stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרן קוסמית
היסטוריה

קרינה קוסמית, הידועה גם כחלקיקים קוסמיים, נחשבה תחילה לתוצר של איזוטופים רדיואקטיבים בקרקע. תאוריה זו הופרכה בשנת 1911 על ידי ויקטור הס, שבשנת 1936 זכה בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו. הס השתמש במדידות אלקטרוסקופיות שנלקחו מגבהים שונים על ידי כדור פורח כדי להסיק שהקרינה הייתה קוסמית במקורה. הס המשיך והראה שהשמש אינה יכולה להיות המקור העיקרי על ידי מדידה עם כדור פורח בליקוי החמה של שנת 1912. הס חשב בזמנו שהקרינה הקוסמית היא קרינת גמא.
בשנת 1938, פייר אוז'ה (Pierre Auger)  צפה באירועי קרינה קוסמית כמעט-חופפים בשני מקומות מרוחקים ונפרדים. הוא הסיק שהם נבעו מחלקיקים ארעיים שהאנרגיה שלהם הייתה גבוהה מכדי לחדור דרך האטמוספירה. חלקיקים כאלו התנגשו עם גרעינים באטמוספירה, וגרמו למפל חלקיקים הידוע כמקלחת אוויר מקרינה קוסמית. התברר שבאירועים שבהם צפה אוז'ה הגיעה האנרגיה ל-1015eV, פי 10 מיליון מכל תצפית קודמת.
מדידת קרינה קוסמית עתירת אנרגיה באמצעות דגימת מקלחות אוויר נרחבות נערכו לראשונה בשנת 1954 במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד. מעבודתם, ומניסויי מערכי-קרקע רבים שבאו לאחריה, ספקטרום הקרינה הקוסמית ידוע כיום עד ל-1020eV.
בעבר האמינו ששטף הקרינה הקוסמית נשאר קבוע למדי בחלוף השנים. למעשה, זוהי אחת ההנחות היסודיות מאחורי תיארוך פחמן-14. עם זאת, לאחרונה מחקרים הראו כי שטף הקרינה הקוסמית השתנה ב-10,000 השנים האחרונות.
קרינה קוסמית מעורבת בפריקה החשמלית בברקים. כיום אף מקובל לחשוב שלמעשה כל הברקים מוצתים על ידי תהליך יחסותי, "התפרקות מסלול המראה", שנגרם על ידי קרניים קוסמיות. אז כתוצאה מכן מתפתחת התפרקות הברק באמצעות מנגנוני "התפרקות רגילה".
קרינה קוסמית סולרית

קרינה קוסמית סולרית היא קרינה קוסמית שמקורה מהשמש. רובה מורכבת מפרוטונים. קרינה זו היא בעלת אנרגיה נמוכה יחסית (10–100 קילו-אלקטרון-וולט). התרכובת הממוצעת של הקרינה דומה לזו של השמש עצמה. לאחר אמצע שנות ה-60, התגלה שאנרגיית הקרינה הקוסמית הסולרית משתנה משמעותית בעוצמתה והספקטרום שלה, כאשר היא גדלה בחוזקה לאחר אירועים שמשיים מסוימים כמו התפרצויות שמש. למעלה מכך, כאשר עולה הקרינה הקוסמית הסולרית - יורדת הקרינה הקוסמית הגלקטית, זאת משום שרוח השמש מונעת מהקרינה הקוסמית הגלקטית להיכנס במידה מסוימת. ירידה זו נקראת "ירידת פורבוש", על-שם הפיזיקאי סקוט פורבוש (Scott Forbush) ירידות פורבוש נוטות לבוא לאחר 11 שנות מחזור כתמי שמש.
קרינה קוסמית גלקטית

