stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלוואן HA-300
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, הלביא מקהיר: כך חיסלה ישראל את הסופר-מטוס הנאצי של מצרים, באתר כלכליסט, 27 ביוני 2020
↑  דני שלום, כרעם ביום בהיר - מבצע מוקד, 2002, עמ' 424–427
חלוואן HA-300 במוזיאון תעופה בגרמניה
חוק האחריות הפוליטית

חוק האחריות הפוליטית (בספרדית: Ley de Responsabilidades Políticas) היה חוק שהתקבל על ידי המדינה הספרדית בראשותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1939, לקראת סיום מלחמת האזרחים בספרד. החוק נוצר על מנת להפליל בדיעבד את פעולתם של אנשי הכוחות הרפובליקנים שלחמו מול פרנקו ואנשיו והניח בסיס משפטי לרדיפתם. החוק שימש בפועל עד למחצית שנות ה-40 ובוטל למעשה רק בשנת 1966. כחצי מיליון ספרדים נחשפו לצעדי עונשין מכוחו.
החוק

בראשית 1939 הובהר לרפובליקנים בספרד כי מלחמתם נגד הלאומנים אבודה. פרנקו דחה את התנאי היחיד של הממשלה הרפובליקנית לכניעה במלחמה - התחייבות כי לא יינקטו מעשי תגמול נגד הרפובליקנים המנוצחים. ההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו אודות מלחמת האזרחים כי ספרד הלאומנית הייתה רק מעט יותר מכלא פתוח בעבור אלו שלא הזדהו עם המשטר. ההיסטוריונית הלן גרהם כתבה בספרה על המלחמה כי ספרד הפרנקואיסטית עוצבה כקהילה מונוליטית, שבה הוצאו מן החברה בברוטליות קבוצות ספציפיות של אנשים, הלא הם הרפובליקנים המובסים, שלא יכלו לעזוב את המדינה, שממשלת פרנקו ראתה בכולם "אדומים" (כלומר קומוניסטים) ושללה את זכויותיהם.
חוק האחריות הפוליטית פורסם על ידי פרנקו ב-13 בפברואר 1939. הוא קבע רטרואקטיבית, בניגוד לעקרון החוקיות, את אשמתם במרד מזוין של כל מי שהיו חברי החזית העממית, הקואליציה של מפלגות השמאל שלחמה נגד הלאומנים, וזאת החל מה-1 באוקטובר 1934. כמוהם הוכרזו כאשמים במרד גם אלו שהתנגדו להפיכה הצבאית של פרנקו ואנשיו שהתחוללה ב-17 ביולי 1936, לרבות כל פקידי הממשלה הרפובליקנית שכיהנה באותו מועד וכל אנשי הכוחות המזוינים הרפובליקאים. החוק היה כאמור רטרואקטיבי, וקבע את אשמתם של מי שצייתו לפקודות החוקיות של הממשלה הרפובליקנית, שנים לפני שהחוק המפליל בא לעולם. ככזה הוא היה אמצעי מרכזי במסגרת הדיכוי שנקט המשטר הפרנקואיסטי כנגד תומכי המשטר הקודם. הוא גם נועד לאפשר הרחיק מעמדת השפעה כל מתנגד אפשרי למשטר החדש.
החוק איפשר להטיל קנסות והפקעת רכוש (עד כדי תפיסת רכוש מלאה) על מי שהוכרזו לפיו כעבריינים ועל בני משפחותיהם. סנקציות נוספות שאיפשר היו הטלת מגבלות על פעילות מקצועית, הטלת מגבלות על מגורים ואף שלילת האזרחות הספרדית. אנשים שנהרגו או הפכו לנעדרים הוכרזו כאשמים ובני משפחותיהם סבלו את התוצאות הכלכליות של אשמתם. בין אלו שנענשו בחומרה לפי חוק זה היה הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס. מעשי הדיכוי והרדיפה כנגד הרפובליקנים המובסים לא הצטמצמו לסנקציות כלכליות וכללו גם הוצאות להורג, עינויים ומאסר ממושך.
הפעלת החוק הושעתה למעשה בשנת 1945, אך בתי דין להטלת אחריות פוליטית שהוקמו מכוחו הוסיפו להתקיים עד לשנת 1966, שאז בוטל. בשש השנים העיקריות של הפעלת החוק נענשו מכוחו 500,000 ספרדים מתוך אוכלוסייה של כ-23 מיליון נפש.
חוק האי

