stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות הברית של אפריקה
הרעיון > העלאת הרעיון באופן מעשי

בשנת 2000, מועמר קדאפי, שליטה הדיקטטורי באותם הימים של לוב, דחף להקמתו בפגישת פסגה של מנהיגי יבשת אפריקה בלומה בירת טוגו ליצירת האיחוד האפריקאי. לאחר שבמספר הזדמנויות בשנים שלאחר מכן, תיאר קדאפי את הארגון ככישלון, הוא העלה טענה, כי רק איחוד פדרטיבי של היבשת יכול לספק יציבות ועושר לאפריקה.
בשנת 2007, במסגרת פגישת הפסגה של האיחוד האפריקאי בקונאקרי בירת גינאה, העלה מועמר קדאפי לראשונה באופן רשמי את הרעיון להקמתה של פדרציה כלל-אפריקאית. בפברואר 2009, עם היבחרו ליו"ר האיחוד האפריקאי אמר קדאפי במסגרת פגישת הפסגה של הארגון באדיס אבבה בירת אתיופיה:
אני אמשיך להתעקש על זה שעל המדינות הריבונית שלנו (של היבשת) לעבוד במטרה להקים את "ארצות הברית של אפריקה"
מאוחר יותר, דיווח ה-BBC כי קדאפי הציע להקים "כוח צבאי אפריקאי אחיד, מטבע אחיד ודרכון אחיד עבור תושבי היבשת, על מנת שיוכלו לנוע ברחביה בחופשיות". מנהיגים אפריקאים אחרים הודיעו לאחר מכן כי גם מביעים תמיכה בהצעה.
בעוד שהוגדרו יעדים שאפתניים לפרויקט, בפועל לא נעשו צעדים ממשיים בנושא. נשיא סנגל, עבדולאי ווייד, ציין כי ארצות הברית של אפריקה תחל את קיומה מוקדם ככל האפשר בשנת 2017. האיחוד האפריקאי לעומת זאת, הציב לעצמו את המשימה של הקמת אפריקה "מאוחדת ומלוכדת" עד שנת 2025.‏ קדאפי ציין גם כי הפדרציה שהציע תוכל לכלול גם מדינות בעלות אוכלוסייה אפריקנית מחוץ ליבשת כמו האיטי, ג'מייקה והרפובליקה הדומיניקנית.
כמה חודשים טרם ההתקוממות בלוב בראשית שנת 2011 נגד משטרו של קדאפי, הודיע קדאפי על תוכניותיו לייסד את "הדינר האפריקאי", מטבע משותף שישמש את כל מדינות היבשת בדומה לאירו באירופה, זה, על מנת להגדיל את "העושר והיציבות" באפריקה, ו"לקרוא תיגר על הדומיננטיות של הדולר האמריקני והאירו האירופאי בעולם בכלל ובאפריקה בפרט".
בכל מקרה, עד עתה, מלבד לוב הביעו מדינות ספורות תמיכה בהקמת ארצות הברית של אפריקה, בהן אריתריאה, גאנה, סנגל, זימבבווה ובהיסוס הביעה תמיכה בעניין גם כף ורדה. עם זאת, המדינות המבוססות והגדולות ביבשת כגון דרום אפריקה, קניה וניגריה, הראו פחות עניין ברעיון, וחלקן אף הביעו התנגדות כלשהי.
ראו גם

פאן-אפריקניות
האיחוד האפריקאי
הערות שוליים

1 2 3  "Ambitious plan for a new Africa: Welcome to the U.S.A (that's the United States of Africa)". The Independent. 2007-06-30. נבדק ב-2009-04-26.
↑  African Union website - list of AU member states
↑  Thabo Mbeki (9 ביולי 2002). "Launch of the African Union, 9 July 2002: Address by the chairperson of the AU, President Thabo Mbeki". ABSA Stadium, Durban, South Africa: africa-union.org. אורכב מ-המקור (HTML) ב-2013-07-22. נבדק ב-2009-02-08. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Organization of African Unity" (HTML). N/A: The Columbia Electronic Encyclopedia. 2007. נבדק ב-2009-04-27.
↑  "United States of Africa?", from BBC News, 11 July 2000
↑  Gaddafi Calls for a "U.S." of Africa, from Mafé Tiga blog, July 1 2007
↑  AU summit extended amid divisions, from BBC News, 4 February 2009
↑  Gaddafi urges pan-African state, from BBC News, 26 June 2007
↑  Statement of the UA Commission Chairperson
↑  United States of Africa - A Wishful Thinking, from AfricaLoft, republished 4 February 2009
↑  United States of Africa may take off in 2017, says Wade, from Guardian Newspapers, published 13 February 2009
↑  United States of Africa, from a personal website, 6 January 2011
↑  'United States of Africa' Still an Idea Ahead of Its Time, from World Politics Review, 13 July 2007
↑  Gadhafi pledges 'United States of Africa', from msnbc, 2 February 2009
↑  "AU better without 'intimidating' Gaddafi - Zuma". News24. 13 באוקטובר 2011. אורכב מ-המקור ב-2014-11-07. נבדק ב-20 באוקטובר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
אצטדיון אל-מורבע אל-ג'דיד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
 קואורדינטות:  24°48′40″N 46°32′49″E﻿ / ﻿24.811°N 46.547°E﻿ / 24.811; 46.547
 בעלים:  אל-מורבע אל-ג'דיד
 מפעיל:  אל-מורבע אל-ג'דיד
 משטח:  דשא
 מושבים:  46,010 (מתוכנן)
 he
 