קרינה קוסמית גלקטית היא סך כל החלקיקים האנרגטיים שזורמים אל מערכת השמש שלנו ממרחבי הגלקסיה. קרינה קוסמית גלקטית מורכבת בעיקר מחלקי אטומים: פרוטונים, אלקטרונים וגרעיני אטומים שכל האלקטרונים שהקיפום הוסרו מהם במסעם רב-המהירות דרך הגלקסיה (כמעט במהירות האור). קרניים קוסמיות מספקות לנו את אחת מהדגימות הישירות המועטות שלנו של חומר מחוץ למערכת השמש. קרינה קוסמית גלקטית שונה מקרינה קוסמית סולרית, שמורכבת ברובה מפרוטונים וגרעיני הליום המואצים על ידי פעילות שמשית. האנרגיה הממוצעת של קרינה קוסמית גלקטית גם גבוהה בהרבה מאנרגיות הקרינה הקוסמית השמשית.
השדות המגנטיים של הגלקסיה, מערכת השמש וכדור הארץ בלבלו את מסלולי הטיסה של חלקיקים אלו עד כדי כך שכבר אי אפשר לאתר שוב את מקורותיהם בגלקסיה. אם השמיים ימופו לפי עוצמת הקרינה הקוסמית מכל כיוון, המפה תהיה אחידה לגמרי, לכן כדי לאתר את מוצא הקרינה יש להשתמש באמצעים עקיפים.
אחת התצפיות העקיפות שניתן לבצע היא מציאת הרכב הקרינה הקוסמית, שיכולה לספר רבות על מקור ומסע הקרניים הקוסמיות ברחבי הגלקסיה. הרכב הקרינה הקוסמית הוא הדרך שבה הקרינה הקוסמית מפורקת למרכיביה השונים: חלק הפרוטונים, חלק גרעיני ההליום וכו'. כל היסודות הטבעיים בטבלה המחזורית קיימים גם בקרינה הקוסמית, בערך באותה פרופורציה שבה הם מופיעים במערכת השמש, אבל הבדלים מפורטים מספקים "טביעת אצבע" של מקור הקרינה הקוסמית. מדידת הכמות של כל יסוד היא קלה יחסית, משום שההבדל במטען כל גרעין נותנים חתימות שונות מאוד. קשה יותר למדידה, אבל מספק מידע יותר טוב, הוא ההרכב האיזוטופי (גרעינים של אותו יסוד בעלי מספר נייטרונים שונה). הפרדה בין האיזוטופים דורשת, למעשה, שקילת כל גרעין שנכנס לגלאי הקרינה הקוסמית.
בערך 90% מגרעיני הקרינה הקוסמית הם גרעיני מימן (פרוטונים), בערך 9% הם גרעיני הליום (קרינת אלפא), וכל שאר היסודות מהווים פחות מ-1%. אפילו באחוז יחיד זה ישנם יסודות ואיזוטופים נדירים מאוד. לאספתם של אלו דרושים גלאים גדולים כדי לאסוף מספיק חלקיקים בשביל שליית הממצאים על מקור הקרינה. ניסוי HEAO: Heavy Nuclei Experiment (אנ'), שיצא לדרכו ב-1979, אסף רק בסביבות 100 קרניים קוסמיות בין היסוד 75 ליסוד 87 (הקבוצה שכוללת פלטינה, כספית ועופרת) בכמעט שנה וחצי של טיסה, והוא היה גדול בהרבה מרוב המכשירים המדעיים המוטסים על ידי NASA כיום. כדי לערוך מדידות טובות יותר - דרוש מכשיר גדול יותר, וככל שהמכשיר גדול יותר - כך עלותו גדלה בהתאם.
האיזוטופ 7Be נמצא בקרינה קוסמית, אולם בסביבות רגילות איזוטופ זה מתפרק ל-7Li על ידי לכידת אלקטרון, כלומר שאחד האלקטרונים המקיפים מתלכד עם הגרעין, ובכך מוריד את מטענו מ-4 ל-3 יחידות (בתהליך גם נפלט נייטרינו). קרניים קוסמיות הן חשופות לחלוטין, כלומר הן השילו את כל האלקטרונים שלהן, ולכן 7Be שורד וניתן לצפות בו. יסודות רדיואקטיביים אחרים, הקרויים "איזוטופי שעון" נוכחים גם הם: Be-10 (זמן מחצית חיים: 1.6 מיליון שנה), Al-26 (870 אלף שנה), Cl-36 (300 אלף שנה), ו-Mn-54 (800 אלף שנה לערך). הכמויות של איזוטופים אלו קטנות יחסית, משום שאחוזים ניכרים מהם דעכו במהלך 10,000,000 השנים שבהן הקרינה הקוסמית הייתה בחלל. אף-על-פי-כן, כמויות קטנות של איזוטופים נצפות בבירור ויכולות לשמש לחקר זמן הבידוד של הקרינה הקוסמית בחלל ופילוג החומר שאיתו קרינה קוסמית מגיבה לייצור גרעינים שניוניים. מכאן השם "איזוטופי שעון": הם מספרים לנו לפני כמה זמן הופקה הקרינה הקוסמית.
קרינה קוסמית גלקטית > מקורה של הקרינה הקוסמית הגלקטית