דוגמה לחוק האי: האוח (Athene cretensis), שנהיה ענקי באיים, והאייל (Candiacervus), שנהיה ננסי באיים. שניהם נכחדו מהאי כרתים.
חוק האי (ידוע גם בשם חוק פוסטר, על שם מניח החוק) הוא עקרון בביולוגיה אבולוציונית, לפיה בני המין קטנים או גדלים, בהתאם למשאבים הזמינים בסביבה. זוהי ליבת המחקר של ביוגאוגרפית איים. לדוגמה, ידוע כי ממותות ננסיות התפתחו מממותות רגילות על איים קטנים. תהליכים אבולוציוניים דומים נצפו בפילים, היפופוטמים, איילים ובני אדם.
הכלל נקבע לראשונה בשנת 1964 על ידי ג' בריסטול פוסטר בכתב העת Nature, במאמר תחת הכותרת "האבולוציה של היונקים על האיים". הוא למד 116 מינים השוכנים באי והשוה אותם למינים מקבילים ביבשת. הוא הציע כי יצורים מסוימים באי התפתחו לגרסאות גדולות יותר של עצמם, בעוד שאחרים הפכו לגרסאות קטנות יותר של עצמם. לשם כך, הוא הציע הסבר פשוט כי יצורים קטנים גדלים בהיעדר טורפים הנמשכים אליהם ביבשת ויצורים גדולים נעשים קטנים יותר עם היעדר מקורות מזון.
הרעיון הורחב בספר "תיאורית הביוגאוגרפיה של האי" של רוברט מק'ארתור ואדוארד וילסון. ב-1978, טד ג' קייס פרסם מאמר מורכב יותר בנושא בכתב העת Ecology. קייס הראה גם כי ההשערה המקורית של פוסטר לסיבת ההתרחשות היא פשטנית מדי ולא לגמרי נכונה.
ראו גם

גמדות איים
ענקיות איים
הומו פלורסיינסיס
חבורה אלגברית קשירה

חבורה אלגברית קשירה  היא חבורה אלגברית שבתור יריעה אלגברית היא  יריעה אלגברית קשירה (זאת אומרת קשירה על פי הטופולוגיה של זריצקי). עבור כל חבורה אלגברית רכיב הקשירות של היחידה הוא תת-חבורה נורמלית (סגורה) וקשירה. מכאן שכל חבורה אלגבית היא הרחבה של חבורה אלגברית סופית וחבורה קשירה. לכן עיקר העיסוק  בחבורות אלגברית מתמקד בחבורות קשירות.
לקריאה נוספת

Milne, J. S. (2017), Algebraic Groups: The Theory of Group Schemes of Finite Type over a Field, Cambridge University Press, ISBN 978-1107167483, MR 3729270
הערות שוליים

↑  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה. עם זאת אנו דורשים שהחבורה תהיה קומוטטיבית, דרישה זו נובעת מהפרויקיטיביות/שלמות עבור חבורות קשירות, אך לא במקרה הכללי.
1 2 3  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה.
↑  למושג "חבורה קלאסית" יש מספר משמעויות מקובלות. כל המשפחות שמופעות בדיאגרמה כאן תחת "חבורה קלאסית" נחשבות לכאלה על פי כל המשמעוית המוקובלות
↑  כאן אנו מתייחסים למוסכמה המרחיבה, לפיה אין דרישה שהחבורה תהיה קשירה. עם זאת, מעל שדה ממציין 0, חבורה אוניפוטנטית היא תמיד קשירה (ופשוטת קשר), גם אם לא דרשים זאת בהגדרה.
↑  לעיתים מושג זה נקרא "חבורה פשוטה".
↑  כאן אנו משתמשים במוסכמה המצמצמת, שדורשת מחבורה פשוטה להיות חסרת מרכז. המושג ללא דרישה זו נקרא כאן "חבורה כמעט פשוטה".
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק האיחוד של 1800

דגל הממלכה המאוחדת, שילוב של דגלי בריטניה הגדולה ואירלנד
חוק האיחוד של 1800 הוא חוק אותו חוקקו הפרלמנט האירי והפרלמנט הבריטי במקביל אשר איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801.
עד איחוד זה, אירלנד ובריטניה הגדולה, שהורכבה מאיחוד קודם של ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ב-1701, היו ב"איחוד אישי" מאז 1541, כלומר שלט עליהן אותו מונרך. האיחוד בוטל ב-1922 עם חלוקתה של אירלנד למדינת אירלנד החופשית שהפכה לדומיניון באימפריה הבריטית ולאחר מכן ממלכה שהייתה באיחוד אישי עם הממלכה המאוחדת עד הפיכתה לרפובליקה ב-1949 וצפון אירלנד שממשיכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת.
ראו גם

