש:  122 mm HE rocket, M-21OF 
 קצב אש:  50 רקטות ב-20 שניות, רקטה בודדת 0.5 שניות
 מהירות לוע:  690 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  40 ק"מ
 
משגר רקטות רב-קני APR-40, גרסה רומנית למשגר ה"גראד" הסובייטי
מספר הרקטות שנורו מרצועת עזה על פי שנים
פגיעת רקטת גראד בבאר שבע, 7 בינואר 2009
גראד היא רקטה ארטילרית סובייטית.
בעלת קליבר 122 מ"מ לטווח קצר-בינוני. היא פותחה כחלק ממערכת BM-21 Grad (רוסית: БМ-21 "Град", רכב קרבי, Боевая Машина, שהוא בעצם משגר רקטות רב-קני על גבי תובה אופנית) ו-9K51 Grad (הרקטה עצמה). הגראד פותחה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בידי ברית המועצות וכיום היא אחת מהרקטות הארטילריות הנפוצות בעולם והוכיחה את עצמה ככלי נשק יעיל בעימותים רבים. הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, פת"ח, חמאס וארגוני הטרור הפלסטיניים ברצועת עזה.
פירוש המילה הרוסית "גראד" הוא ברד.
בתקשורת הישראלית לעיתים קרובות מתואר הגראד כ"קטיושה", בעיקר כאשר מדובר בירי רקטות של ארגוני הטרור מלבנון לשטח ישראל. זוהי טעות, מכיוון שקטיושה היא שם של משגר רקטי רוסי שיצא מהשימוש.
תיאור

ה"גראד", או מערכת ה-BM-21 הכוללת משגר רב-קני 122 מ"מ, היא מערכת הכוללת משגר רב-קני ורקטות תואמות.
הגראד נכנסה לשירות בשורות הצבא האדום בשנת 1963 והחליפה את משגרי ה-BM-14 בקוטר 140 מ"מ המיושנים. היא מורכבת מתובת משאית Ural-375D עם הנעה אופנית 6-על-6, עליה הותקן משגר ובו מערך של 40 צינורות שיגור, מסודרים במלבן בן 4 שורות. הרכב מונע בידי מנוע בנזין V-8 שהפיק 180 כוחות סוס, ויכול להגיע למהירות כביש מרבית של 75 קמ"ש. ב-1976 הוחלפה התובה במשאית Ural-4320 החדשה יותר. בדגם הצ'כוסלובקי RM-70 המשגר מורכב על משאיות טטרה 813 בעלת הנעה אופנית 8-על-8. המשאית גם נושאת מחסנית נוספת של 40 רקטות המקטינה את זמן הטעינה.
צוות של חמישה חיילים יכול לפרוש את המערכת ולהכינה לירי ב-3 דקות. לפני הירי, שתי חצובות מונמכות על מנת לתמוך את הרכב ומשגר הרקטות מופנה לכיוון אחר מזה של הקבינה הלא ממוגנת. הצוות יכול לבחור האם לשגר את הרקטות בהפעלה דרך הקבינה או במתקן הפעלה בשלט רחוק המקושר באמצעות כבל של עד 64 מטרים. ניתן לשגר את כל 40 הרקטות במטח קצר שאורכו 20 שניות בלבד, אך ניתן לשגרן גם רקטה אחר רקטה בהפרשי זמנים זה מזה. הכוונת היא טלסקופ פנורמי מדגם PG-1M. ניתן לקפל את ה"גראד" ולהכינו לתזוזה תוך שתי דקות, זו תכונה שימושית כאשר יש להתחמק מאש נגד סוללות. הטעינה נעשית באופן ידני ואורכת כ-10 דקות. בדגם הצ'כוסלובקי ניתן לנסוע כשהמשגר טעון.
רקטות ה"גראד" ניתנות לירי גם ממשגרים מאולתרים. אורכן הוא 4.8 מטר וקוטרן 122 מ"מ. בעת הירי, הרקטה מקבלת תנועה סיבובית עקב הסלילים שבצינור השיגור התקני. תנועת סיבוב זו, יחד עם סנפירי הייצוב שלה, עוזרים לשמור אותה במסלולה. את הרקטה ניתן לחמש במגוון ראשי חץ: נפיץ נגד אדם, כימי ועוד. ראשי הקרב שוקלים כ-40 ק"ג, המשקל המדויק תלוי בסוג ראש הקרב. טווח הרקטות מגיע עד ל-40 ק"מ. קיימות גם רקטות לטווח קצר עם טווח ירי של 1.5–15 ק"מ.
הדיוק היחסי של המערכת וכמות הרקטות שכלי הרכב מסוגל לשגר במהירות על מטרת אויב הופכות אותו למערכת נשק יעילה ביותר, בייחוד בטווחים קצרים ובינוניים. גדוד אחד של 18 משגרים יכול לשגר מטח של 720 רקטות, דבר הגורם הלם פסיכולוגי לאויב, בנוסף לנזק העצום כאשר הרקטות פוגעות. חסרונן העיקרי הוא דיוק סטטיסטי, כלומר: אי אפשר לכוון רקטה אחת במדויק אל יעדה אלא רק מטחים שנוחתים באזור המטרה. אי לכך, צבא הרוצה להימנע מפגיעה באזרחים בלוחמה בשטח בנוי לא יוכל להשתמש ברקטות אלו. בנוסף, ירי של רקטות בודדות במרווחי זמן ארוכים מאבד מיעילותה של המערכת.
לגראד קיימים גם משגרים חד-קניים ניידים, הן תקניים והן מאולתרים. משגרים אלה קטנים יותר וניידים יותר ולכן קשה יותר לאתר אותם ולפגוע בהם. על כן, המשגרים החד-קניים מועדפים על ארגוני הטרור השונים המשתמשים ברקטות הגראד.
לגראד, מעצם הגדרתו כרקטה, יש מנוע אחורי המייצר כוח נוסף ועיקרי לאחר ההאצה הראשונית שמקנה לו המשגר. כמו כן אין לרקטה הנחיה מדויקת (בניגוד לטילים).
הגראד היא מערכת הרקטות הארטילרית הנפוצה ביותר בעולם, ונמצאת בשימושן של יותר מ-50 מדינות. היא יוצרה בשנים האחרונות ברוסיה, רומניה, קוריאה הצפונית, מצרים, סין וצ'כיה.