אצטדיון אל-מורבע אל-ג'דיד (בערבית: ملعب المربَّع, בתעתיק מדויק: מלעב אלמרבע) הוא אצטדיון רב-תכליתי המתוכנן להיבנות בפרויקט אל-מורבע אל-ג'דיד (אנ') בעיר ריאד שבערב הסעודית, ומיועד לארח משחקים בשלב הבתים ובשלב 32 הגדולות של מונדיאל 2034. האצטדיון מיועד להכיל 46,010 מקומות ישיבה.
בניית האצטדיון מתוכננת להתחיל בשנת 2027, והוא מתוכנן להיפתח בשנת 2032.
הערות שוליים

1 2  הצעת ערב הסעודית לאירוח מונדיאל 2034 (באנגלית)
↑  New Murabba Riyadh: The world's largest downtown is coming to Saudi with a huge stadium | Time Out Riyadh, ‏2024-07-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  New Murabba Development Company unveils design for 45,000-capacity stadium in Riyadh, Saudigazette, ‏2024-07-16 (ב־)
רוברט פטון

רוברט מילר פטון (באנגלית: Robert Miller Patton;‏ 10 ביולי 1809 –  28 בפברואר 1885) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הוויגית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-20 בשנים 1865–1868.
ראשית חייו

רוברט מילר נולד במחוז ראסל שבווירג'יניה. אביו, ויליאם פטון, נולד בדרי שבאירלנד, והיגר לארצות הברית ב-1791. אימו, מרתה לי (לבית הייס) פטון, נולדה במחוז לואיזה שבווירג'יניה. ב-1818 עברה המשפחה להאנטסוויל שבאלבמה. פטון התחנך בבית הספר התיכון גרין אקדמי, לפני שהחל את הכשרתו המקצועית בתעשיית הכותנה. ב-1829 הוא עבר לפלורנס. עד מהרה הוא קנה לעצמו שם של סוחר ומגדל כותנה בולט, כשבבעלותו היו 4,000 אקרים של אדמה ו-300 עבדים. ב-1832 הוא נשא לאישה את ג'יין לוק ברהאם. לשניים נולדו תשעה ילדים, שמתוכם שבעה הגיעו לבגרות.
ראשית הקריירה הפוליטית

בערך בתקופה שבה נישא, החלה הקריירה הפוליטית של פטון, אשר נמשכה עד לקטיעתה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. ב-1832 הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה מטעם המפלגה הוויגית. ב-1837 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, ושימש כחבר "בית המחוקקים המיוחד", שזומן כדי לארגן את תגובתה של אלבמה לפאניקה של 1837 (אנ'). מאוחר יותר הוא נבחר כנשיא הסנאט של אלבמה בשתי הזדמנויות. בתקופה זו עדיין לא היה קיים התפקיד של סגן מושל אלבמה, ובתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה פטון הראשון בסדר הירושה למושל המדינה.
כמפלגה שמעולם לא הייתה חזקה באלבמה, נחלשה המפלגה הוויגית ברמה הלאומית לאחר 1854. בעוד שכמה מחברי המפלגה לשעבר ממדינות הדרום שאפו להמשיך את פעילותה של המפלגה תחת שם חדש, פטון ואחרים, כולל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אלכסנדר סטיבנס מג'ורג'יה, עברו לשורות המפלגה הדמוקרטית. פטון היה נציג לוועידת המפלגה הארצית של הדמוקרטים שהתקיימה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ב-1860, ושהאיצה את תבוסת המפלגה בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה. לאחר שהוועידה כשלה בהעמדת מועמד מקובל על כל חלקי המפלגה, קיימו תומכי העבדות בדרום ועידה שבה הם בחרו בסגן הנשיא ג'ון ברקינרידג' מקנטקי כמועמד לנשיאות על בסיס מצע התמיכה בעבדות. בעוד שפטון תמך במועמדותו של סטיבן דאגלס, אלבמה, ו-10 מתוך 15 מדינות העבדות הצביעו עבור ברקינרידג'. בבחירות הכלליות נחלו אברהם לינקולן והמפלגה הרפובליקנית ניצחון. במהלך החורף, נבחר פטון כחבר הוועידה ששקלה את הכרזת הפרישה של אלבמה מהאיחוד. בעוד שבתחילה הוא דיבר נגד הפרישה, תמך פטון מבחינה פיננסית במאמצי המלחמה של המדינה ושירת כבעל תפקיד בממשלת הקונפדרציה. שניים מבניו נהרגו במלחמה בעת שירותם בצבא הקונפדרציה, ואחוזתו הוחרבה על ידי חיילי צבא האיחוד.
מושל אלבמה