המרד האירי של 1798
חג הטט

טט (Tết) הוא החג החשוב ביותר בלוח השנה הוייטנאמי ומציין תחילת שנה חדשה בלוח הווייטנאמי המבוסס על שנת ירח.
לוח השנה הווייטנאמי מקביל ללוח השנה הסיני (ונבדל ממנו במספר חיות - שנת הארנב הסיני בלוח השנה הווייטנאמי הופך לשנת החתול, הפרה לבופאלו וכו'), לפיכך הסינים והווייטנאמים חוגגים את חג תחילת השנה באותו יום. תאריך החג על פי לוח השנה הלועזי משתנה משנה לשנה (אך בדרך כלל מתקיים בין סוף ינואר לתחילת פברואר).
ערב טט

המשפחות הווייטנאמיות מתכוננות לחג כשבוע מראש, קונות בגדים חדשים, מכינות אוכל מסורתי ורוכשות מתנות וקישוטים לחג. כמו כן נוהגים הווייטנאמים לבקר בקברי אבות המשפחה ולהדליק קטורת לזכר המתים. בערב החג נוהגות המשפחות לקיים טקס הענקת מנחות למתים הכולל הכנת ארוחה גדולה המוקדשת לרוחות אבות המשפחה. לאחר הטקס אוכלים בני המשפחה והאורחים את הארוחה, מחלקים מתנות ודמי מזל לילדים ונהנים מהאווירה המשפחתית. דמי המזל ניתנים לילדים בתוך מעטפות כסף אדומות מסורתיות. הילדים נותנים אף הם מתנות למבוגרים: תפוז הוא מתנה סמלית מקובלת, האמורה לסמל פריון ושפע. הילדים רשאים לבזבז את דמי המזל כרצונם ורשאים אף להמר במשחקי מזל (משחקי קלפים הם פעילות חג פופולרית).
קישוטים מסורתיים

לקראת החג מתקשטים הבתים בצבעי אדום וזהב, צבעי המזל בתרבויות אסייתיות שונות, באורות צבעוניים, פרחים ובעץ הטט המסורתי (לרוב עץ שקד או עץ אפרסק, מקושט בקישוטי נייר וברכות אדומים וזהובים). מקובל כי ככל שיש יותר פירות על העץ כך יביא הדבר ליותר מזל. את עץ הטט נהוג להוציא מן הבית כעבור שבוע לאחר החג.
יום החג

היום שלאחר ערב החג הוא יום שבתון המוקדש לביקור קרובים וחברים. יום זה אמור לסמל את השנה כולה, על כן משתדלים לא לרגוז בו, לא לעבוד קשה מדי, לא ללכלך את הבית וכו'. הילדים אינם הולכים לבית הספר ביום החג וזהו יום חופשה בכל בתי הספר הווייטנאמים. האורח הראשון המבקר בבית בשנה החדשה יסמל את הברכות שיפלו על הבית במהלך השנה. הווייטנאמים משתדלים להזמין לאחר חצות ערב החג אורח שהם מעריכים את תכונותיו האישיות. אדם מוסרי, מצליח ונעים הליכות הוא האורח המועדף. על מנת למנוע בואו של אורח ראשון לא רצוי, בעל הבית החושש יצא מביתו דקה לפני חצות ויכנס לבית בעצמו דקה לאחר חצות.
תהלוכות וחגיגות

במהלך החג מתקיימות תהלוכות חג שבהן צועדים תזמורות, שחקנים המחופשים לדרקונים, רקדנים ועוד. הילדים נוהגים להדליק זיקוקי עשן ולהרעיש. בצ'יינה טאון שבניו יורק מתקיימת מדי שנה תהלוכה צבעונית וגדולה המושכת אליה סקרנים מכל העולם.
ראו גם

מתקפת טט
ותערב

ותערב לפניך עתירתנו היא תוספת לברכת עבודה הנהוגה בנוסח אשכנז בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף ביום טוב. היא כוללת הרחבה של נוסח הברכה, וכן שינוי חתימת הברכה מ"המחזיר שכינתו לציון" ל"שאותך לבדך ביראה נעבוד". מקור התוספת בנוסח ארץ ישראל הקדום.
מקור הנוסח