רוב הקרינה הקוסמית הגלקטית כנראה הואצה בגלי ההדף של שארי סופרנובה. אין זאת אומרת שהסופרנובה עצמה מאיצה את החלקיקים למהירויות אלו, שאריות של הסופרנובה, עננים מתרחבים של גז ושדה מגנטי, יכולים לשרוד למשך אלפי שנים, ושם מואצות הקרניים הקוסמיות הגלקטיות. ניתור אקראי קדימה ואחורה בשדה המגנטי של השארית מאפשר לחלק מהחלקיקים לצבור אנרגיה ולהפוך לקרניים קוסמיות. בסופו של דבר הן מטפסות למהירות כה גבוהה שהשארית כבר לא יכול להחזיקן, והן נמלטות לגלקסיה.
משום שהקרניים הקוסמיות בסופו של דבר בורחות משארית הסופרנובה, הן יכולות להאיץ אך ורק עד לאנרגיה מקסימלית כלשהי, שתלויה בגודל אזור ההאצה וכוח השדה המגנטי.
עם זאת, קרניים קוסמיות נצפו במהירויות גבוהות בהרבה מאשר שאריות סופרנובה יכולות להפיק, ומוצא האנרגיות האולטרה-גבוהות הללו הוא עדיין תעלומה גדולה. ייתכן שהן באות מחוץ לגלקסיה, מגרעינים גלקטיים פעילים, קוואזרים או התפרצויות קרני גמא. אולי הן חתימתה של פיזיקה אקזוטית וחדשה: חומר אפל או פגמים טופולוגיים במבנה היקום עצמו.
גבול גרייסן-זצפין-קוזמין

גבול גרייסן-זצפין-קוזמין (גבול גז"ק, GZK) הוא גבול עליון תאורטי עבור האנרגיה הנצפית של קרינה קוסמית ממקורות מרוחקים.
גבול זה חושב ב-1966 על ידי קנת' גרייסן, ואדים קוזמין וגאורגי זצפין, בהתבסס על תגובות שנחזו בין קרינה קוסמית והפוטונים של קרינת הרקע הקוסמית. הם חזו שקרינה קוסמית בעלת אנרגיה גבוהה מהרף של ‎5×1019‎ אלקטרונוולט תגיב עם פוטוני קרינת הרקע הקוסמית ותיצור פאיונים. תגובה זו תימשך עד שהאנרגיה תיפול מתחת לרף הפקת הפאיונים. לכן, קרינה קוסמית חוץ-גלקטית עם אנרגיה גבוהה מהרף לעולם לא תצפינה מכדור הארץ.
במסגרת ניסוי "AGASA" נמדדה קרינה קוסמית ממקורות מרוחקים עם אנרגיה גבוהה מגבול גז"ק. התצפית בחלקיקים אלו מכונה פרדוקס גז"ק או פרדוקס הקרניים הקוסמיות. תצפיות אלו נראות כסותרות את תורת היחסות הפרטית ופיזיקת חלקיקים כפי שהן מובנות כיום. ישנם מספר הסברים אפשריים לתצפיות אלו, העשויים לפתור את הפרדוקס. ראשית, ייתכן והתצפיות החריגות נבעו מתקלה במכשירים או פרשנות לא נכונה של הניסוי. שנית, ייתכן והקרניים הקוסמיות התקבלו ממקורות קרובים (על אף שאין זה ברור אילו מקורות אלו עשויים להיות). הצעה נוספת מערבת חלקיקים מרובי אנרגיה שמגיבים בחולשה זה עם זה (למשל ניטרינים) שעשויים להיווצר במרחקים גדולים ולאחר מכן להגיב אזורית וליצור את החלקיקים שנצפו.
מספר תאוריות אקזוטיות קודמו כדי להסביר את התצפיות הללו, שהבולטת מביניהן היא יחסות מיוחדת כפולה.
קרינה קוסמית אנומלית

קרינה קוסמית אנומלית היא קרינה קוסמית בעלת אנרגיות נמוכות להפליא. משערים שהיא נוצרת בקצה מערכת השמש שלנו, היכן שרוח השמש וההליוספירה נפגשות בחומר הבין-כוכבי. קרינה קוסמית גלקטית שפוגעת בחזית ההדף של רוח השמש יכולה להאט, ובכך להפוך לקרינה קוסמית אנומלית בעלת אנרגיה נמוכה.
מצפי קרינה קוסמית

הצפייה בקרינה קוסמית נערכת במתקני תצפית  קרקעיים, או באמצעות גלאים הממוקמים על לווין, בלון תצפית או גשושית.
בישראל ישנו גלאי קרינה קוסמית השוכן בקרוואן על הר החרמון ומתופעל על ידי ד"ר לב פוסטילניק ממכללת עמק הירדן. לחללית אפולו 17 הוצמד גלאי קרינה קוסמית.
ראו גם