לאחר המלחמה היה פטון לנציג בוועידת החוקה של אלבמה שכונסה במסגרת מדיניות השיקום הנשיאותית. החוקה שהתקבלה אימצה את בסיס הייצוג הלבן, שצמצם את השפעת המחוזות החקלאיים, ולא העניק זכות הצבעה לעבדים המשוחררים.
פטון נבחר כמושל אלבמה על ידי בעלי זכות הבחירה הלבנים של המדינה, והחליף בתפקיד את המושל הזמני שמונה לאחר כניעת הקונפדרציה. כוויגי לשעבר, וכתושב צפון אלבמה, הוא שיקף את האידיאל של תומכי האיחוד, שבאמצעותם קיווה הנשיא אנדרו ג'ונסון לבנות מחדש את הדרום.
כמושל שיתף פטון פעולה עם אנשי המשרד לעבדים משוחררים (אנ') באמצעות הענקת סיוע חירום לעבדים המשוחררים ולעניים הלבנים שהושפעו מהמלחמה. מנגד, ממשלו התנגד להרחבת זכויות האזרח והזכויות הפוליטיות של העבדים המשוחררים, כולל זכות הבחירה. בעוד שהוא הטיל וטו על חקיקה שנועדה להגביל את חופש התנועה של האפרו-אמריקאים ברחבי המדינה, הוא חתם על חוק שאפשר להטיל עבודות שירות על עבדים משוחררים שהורשעו בפלילים. הנושא העיקרי שבו הוא התמקד כמושל הייתה הבנייה מחדש של כלכלת אלבמה שנחרבה במלחמה. הוא תמך בשמיטת חובות כדי לצמצם את שיעור העיקולים. הוא קידם את ביטול מס הכותנה הפדרלי, את התמיכה הכספית בבתי הספר הציבוריים, ואת הקמת בית החולים לחולי נפש של אלבמה בטסקלוסה. דאגה מוגברת למצוקת העבדים המשוחררים בקונגרס, הובילה להעברת חוקי השיקום הפדרליים ולהקמת המחוז הצבאי השלישי (אנ'), שכלל את אלבמה, פלורידה וג'ורג'יה. רוב הסמכויות החוקתיות של פטון הועברו למייג'ור גנרל ג'ון פופ (אנ'), בעוד שמייג'ור גנרל וייג'ר סוויין נותר בתפקיד נציב משרד העבדים המשוחררים באלבמה והמושל הצבאי של המדינה. פטון נותר כראש המדינה הסמלי של אלבמה והמשיך לכהן בתפקידו עד לבחירת יורשו ב-1868.
שנותיו האחרונות

לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו, היה פטון מעורב בכמה יוזמות עסקיות להקמת מסילות ברזל ברחבי אלבמה, כשהבולטת מביניהן הייתה חברת הרכבת אלבמה וצ'טנוגה (אנ'). הוא גם היה נאמן בכמה מוסדות חינוך וקולג'ים, כולל אוניברסיטת אלבמה, ולקח חלק פעיל בבנייה מחדש של האוניברסיטה לאחר שזו הועלתה באש במהלך מלחמת האזרחים.
רוברט פטון נפטר באחוזתו, סוויטווטר (אנ'), שליד פלורנס, ב-28 בפברואר 1885. הוא נטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
נלסון דיואי