על פי מסקנות החוקרים, מקור הנוסח של "ותערב" הוא נוסח ארץ-ישראלי של ברכת העבודה (אף שבסידורים שנמצאו בגניזה הקהירית לא מופיע נוסח זה בברכה), והוא מופיע כנוסח הברכה במדרש. לפי מסקנתו של אורי ארליך, נוסח זה הוא עיבוד של הנוסח הארץ ישראלי המצוי, המופיע אף הוא במדרשים אחדים, "שכון בציון מהרה יעבדוך בניך בירושלים", שהוא כנראה הנוסח ששימש עוד כאשר בית המקדש השני עמד על תלו. כאשר עבר זמן רב מאז החורבן, הרגישו המתפללים צורך לעבד את הנוסח כדי שיבקש ישירות על חזרת העבודה והשכינה, ולכן יצרו את הנוסח המעובד, אולם נוסח זה לא תפס בציבור והנוסח הישן נותר נפוץ יותר (למעט לצד העתקות של פיוטים). במקומות אלה מופיע המשפט "השב שכינתך לציון עירך וסדר העבודה לירושלים", לעיתים בצירוף הפתיחה "אנא רחום". שולמית אליצור הביאה ראיות לכך שאף משפט הפתיחה "ותערב עליך עתירתנו כעולה וכקרבן" היה מצוי בארץ ישראל במאה השמינית, בימי רבי פינחס בן יעקב הכהן.
מקור הנוסח > שינוי חתימת הברכה

כאמור, נוסח "ותערב" שהתקבל במנהג אשכנז כולל את שינוי חתימת הברכה הרגילה, "המחזיר שכינתו לציון" לחתימה "שאותך לבדך ביראה נעבוד". הפוסקים מציינים שנוסח החתימה השונה "שאותך לבדך ביראה נעבוד", מבוסס על חתימת ברכת העבודה שנהגה בזמן שבית המקדש היה קיים (אז לא ניתן היה לומר "המחזיר שכינתו לציון" כבימינו). בירושלמי חתימה זו מופיעה כחתימת ברכת העבודה לאחר קריאת התורה של הכהן הגדול בבית המקדש ביום הכיפורים. זו גם החתימה שנהגה בנוסח ארץ ישראל אף לאחר החורבן, כפי שעולה מסידורי הגניזה הקהירית. כחתימות (ונוסחאות בכלל) ארץ ישראליות נוספות, הגיעה החתימה לאשכנז והפכה שם לחתימה משנית שמשמשת כחתימה חילופית לחתימה העיקרית, הבבלית, עבור ימים מיוחדים.
הפוסקים קשרו בין אמירת החתימה מימי המקדש, לברכת כהנים שאף היא שריד מעבודת המקדש, וראה עוד על כך לקמן.
שינוי זה בחתימת הברכה גרר בקורת הלכתית בקרב חלק מהפוסקים, ובראשם הגר"א. בשל התנגדות זו, רבים, בעיקר בארץ ישראל, נוהגים לומר "ותערב" מבלי לשנות את החתימה, בנוסח הזה:
וְתֵעָרֵב לְפָנֶיךָ עֲתִירָתֵנוּ כְּעוֹלָה וּכְקָרְבָּן. אָנָּא רַחוּם, בְּרַחֲמֶיךָ הָרַבִּים הָשֵׁב שְׁכִינָתְךָ לְצִיּוֹן עִירֶךָ וְסֶדֶר הַעֲבוֹדָה לִירוּשָׁלַיִם, וְשָׁם נַעֲבָדְךָ בְּיִרְאָה כִּימֵי עוֹלָם וּכְשָׁנִים קַדְמוֹנִיּוֹת. וְתֶחֱזֶינָה עֵינֵינוּ בְּשׁוּבְךָ לְצִיּוֹן בְּרַחֲמִים, בָּרוּך אַתָּה ה' הַמַּחֲזִיר שְׁכִינָתוֹ לְצִיּוֹן.
בנוסח איטליה אומרים חתימת "שאותך לבדך ביראה נעבוד" בחזרת הש"ץ בכל פעם בה אומרים פיוטי קרובות.
מועדי הוספת ותערב

בנוסח צרפת שולב נוסח "ותערב" בתוך הנוסח הקבוע של ברכת עבודה בכל יום, אך ללא שינוי החתימה (בדומה לנוסח המאוחר שהובא לעיל), ובתפילות ראש השנה ויום הכיפורים נאמר "ותערב" בגרסתו המלאה כולל החתימה הייחודית.
ב"מנהגי וורמייזא ומגנצא, דבי רש"י ורבותיו, ומנהגי אשכנז של הרקח" מופיע כי אומרים ותערב במוסף של כל יום טוב, וביום הכיפורים בכל תפילות היום, וכן במחזור אסמטרדם, המייצג את מנהג קולוניה בימי הביניים.
המהרי"ל כתב גם הוא לאומרו בתפילת מוסף של יום טוב, אך לא בשחרית, וכך גם ביום כיפור (אף על פי שלשיטתו נושאים בה כפיים). בנוסף כתב לאומרה בתפילת נעילה ביום כיפור. במנהג פפד"מ נהגו במנהג הממצע בין שני המנהגים הקודמים, ואמרו "ותערב" במוסף בכל יום טוב (אך לא בשחרית), וביום הכיפורים אף בשחרית ובנעילה (אך לא במנחה).
במנהג אשכנז המזרחי, שהוא המנהג הנפוץ כיום, נוהגים לומר "ותערב" רק בתפילת מוסף של יום טוב ויום הכיפורים, ואף לא בנעילה.
קשר לברכת כהנים