קרינת הרקע הקוסמית
חלקיק OMG
ספקטרום האנרגיה עבור קרינה קוסמית: ככל שאנרגיית החלקיקים גבוהה יותר, כך פחות מהם מגיעים אלינו.
קרינה קוסמית (שדה מגנטי) סביב כדור הארץ, כתוצאה מפגיעה של קרני השמש
קהילת יהודי לאופהיים

ההיסטוריה של קהילת יהודי לאופהיים החלה במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 הקהילה היהודית בלואפהיים התרחבה ללא הרף והפכה לגדולה מסוגה בווירטמברג. במהלך תקופה זו, הקהילה היהודית נטמעה בהדרגה בסביבתה הנוצרית וחבריה שגשגו עד תחילת התקופה הנאצית בשנת 1933. עם גירוש היהודים האחרונים שנותרו בשנת 1942, הגיעו לסופם האכזרי יותר מ-200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים.
טרום התיישבות היהודים בלאופהיים

בראשית המאה ה-18, לאופהיים הייתה עיירת שוק קטנה בשוואביה עילית (אנ') וחלק פוליטי ממלכת אוסטריה לעתיד תחת בית הבסבורג. יהודים הורשו להיכנס לעיירה בתור רוכלים אך תושבות קבע נאסרה. מאז המאה ה-18, יהודים לא הורשו להתיישב בשטחי הערים האימפריאליות החופשיות שמסביב, וגם לא בדוכסות וירטמברג. התיישבות היהודים בשטחי האבירים הקיסריים (אנ'), לעומת זאת, התקבלה בברכה לעיתים קרובות. שליטים אלה היו לעיתים קרובות בעלי חובות גבוהים בגלל פיצול שטחים, כפי שהיה במקרה של לאופהיים שהופרדה לשתי מדינות עצמאיות, גרוסלאופהיים וקליינלאופהיים, וכן מלחמות תכופות. ההכנסה שנוצרה על ידי מיסוי היהודים סייעה לקיים את סגנון החיים של האצולה וגם לעורר את הכלכלה המקומית.
הנס פנקראז פון פרייברג, שליט לאופהיים בין השנים 1570 - 1582, אסר במפורש על נתיניו ליצור קשר עם יהודים וחוק מקומי מוקדם אחר משנת 1622 איים על כל תושב לאופהיים שהסתבך עם יהודים עם קנס של 25 פלורין. עם זאת, עד אז כבר הוקמו כמה קהילות יהודיות בשוואביה עילית. השליט המקומי של הכפר הסמוך בולטרינגן (אנ') התיר ליהודים להתיישב שם בשנת 1572. בכפרים שוונדי (אנ') ואורזנהאוזן, שבאחרון שבהם עדיין יש Judengasse (יודנגאסה - "רחוב היהודים"), נראה כי קהילות יהודיות היו קיימות הרבה לפני המאה ה-18. בלאופהיים מתועדת נוכחותם של סוחרים יהודים בימי השוק במאה ה-17. אך נוכחות יהודית קבועה בלאופהיים לא הותרה עד למאה ה-18.
בית הספר היהודי

באופן מסורתי, חינוך ילדי המשפחה היהודית היה מוטל על האב. עם זאת, היעדרותם של אבות רבים עקב היותם לעיתים קרובות מחוץ לבית בתפקידם כסוחרים, הצריכה להעסיק מלמדים נודדים שקיבלו אוכל ולינה בתמורה לשירותיהם. מורים אלה, המכונים חיידרים, קיבלו חוזה של שישה חודשים, שבדרך כלל הסתיים בפסח או בסוכות. בשנת 1808 מספר הילדים היהודים עמד על 39, מה שמעיד על כך שילדים רבים נשלחו לבתי ספר נוצריים או לבתי ספר יהודיים מחוץ ללאופהיים. בית הספר היהודי הראשון נוסד רק בשנת 1823, כאשר הקהילה היהודית שכרה אולם במסבאה כדי לשמש ככיתה ושכרה מורה, סימון טננבאום ממרגנטהיים, ששימש כמורה ראשי עד לפרישתו בשנת 1860. עוזרו אברהם סנגר מבוטנהאוזן (אנ') נלקח למשרה ושימש כמורה עד פטירתו בשנת 1856. צאצאיו ניהלו את המסבאה Zum Ochsen (זום-אוכסן) עד לאחר שנת 1933. בשנת 1830 רכשה הקהילה היהודית בית מול בית הכנסת ששופץ, כדי לשכן את משרד הרב ובית הספר. מבנה זה תפקד כבית ספר עד שנת 1868, אז הוקם בית ספר יהודי חדש ברדגאסה בסביבת יודנברג. בניין זה נהרס בשנת 1969. בשל היעדר מורים יהודים, במשך מספר שנים התבקשו מורים קתוליים לעזור. בשנת 1874 למדו 162 תלמידים יהודים בבית הספר היהודי. בעשורים שלאחר מכן מספר התלמידים היהודים ירד ברציפות, כך שבתחילת המאה ה-20 לימד בית הספר היהודי רק 65 תלמידים. עם זאת, בית הספר היהודי התקיים עד שנות השלושים של המאה העשרים וננעל רק בשנת 1939.
אגודות יהודיות