נלסון ובסטר דיואי (באנגלית: Nelson Webster Dewey;‏ 19 בדצמבר 1813 –  21 ביולי 1889) היה עורך דין, סוחר קרקעות, ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויסקונסין הראשון בשנים 1848–1852. הוא גם כיהן כחבר הסנאט של ויסקונסין ובגופי ממשל של טריטוריית ויסקונסין לפני קבלתה כמדינה בארצות הברית. הוא היה פעיל במיוחד בפיתוחה של העיירה קאסוויל, שבנקודת זמן מסוימת הוא קיווה להפוך אותה לבירת המדינה.
ראשית חייו

נלסון דיואי נולד בעיירה לבנון שבקונטיקט, כבנם של אבנעזר ולוסי (לבית ובסטר) דיואי. משפחת אביו חיה בניו אינגלנד מאז 1633, כאשר אביו המשפחה תומאס דיו (דיואי) הגיע לאמריקה ממחוז קנט שבאנגליה.
שנה לאחר לידתו של דיואי עברה משפחתו לבטרנטס (כיום מוריס) שבמדינת ניו יורק. הוא התחנך שם בבית ספר ובעיר לואיסוויל. בגיל 16 הוא החל ללמוד באקדמיית המיליטון. הוא למד שם שלוש שנים, ולאחר מכן שב לבטרנטס כדי לעסוק בהוראה.
אבנעזר דיואי, אביו של דיואי, היה עורך דין, והוא קיווה שבנו יצטרף אליו לעיסוק זה. ב-1833 הוא החל ללמוד משפטים, בתחילה בהדרכת אביו, לאחר מכן במשרד עורכי הדין "האנן ודייוויס", ולבסוף בהדרכתו של סמואל ס. בוון בקופרסטאון שבניו יורק. במאי 1836 הוא עזב את בוון, וביוני אותה שנה הגיע לאזור כריית העופרת בגאלנה, אילינוי, שם הוא עבד כפקיד עבור חברת דניאלס דניסון, חברה לסחר במקרקעין מניו יורק. כשבוע לאחר הגעתו, הוא עבר לקאסוויל שבטריטוריית ויסקונסין. באותה שנה הוא היה לאזרח הטריטוריה. חברת דניאלס דניסון רכשה את הקרקע שעליה נבנתה קאסוויל, ותוכניתם הייתה לפתח ולקדם את הכפר בתקווה שהוא יגדל ובסופו של דבר ייבחר לבירת הטריטוריה או המדינה העתידית.
פוליטיקה של טריטוריית ויסקונסין

ב-4 במרץ 1837 נבחר דיואי כרשם הקרקעות של מחוז גרנט שהוקם אז. באותה שנה הוא מונה כשופט השלום של המחוז על ידי מושל הטריטוריה הנרי דודג'. במשך כל ימי חייו הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית. כאשר קרסו עסקי חברת דניאלס דניסון ב-1838, לאחר שמדיסון נבחרה להיות בירת הטריטוריה, עבר דיואי לעיר לנקסטר, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שנבחן על ידי צ'ארלס דאן, נשיא בית המשפט העליון של הטריטוריה. באותה שנה הוא מונה כפרקליט מחוז גרנט. כעורך דין, הוא נכנס לשותפות עם ג'. אלן ברבר, שותפות שנמשכה מ-1840 ועד מאי 1848 יחד, הם נודעו באזור כריית העופרת של ויסקונסין, רכשו מכרות והשקיעו בחברות כרייה.
בנובמבר 1838 נבחר דיואי לאספה של טריטוריית ויסקונסין כנציג מחוז גרנט. ב-1840 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, ובאחד ממושבי האספה הוא נבחר כיושב הראש שלה. הוא שירת כחבר האספה עד 1842, כאשר הוא נבחר למועצת הטריטוריה. במהלך המושב של 1846, שבמהלכו החלו הדיונים על כינוס ועידת החוקה למדינת ויסקונסין, הוא שימש כנשיא המועצה. ב-1846 לא עלה בידו להיבחר, זאת בשל הרוב של הוויגים במחוז גרנט.
מושל ויסקונסין > תקופת כהונתו הראשונה