במהלך הדורות התקבע קשר בין הוספת "ותערב" לאמירת ברכת כהנים. הקשר הוסבר בכך שברכת כהנים היא השריד האחרון של עבודת בית המקדש שמתקיים גם לאחר חורבנו, ועל כן מבקשים במיוחד על חזרת העבודה כאשר מברכים ברכת כהנים, ואף חותמים בברכה בנוסח שמקורו בעבודת המקדש. להשערת עזרא פליישר, גם אמירת "ותערב" או נוסח דומה לו כחלק מאמירת קרובות כמתועד בגניזה (כדלעיל), מטרתה הייתה להזכיר לכהנים שעליהם לעלות לדוכן לברכת כהנים, מחשש שבשל הפיוט הם לא ישימו לב שעליהם לעלות. עם זאת, בימי הביניים ככל הנראה קשר זה לא היה ברור מאליו, ובמחזור וורמס מצוין "ותערב" בתפילות מוסף בלבד אף על פי שמצוינת בו ברכת כהנים גם בתפילות שחרית של יום טוב, כמנהג אשכנז המערבי; גם במנהג קולוניה שנזכר לעיל, מופיע "ותערב" בתפילות מוסף ולא בשחרית למרות שנשיאת כפים הייתה גם בשחרית, ומאידך הוא מופיע בתפילת מנחה של יום הכיפורים, למרות שאין בה ברכת כהנים כלל.
בשל כך, מועד אמירת "ותערב" נקבע על פי התפילות בהן אמרו ברכת כהנים. בנוסח אשכנז נהוג שאין אומרים ברכת כהנים אלא ביום טוב, וברוב הקהילות רק בתפילת מוסף בו, וגם "ותערב" נאמר בתפילות אלה. כאשר ישנם חריגים לכלל זה, המנהגים נחלקו אם אומרים ותערב בהתאם לברכת כהנים או לא.
כאמור, בנוסח אשכנז המערבי נוהגים לישא כפים בכל הימים הטובים גם בשחרית וגם במוסף,, אך לא אומרים "ותערב" בשחרית. חריג לכך הוא שביום כיפור נוהגים ברוב קהילות אשכנז המערבי לומר ותערב בכל שלש הפעמים שנושאים כפיים - בשחרית, במוסף ובנעילה.
ישנו מנהג, המופיע במקצת מחזורים, שאין אומרים ותערב אפילו במוסף יום טוב, אם חל יום טוב בשבת. דבר זה נובע ככל הנראה ממנהג אחר המוזכר בפוסקים שלא לשאת כפיים ביו"ט שחל בשבת, והוא ביטוי נוסף לקשר בין ברכת כהנים לאמירת ותערב.
דין נוסף הנובע מכך הוא פסק מהר"ם לובלין שלא אומרים ותערב אפילו בתפילה בה עקרונית ישנה ברכת כהנים, אם אין כהנים בבית הכנסת בפועל.
לקריאה נוספת

הרב יעקב אפשטיין, שו"ת חבל נחלתו, חלק יח, סימן ג.
צבי רייזמן, רץ כצבי – ירח האיתנים, סימן י' (נדפס גם בספרו רץ כצבי ח"ב, סימן כ).
הרב אליעזר מלמד, "תפילת מוסף – ותערב", פניני הלכה, כרך מועדים, פרק ב, סעיף ט.
יצחק לנדיס, "תעלומת ותערב", ברכת העבודה בתפילת העמידה: עיונים בנוסחיה ובתולדותיה, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, האוניברסיטה העברית, תשע"ח, עמ' 88–95.
יוסף ויכלדר, הכל על תפלת 'ותערב' הנאמרת בימים טובים, המבשר תורני, שבועות תש"ף.
ביאורים

↑  כאשר אמרו פיוטי קרובות, לא אמרו את נוסח הקבע של העמידה במרבית הברכות, אך בברכת העבודה נהגו לומר בנוסף לפיוט את נוסח הקבע, ונוסח הקבע שנאמר היה הנוסח "השב שכינתך...", ולא הנוסח הגיל שאמרו בתפילות הקבע "שכון בציון..." הצעת הסבר לתופעה זו תובא לקמן.
↑  בכמה מקורות מופיע נוסח מורחב של "ותערב", הכולל הן את המשפט "שכון בציון...", והן את המשפט "השב שכינתך לציון...". כך למשל בנוסח קולוניה, וב"עץ חיים" לרבי יעקב חזן מלונדריש.
↑  למשל חתימת "עושה השלום" הארץ ישראלית במקום "המברך את עמו ישראל בשלום" הבבלית, שנהגה באשכנז בעשרת ימי תשובה, וראה דוגמאות נוספות במקור המצוין בהערה.
↑  כך במחזור ויטרי (בחלק מכתבי היד), ובספר "עץ חיים" (לרבי יעקב חזן מלונדון) המייצג את נוסח יהודי אנגליה בימי הביניים, ענף של נוסח צרפת.
↑  למשל, בשמחת תורה, נהוג במקומות רבים שאין אומרים ברכת כהנים במוסף אף על פי שמדובר ביום טוב, ובחלקם אומרים ברכת כהנים בשחרית במקום במוסף. מנהג זה יצר דיון האם אומרים ותערב במוסף או בשחרית או שכלל לא אומרים.
חוק האי-סתירה

חוק האי-סתירה הוא חוק בסיסי בלוגיקה ובמטפיזיקה הקובע כי קביעה א' תהיה לא נכונה אם נטען בה כי גם קביעה ב' וגם היפוכה, קביעה לא-ב', נכונות בו-זמנית.
מקובל לראות את הניסוח הקונקרטי הראשון של חוק זה (או של כלל השלישי מן הנמנע, השקול לו) בפרגמנטים שנותרו מכתבי פרמנידס: "מהן דרכי החקר היחידות להכרה: האחת שהוה ואי-אפשר לא להיות,... האחרת, שאיננו וחיוב הוא לא להיות". שתי הדרכים מעמידות אלטרנטיבה ממצה (של ההכרחי): קיים, או לא-קיים.
ניסוח מופשט ומדויק אפשר למצוא מאוחר יותר אצל אפלטון (פוליטיאה ד', 436 לפי הוצאת סטפנוס): "ברור שאותו הדבר עצמו לא יעשה או יסבול בעת ובעונה אחת דבר והיפוכו, על כל פנים לא מאותה בחינה עצמה ולגבי אותו העניין עצמו; ולפיכך, אם נמצא שכך יארע בהללו, נדע שאינם אותו הדבר עצמו, אלא מרובים".
ואולם הראשון שעמד על מרכזיותו של חוק זה היה אריסטו, וכך הוא ב"מטפיזיקה" 1005b:
חוק האי-סתירה וחוק הזהות (או "א' היא א'"), שממנו הוא נובע, נחשבים ליסוד הבסיסי והחשוב ביותר לחשיבה, לפילוסופיה ולהגות הרציונליסטית. חשיבותו נטועה בקביעה של אריסטו כי דבר אינו יכול להיות בו זמנית ובאותו מובן דבר אחר, שממנו משתמעת שלילה של פילוסופיה המבוססת על אקסיומות מיסטיות. חשיבות גדולה לא פחות יש לקביעתו של אריסטו כי זוהי אקסיומה בסיסית, "נקודת המוצא לכל שאר האקסיומות" ולא ייתכן שיהיה דבר, או שתהיה אקסיומה אחרת הקודמת לה. קביעה זו של אריסטו שוללת למעשה את התפישות השונות, מאפלטון ועד קאנט ויורשיו, כי קיים יסוד אפריורי לא טריוויאלי המוטמע באדם מראשיתו, כלומר, שישנה ידיעה או ידע הקודמים (וסותרים) את "חוק האי-סתירה" ו"חוק הזהות".
ראו גם

חוק הזהות
חושה (עיר מקראית)