עם התקדמות תהליך האשרור של חוקת ויסקונסין, ועם התקרבות מועד הבחירות לפקידי הממשל של המדינה החדשה, קיימה המפלגה הדמוקרטית ועידה לבחירת מועמדה למשרת מושל ויסקונסין. במהלך תהליך הכתיבה והניסיונות לאשרור החוקה בשנים 1847 ו-1848, הייתה המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין מחולקת לשתי סיעות עיקריות, אחת שמרכז כוחה היה באזורי כריית העופרת, והשנייה שמרכזה בחלק המזרחי של המדינה. כל אחת מהסיעות נתנה עדיפות למועמד משלה למשרת המושל. היירם ברבר זכה לתמיכת הסיעה מאזור כריית העופרת, ומורגן לואיס מרטין נתמך על ידי הסיעה ממזרח המדינה. לאחר שאף אחד מהשניים לא הצליח לצבור מספיק קולות כדי להבטיח את מינויו, החלו שתי הסיעות לחפש אחר מועמד של פשרה. ההחלטה נפלה על דיואי, שלא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות. במפלגה קיוו גם שדיואי ימשוך יותר מצביעים ממחוז גרנט שזכה אז לרוב של המפלגה הוויגית.
הבחירות הכלליות התקיימו ב-8 במאי 1848. דיואי הביס את מועמד הוויגים ג'ון האברד טווידי ואת המועמד העצמאי צ'ארלס דארקי, וכך היה למושל הראשון של מדינת ויסקונסין. ג'ון אדווין הולמס, אף הוא דמוקרט, נבחר כסגן המושל הראשון של המדינה.
תקופת כהונתו הראשונה של דיואי כמושל החלה ב-7 ביוני 1848 ונמשכה עד 7 בינואר 1850. במהלך תקופה זו, הוא פיקח על מעבר הממשל מממשלת הטריטוריה לממשלת המדינה החדשה. הוא עודד את הפיתוח של תשתיות המדינה, במיוחד סלילתן של דרכים ומסילות ברזל חדשות, כריית תעלות, ובניית נמלים, לצד שיפור מצבם של נהר פוקס ונהר ויסקונסין. במהלך תקופת ממשלו הוקמה מועצת העבודות הציבוריות של המדינה.
דיואי נודע כמי שהתנגד להנהגתה של העבדות במדינות ובטריטוריות החדשות, וכמי שתמך בעריכת בחירות ישירות לבחירת הסנאטורים.
לקראת סיום תקופת כהונתו הראשונה, נשא דיואי לאישה את קתרין דאן, בתו של צ'ארלס דאן, לשעבר נשיא בית המשפט העליון של טריטוריית ויסקונסין.
מושל ויסקונסין > תקופת כהונתו השנייה

במהלך תקופת כהונתו הראשונה של דיואי כמושל, העביר בית המחוקקים המדינתי חוק שקבע שהבחירות למשרת המושל יערכו מדי שנתיים החל מ-1849. באותה שנה, בבחירות שנערכו בנובמבר, הוא הביס שוב את מועמד הוויגים, אלכסנדר קולינס, ואת מועמד מפלגת האדמה החופשית (אנ'), וורן צ'ייס. בבחירות אלו נבחר כסגן מושל המדינה סמואל ביל, אף הוא דמוקרט.
תקופת כהונתו השנייה של דיואי כמושל החלה ב-7 בינואר 1850 ונמשכה עד 5 בינואר 1852.
דיואי איבד תמיכה רבה בציבור במהלך תקופת כהונתו השנייה, הן בשל אי יכולתו להתגבר על הפילוגים במפלגתו שלו, והן בשל הקשר שלו עם אזורי כריית העופרת בוויסקונסין, שאיבדו אז מכוחם בפוליטיקה המדינתית. הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, שב דיואי ללנקסטר, שם הוא עסק בסחר בקרקעות. עם זאת, הוא נותר פעיל בפוליטיקה. ב-1853 הוא התמודד מול נשיא בית המשפט העליון של ויסקונסין, אורסמוס קול, על מושב בסנאט של ויסקונסין מטעם מחוז הבחירה ה-16, נבחר בהפרש של שלושה קולות, וכיהן בתקופת כהונה של שנתיים. עד יומו האחרון הוא היה נציג לרוב הוועידות המדינתיות של המפלגה הדמוקרטית. בשנים 1854–1865 הוא היה חבר במועצת הנגידים של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בתקופה בה הוא התגורר בלנקסטר, הוא שימש בתקופות שונות כיושב ראש מועצת הפיקוח של העיר וכחבר במועצת החינוך.
ב-1854 החלו דיואי ורעייתו קתרין לתכנן את חידוש הפיתוח של קאסוויל, שהיה מטרתה של חברת דניאלס דניסון. ב-1855 עלה בידו לרכוש את הכפר שהיה תחת עיקול. הוא עיצב מחדש את משבצת הקרקע של הכפר ושיפץ את בית דניסטון (אנ'), בית מלון שנבנה על ידי חברה שהפסיקה להתקיים, בעלות של 15,000. מטרתו הסופית הייתה שקאסוויל תתפתח להיות עיר גדולה. הא גם רכש שטח של כ-2,000 אקרים (8.1 קמ"ר) מצפון-מערב לקאסוויל, שבו הוא בנה אחוזה בת שלוש קומות בסגנון התחייה הגותית, שלה הוא קרא "סטונפילד" (Stonefield), בעלות של כ-70,000 דולר. הוא הוציא 30,000 דולר נוספים על גדר אבן באורך של 18 ק"מ. על בית זה נאמר שהוא היה המודרני ביותר באותה תקופה בוויסקונסין. באותה תקופה העסיק דיואי כ-40 עד 50 איש כאמצעי להחזיר כספים לעיירה. נאמר שהיה זה שורשי השגשוג שהיה מנת חלקם של כמה מתושבי קאסוויל.
דיואי חי בקאסוויל עד יומו האחרון, למעט בשנים 1858–1863, כאשר הוא התגורר בעיר פלייטוויל.. ב-1863 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן המושל. הוא גם נוצח בניסיונותיו להיבחר מחדש למושב בסנאט המדינתי בשנים 1869 ו-1871.
המייזם של דיואי בקאסוויל משך אליה אנשים רבים, כך שהוא החל להשקיע בקו מסילת ברזל אל הכפר. ב-2 בינואר 1873 נחרבה האחוזה שלו בשריפה, והוא נאלץ לוותר על הנכס כדי לשלם לבעלי חובו. הנכס עבר לבעלותו של וולטר סי. ניוברי משיקגו. באותה שנה הוא איבד גם את כל השקעתו בקו הרכבת במהלך המשבר הפיננסי של 1873. בנקודת זמן במהלך תקופה זו, היה דיואי מעורב במפלה פיננסית נוספת שהייתה קשורה לאחוזתו של חבר הקונגרס לשעבר בן איסטמן, שלאחר מותו הוא היה המוציא לפועל של הצוואה. דיואי שב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1874 מינה המושל ויליאם רוברט טיילור את דיואי כחבר מועצת המנהלים של בית הכלא המדינתי בוואופן, תפקיד בו הוא שימש עד 1881.
מותו