חוּשָׁה הייתה עיר מקראית בהרי יהודה, הנזכרת בתנ"ך.
חושה במקרא

העיר נזכרת בספר דברי הימים לצד גדור ובית לחם, ברשימות היחש של בני שבט יהודה: ”וּפְנוּאֵל אֲבִי גְדֹר וְעֵזֶר אֲבִי חוּשָׁה, אֵלֶּה בְנֵי חוּר בְּכוֹר אֶפְרָתָה אֲבִי בֵּית לָחֶם”.
הביטוי "אבי X" ברשימות היחש של ספר דברי הימים, מורה על אפונים של בית אב, שהתיישב במקום מסוים שכבר היה קיים או שיסד יישוב חדש במקום כלשהו. לכן "עזר אבי חושה" מכוון לכך שחושה הוא שם מקום, הקשור משפחתית לבית לחם ולגדור כעדות הפסוק.
רשימות היחש שבספר דברי הימים הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה. משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר ברשימות: ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק ג'-פרק ד', פסוק כ"ג, וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר יהודה. על סמך ריבוי שמות זהים ברשימות יחש אחרות במקרא נראה שלאוכלוסייה שהתיישבה ביהודה הייתה מערכת זיקות מסועפת עם קבוצות בדרום הארץ ובעבר הירדן: שמעון, ראובן, ואף אדום. גרשון גליל סבר שמדובר ברשימה קדומה שעודכנה בימי דוד, ואילו לדעת אהרן דמסקי הן משקפות תהליכים שהחלו בהתנחלות ונסתיימו בשיבת ציון. לדעת אבי עופר תארוכן הוא אכן בחלק הראשון של תקופת המלוכה, והממצא הארכאולוגי בסקר הר יהודה שערך מחזק בדרך כלל השערה זו. הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה), ומקובל להניח שהללו היו קבוצות-העל השבטיות של יושבי הנגב, הר חברון, בית לחם/צפון הר יהודה, בהתאמה. לאור כל האמור, נראה כי חושה השתייכה לקבוצת האפרתים, שעירה הראשית הייתה בית לחם.
כמו כן, אחד או שניים מגיבורי דוד המלך מוצאם כנראה בעיר חושה, האחד נקרא סִבְּכַי הַחֻשָׁתִי, והשני נקרא מְבֻנַּי הַחֻשָׁתִי. למעשה, סביר להניח שמדובר בגיבור אחד, סִבְּכַי, אשר במקום יחיד במקרא שובש שמו למְבֻנַּי. סבכי נזכר באופן דומה בתיאור המלחמה בפלשתים בספר שמואל א "וַיְהִי אַחֲרֵי כֵן וַתְּהִי עוֹד הַמִּלְחָמָה בְּגוֹב עִם פְּלִשְׁתִּים אָז הִכָּה סִבְּכַי הַחֻשָׁתִי אֶת סַף אֲשֶׁר בִּילִדֵי הָרָפָה" ובספר דברי הימים א "וַיְהִי אַחֲרֵיכֵן וַתַּעֲמֹד מִלְחָמָה בְּגֶזֶר עִם פְּלִשְׁתִּים אָז הִכָּה סִבְּכַי הַחֻשָׁתִי אֶת סִפַּי מִילִדֵי הָרְפָאִים וַיִּכָּנֵעוּ."; ישנם כמה הבדלים בין שני התיאורים המעידים כנראה על טעויות מעתיק. ברשימת גיבורי דוד גם כן ישנם שני קטעים מקבילים, שבאחד מהם כתוב מבני במקום סבכי, אבל סביר שגם כאן טעות מעתיק: שמואל א "חֶלֶץ הַפַּלְטִי עִירָא בֶן עִקֵּשׁ הַתְּקוֹעִי. אֲבִיעֶזֶר הָעַנְּתֹתִי מְבֻנַּי הַחֻשָׁתִי" מול דברי הימים א "עִירָא בֶן עִקֵּשׁ הַתְּקוֹעִי אֲבִיעֶזֶר הָעַנְּתוֹתִי. סִבְּכַי הַחֻשָׁתִי עִילַי הָאֲחוֹחִי."
הזיהוי והממצא > שימור השם בכפר חוסאן

יש המזהים את העיר עם הכפר הערבי חוסאן, כ־6 ק"מ מערבית לבית לחם, וצפונית ל"ח'רבת ג'דור" (היא לפי הסברה גדור המקראית). אולם אין אישוש ארכאולוגי לזיהוי זה. בעוד שאין עוררין על השתמרות השם בחוסאן, הרי תוצאות הסקר הארכאולוגי אינן תומכות בהשערה שהאתר הקדום נמצא בתחומי הכפר עצמו. אמנם משה כוכבי, הסוקר, נטה להניח כך, אולם ממצאיו שלו עצמו אינם תומכים בדבר. החרסים הקדומים ביותר שנמצאו בשיפולי הכפר לכיוון עין עמוד, כולל אלו שמצא כוכבי, הם מתקופת הברזל 2ד (בודדים) ואילך, ואינם מתאימים לאתר המיוחס לראשית תקופת המלוכה, או לאתר משמעותי בכלל בתקופה זו; מצד שני ראויה לציון טביעת חותם יהד מהתקופה הפרסית, היא ימי שיבת ציון.
הזיהוי והממצא > זיהוי האתר עצמו בח' חמודה

לעת עתה האתר הבא בחשבון היא ח' חמודה הסמוכה לכפר חוסאן. שמה במפות ח' אום קלעה. השיבוש מצוין על ידי כוכבי, אך בפרסום שלו נפל שיבוש נוסף. נראה שאתר זה נתקיים בתקופת הברזל 2 לכל ארכה, וככל הנראה גם בתקופת הברזל 1.
לקריאה נוספת

משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89.
אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים א', פרק ד', פסוק ד'.
1 2  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ג', 64.
1 2  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 1: 60-65, 4: 19-20.
↑  גרשון גליל, מגילות היוחסין של שבט יהודה (עבודת ד"ר), ירושלים, תשמ"ג.
↑  Aharon Demsky, The Clans of Ephrat: Their Territory and History. Tel Aviv 13-14, 1986/7, עמ' 46-59.
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק כ"ז
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י"ח
↑  ספר דברי הימים א', פרק כ', פסוק ד'.
↑  .ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוקים כ"ו–כ"ז
↑  ספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוקים כ"ח–כ"ט
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, ישראל. משרד החינוך, 2010, עמ' 297
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89. כאן: עמ' 28, 39, אתר 17
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89. כאן: עמ' 39, אתר 17
1 2  אתר סקר ישראל 1/14/105. משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89. כאן: עמ' 37–38, אתר 13
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 19-89. כאן: 38-37, אתרים 16-12.
וידאוגרפיה של אניגמה

סנדרה, שהייתה חלק מהפרויקט המוזיקלי החל משנת 1990 ועד שנת 2003.
להלן הווידאוגרפיה של הפרויקט המוזיקלי הגרמני אניגמה.
חלק מהקליפים של אניגמה נוצרו בהמשכים וחלקם מבוססים עם מטפורות וקונספטים התואמים לאלבומים שיצאו במרוצת השנים.
MCMXC a.D.

| שם השיר | צוות | קישורים חיצוניים |
| --- | --- | --- |
| "Sadeness (Part I)" | במאי/ת: מישל גימברד מפיק/ה: תיירי סדון |  |
הקליפ מציג בתחילתו לבלר שחולם לשוטט בין חורבות הקתדרלה. הוא מגיע ל"שערי הגיהנום" מאת אוגוסט רודן; וכשהלבלר מתבונן בו, הוא רואה אישה (בגילומה של הדוגמנית הצרפתייה קתי טייסטט). מעבר לזה, היא לוחשת לו את המילים העיקריות מתוך השיר. לאחר מכן, הלבלר פותח את השערים, כשהוא מבין מה עשה, מנסה לברוח – אך נגרר דרכם. הקליפ מסתיים בהתעוררות הלבלר.
| "Principles of Lust" | במאי/ת: הווארד גרינהלג מפיק/ה: מייגן הוליסטר/פאם ג'יימס |  |
הסצנה הראשונה מציגה אורגיה של קבוצה גדולה של זכרים ונקבות בוגרים, העוסקים בפעילות מינית זה עם זה. הקליפ מאופיין בצבעים כבדים של אדום, בשילוב הצבע הוורוד. הדמויות לובשות מה שנראה כהלבשה תחתונה מהתקופה הוויקטוריאנית, כמו גם פאות ותכשיטים בסגנון אירופאי. לכל אורך הקליפ, רק אקטים מיניים רכים מבוצעים – ללא שום דבר מגונה בעליל. הדוגמנית הבריטית לורה ברקלי היא הדמות הנשית הראשית בקליפ.
| "Mea Culpa (Part II)" | במאי/ת: הווארד גרינהלג מפיק/ה: פאם ג'יימס |  |
הקליפ כולל את גרסת המיקס האורתודוקסי של השיר במקום את גרסת האלבום ובדרך כלל מוכר בתור "Mea Culpa Part II". רוב הקליפ יצוק בגוון ספיה וכולל פלומת עשן אינסופית המונחת מעל התמונות. הוא מתחיל ונגמר באישה כורעת בדומה לתנועת תפילה, כשתקריבים מגלים שהיא חובשת זוג כפפות כבדות. בין לבין, מופיעות סצנות של אישה צעירה בריצה בחצר רחבת ידיים של קתדרלה ומובלת בעגלה רעועה בדומה למשפט מכשפות. בצעד יוצא דופן עבור הקליפים של אניגמה, שם הפרויקט בולט במיוחד במספר סצנות לצד מה שנראה כסמל אלכימי.
| "The Rivers of Belief" | במאי/ת: הווארד גרינהלג מפיק/ה: מייגן הוליסטר |  |
שני המיקומים של הקליפ הם אירופה מימי הביניים והודו הכפרית. הוא מתחיל עם מספר תמונות דמויות מסע צלב, ובהמשך מציג ילד הודי קופץ לתוך נהר צהוב.