ב-22 בפברואר 1889 לקה דיואי בשבץ מוחי בעת שהיה בבית המשפט בלנקסטר. הוא שותק והובא לביתו בקאסוויל ביום המחרת. כבר קודם לכן מצבו הבריאותו לא היה טוב, ונראה היה שהוא מודע לאפשרות שהוא יהפוך למשותק. מאז היום בו אירע השבץ המוחי, הוא היה מרותק למיטתו רוב הזמן.
נלסון דיואי נפטר בבית דניסטון שבקאסוויל, כמה דקות לאחר חצות הלילה ב-21 ביולי 1889, לאחר שהיה מחוסר הכרה במשך 48 שעות. הוא היה בן 75 במותו. הוא נטמן ב-23 ביולי בבית הקברות האפיסקופלי שבלנקסטר, בסמוך לקבריהם של אחיו אורין ובנו צ'ארלי.
הנצחתו

הפארק המדינתי נלסון דיואי (Nelson Dewey State Park) הוקם ב-1935 על קרקע שבעבר הייתה בתחומי אחוזת סטונפילד.
קטע של 11 מילים (17 ק"מ) של כביש המהיר המדינתי מספר 81 מקאסוויל ועד הצטלבות הכביש עם כביש 35 במחוז גרנט, נקרא כביש הזיכרון נלסון דיואי, זאת על פי החלטה של בית המחוקקים המדינתי.
תחנת כוח שהוקמה בקאסוויל ב-1959 ונהרסה ב-2017 נקראה על שמו של דיואי.
משפחתו

ב-1849, בתקופת כהונתו הראשונה כמושל, נשא דיואי לאישה את קתרין דאן, ולשניים נולדו שלושה ילדים: בת בשם קייטי, בן בשם נלסון הבן, שבעת מותו של אביו חי במערב ארצות הברית, ובן נוסף בשם צ'ארלי, שנפטר ב-1869 בילדותו.
ב-1886 הגיש דיואי בקשה לגירושים, אך המקרה לא הגיע לבירור בבית המשפט. בסופו של דבר עבר קתרין להתגורר בסנט לואיס, שם התגוררו בתה וחתנה.
לדיואי היה אח בשם ויליאם שחי אחריו, ואחר נוסף בשם אורין שנפטר ב-1840. אחיו השלישי, ג'ון ג'. דיואי, היה רופא שחי בסיינט פול והיה חבר בבית המחוקקים של טריטוריית מינסוטה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1717-1718
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  "Dead! Ex.-Governor Nelson Dewey Passes Quietly Away". The Cassville Index. Cassville, Wisconsin. July 25, 1889. p. 1–3. Retrieved 2008-09-11 – via Wisconsin Historical Society.
1 2 3 4 5 6 7  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's Former Governors, 1848–1959". The Wisconsin Blue Book 1960 (Report). Wisconsin Legislative Reference Library. p. 72.
↑  "A Proclamation: Death of Nelson Dewey". Office of the Governor of Wisconsin. Madison, Wisconsin. July 22, 1889. p. 1.
↑  "Gov. Dewey Dead". The Sentinel. Milwaukee, Wisconsin. July 21, 1889. pp. 1–2.
1 2 3  "Death of Ex-Gov. Dewey". The Sentinel. Milwaukee, Wisconsin. July 22, 1889. p. 1.
1 2 3 4 5 6 7  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's Former Governors, 1848–1959". The Wisconsin Blue Book 1960 (Report). Wisconsin Legislative Reference Library. p. 73.
1 2 3 4  "Death of Ex-Gov. Nelson Dewey". Wisconsin State Journal. Madison, Wisconsin. July 22, 1889. p. 1. Retrieved 2008-09-11 – via Wisconsin Historical Society.
↑  "Wisconsin as a State: First Administration". The History of Racine and Kenosha Counties, Wisconsin. Racine County: Western Historical Society. 1879. p. 53.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's Former Governors, 1848–1959". The Wisconsin Blue Book 1960 (Report). Wisconsin Legislative Reference Library. p. 74.
1 2  "Death and Funeral of Ex-Governor Nelson Dewey". The Teller. Lancaster, Wisconsin. July 25, 1889. p. 1–2.
↑  "Laid in His Grave". Milwaukee Sentinel. Milwaukee, Wisconsin. July 23, 1889. p. 1.
↑  2011 Wisconsin Code 84.102 Governor Nelson Dewey Memorial Highway
↑  Reber, Craig (January 3, 2016). "Cassville plants power down in 2015". Telegraph Herald. Dubuque, Iowa.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191196917  VIAF: 240156434623912120000   WorldCat (עם VIAF): 240156434623912120000 
נלסון דיואי בשנותיו האחרונות
ג'רי אורבך

| --- | --- |

אורבך, 1965
 לידה:  20 באוקטובר 1935 הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  28 בדצמבר 2004 (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית העלמין של כנסיית השילוש הקדוש 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1955–2004 (כ־49 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת נורת'ווסטרן  מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  תיכון ווקיגן 
 בן או בת זוג:  איליין קנסילה אורבך (1979–2004) 
 צאצאים:  כריס אורבך, טוני אורבך 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת שחקני המסך   פרס טוני
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רום ברנרד "ג'רי" אורבך (באנגלית: Jerome Bernard "Jerry" Orbach; ‏20 באוקטובר 1935 - 28 בדצמבר 2004) היה שחקן וזמר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס טוני ופרס גילדת שחקני המסך, עם קריירה שהשתרעה על פני חמישה עשורים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של הבלש הניו יורקי לני בריסקו בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר".
ראשית חייו

אורבך נולד ברובע הברונקס בניו יורק שבארצות הברית. בנם היחיד של אמילי, יצרנית כרטיסי ברכה וזמרת, ולאון אורבך, מנהל מסעדה ואמן וודוויל. סיפר שאביו היה יהודי צאצא של מגורשי ספרד שהיגר להמבורג בגרמניה. אמו, ילידת פנסילבניה, הייתה קתולית ממוצא פולני וליטאי, והוא גדל בדתה של אמו. במהלך ילדותו, המשפחה החליפה מקום מגורים לעיתים קרובות וגרה במאונט ורנון (ניו יורק), בסקרנטון (פנסילבניה), בספרינגפילד (מסצ'וסטס), ובווקיגן (אילינוי) שם למד אורבך בבית הספר התיכון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1952, לאחר שקפץ שתי כיתות בבית הספר היסודי בשל מנת המשכל הגבוהה שלו.
ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1955, פרש מהלימודים, עזב את האוניברסיטה ועבר לגור בניו יורק, כדי לממש את חלומו להיות שחקן וכדי ללמוד באולפן השחקנים, שם אחד ממוריו היה לי סטרסברג, ממייסדי האולפן.
קריירה

אורבך שיחק במחזות רבים בברודוויי ובאוף ברודוויי. תפקידו המשמעותי הראשון היה אל גאלו בקאסט המקורי של המחזמר המצליח "פנטסטיקס", והוא היה הראשון שביצע את השיר שפותח את המחזה והמוכר ביותר מתוכו, "Try to Remember". במחזמר "ברנשים וחתיכות" גילם את דמותו של סקאיי מסטרסון, והיה מועמד לפרס טוני בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר. על גילום דמותו של צ'אק בקסטר במחזמר "Promises, Promises" ("הבטחות, הבטחות") זכה בפרס טוני בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר. ב-1975 הופיע בתפקיד עו"ד בילי פלין בהפקה המקורית של המחזמר "שיקגו", שהוצגה 936 פעמים עד 1977. תפקיד זה זיכה אותו במועמדות נוספת לפרס טוני. במהלך שנות השבעים הופיע מדי פעם בתפקידים קטנים בסדרות ובסרטי טלוויזיה והשתתף כחבר בפאנלים של מספר שעשועונים.
בשנות השמונים עזב את התיאטרון והתמקד בהופעות בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה. ב-1981 גילם את דמותו של גאס לוי, בלש מחלק הסמים של משטרת ניו יורק, בסרטו של סידני לומט "נסיך העיר". בהמשך גילם תפקידים של גנגסטרים בסרט המתח "תעלול קטלני" (1986) ובסרט הדרמה של וודי אלן "פשעים ועבירות קלות" (1989). ב-1985 החל להופיע בתפקיד אורח קבוע בסדרה הבלשית "רצח במשיכת קולמוס" בכיכובה של אנג'לה לאנסברי, בתפקיד הבלש הפרטי הארי מק'גרו, שלאחר מכן זכה לסדרת ספין אוף משלו, ששרדה עונה אחת בלבד. ב-1987 השתתף בסרט המצליח "ריקוד מושחת", בתפקיד אביה של בייבי. הסרט הפך מאז לסרט פולחן. בנוסף, הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה מצליחות כגון "בנות הזהב" (על הופעתו בסדרה היה מועמד בפעם הראשונה לפרס אמי), "מי הבוס?" ו"פרייז'ר".
ב-1991 השתתף בסרט זוכה פרס אוסקר של דיסני "היפה והחיה", בו דיבב את קולו של לומייר, ראש המלצרים. בטקס פרסי האוסקר ה-64 ביצע בהופעה חיה את השיר "Be Our Guest" אותו שר בסרט, ושהיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. אורבך חזר ונתן את קולו לדמותו של לומייר גם בסרט ההמשך "היפה והחיה 2: חורף קסום".
ב-1992 הצטרף לאנסמבל השחקנים הקבוע של הסדרה "חוק וסדר", בתפקיד בלש מחלק הרצח של משטרת ניו יורק לני בריסקו. הוא תפס את מקומו של פול סורבינו כבלש הבכיר בסדרה. אורבך ביסס את דמותו של בריסקו על דמות דומה של בלש שגילם בעבר בסרט "נסיך העיר", כפי שהציע לו יוצר הסדרה דיק וולף. הוא השתתף בסדרה במשך 12 עונות, מתוך 20 עונות של הסדרה, ודמותו של בריסקו הפכה לאחת הפופולריות והמזוהות ביותר עם הסדרה. מגזין הטלוויזיה הפופולרי "TV Guide" בחר בלני בריסקו כאחד מ-25 בלשי הטלוויזיה הגדולים בכל הזמנים. על גילום דמותו של בריסקו היה אורבך מועמד לפרס אמי בשנת 2000. הוא השתתף בתפקידי אורח בסדרות הספין אוף "חוק וסדר: מדור מיוחד", "חוק וסדר: כוונה פלילית" ו"חוק וסדר: משפט וצדק".
ב-1999 התווסף להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
חיים אישיים

בשנת 1958 נשא אורבך לאישה את מרתה קורו, ולשניים נולדו שני בנים: טוני וכריסטופר. טוני מחבר תשבצים עבור הניו יורק טיימס וכן הופיע בתפקיד אורח, בתור כתב, באחד מפרקי הסדרה "חוק וסדר". כריסטופר הוא שחקן וזמר, ובמהלך העונה הראשונה של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" הוא גילם את אחיינו של לני בריסקו, קן בריסקו. בשנת 1979 אורבך נשא לאישה את איליין קנסילה, רקדנית בברודוויי אותה הכיר כשכיכב במחזמר "שיקגו".
אורבך התגורר בבניין רב קומות במנהטן, בצומת של רחוב 53 והשדרה השמינית, והיה אורח קבוע בחנויות ובמסעדות באזור, בעיקר במסעדות האיטלקיות. לאחר מותו, בשנת 2007, ההצטלבות של השדרה השמינית עם רחוב 53 נקראה על שמו.