האגודה היהודית הראשונה (Chewra Kadischah) נוסדה בשנת 1748 במטרה לדאוג לחולים ולהלוויות. אגודה זו הייתה פעילה כמעט 200 שנה. בשנת 1780 הוקמה אגודת התלמוד-תורה כדי לסייע בלימודי יהדות של צעירים היהודים ולטפל בצרכי הצעירים. היא קיבלה חסות מקרן נתן באסר, שנוסדה בשנת 1804, אגודת הנשים היהודיות וקרן היתומים היהודית, שתמכה בבית היתומים היהודי באסלינגן, בשנת 1838. אגודות יהודיות קמו לא רק למטרות צדקה, אלא גם למטרות חברתיות. אגודת מקהלה, בשם Frohsinn (שמחה), הוקמה בשנת 1845 והמשיכה לזכות בפרסים רבים בפסטיבלי מקהלות. אגודת הקריאה Konkordia (קונקורד) קמה בשנת 1846 ביוזמתו של הרב מקס סנגר, יליד לאופהיים.
משנת 1933 עד 1938

לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב־30 בינואר 1933 ותפיסת השלטון על ידי מפלגתו, המפלגה הנאצית, החלו החיים היהודיים בלאופהיים להשתנות לרעה. בעשורים הקודמים היו היהודים חברים משפיעים ובולטים בכל צורות החיים, לא רק בחיים הכלכליים אלא גם בתחום התרבותי. לא-יהודים רבים הועסקו על ידי עסקים המופעלים על ידי יהודים ועל ידי משקי בית יהודים. יהודים השתתפו בכל תחומי החיים הציבוריים והמסחריים. בעלי המלאכה המקומיים סמכו על לקוחות יהודים שיקנו את מוצריהם. היהודים היו חברים בכמה אגודות תרבותיות, פוליטיות וחברתיות. כל היחסים הללו החלו להתרופף או אפילו להיעלם בפתאומיות לאחר ינואר 1933. ב-1 באפריל 1933 החל גם בלאופהיים החרם הנאצי ברחבי הארץ על עסקים יהודיים, שאורגן על ידי יוליוס שטרייכר. חברי ה-SA המקומי התמקמו מול חנויות יהודיות במטרה להפחיד לקוחות פוטנציאליים ולמנוע כניסתם. חלונות חנות אחת נופצו. בשנה שלאחר עליית הנאצים לשלטון, במהלך מה שמכונה גלייכשלטונג, נשללה חברות היהודים בלאופהיים בכל הארגונים הלא יהודים, בין אם זה פוליטי או תרבותי. ב־6 בנובמבר 1935 צילם מנהיג קבוצה מפלגתית לא מקומי של ה-NSDAP לקוחות שנכנסו לחנות נעליים, שבמקרה הייתה בבעלות יהודי. נגרמה מהומה כזו שהמשטרה נאלצה לבוא כדי לפזר את הקהל, שזעק להתעללות בלקוחות הנכנסים על ידי קריאתם "פולקסוורטר" (בוגדי העם) ו"יודנקנכט" (משרת יהודים). לתעמולה של מפלגת השלטון היו השפעות בכך שמחזור העסקים היהודים ירד באופן דרמטי; הכנסות חנות אחת ירדו אפילו ב-80%. לקוחות רבים הלכו במקום זאת לבצע קניות באולם ובביבראך. חוקי נירנברג משנת 1935 הפחיתו את היהודים בגרמניה למעמד של אזרחים סוג ב' ואסרו על היהודים להעסיק אריות מתחת לגיל 45. ב־8 באפריל 1938 מוקמו סוחרי הבקר היהודים בחלק נפרד בשוק הבקר השבועי, וב-1 בינואר 1939 בוטלו לצמיתות הרישיונות לסוחרי הבקר היהודים. מיוני ואילך היה צריך לסמן את כל העסקים היהודיים. ביולי נאסר על הרופאים היהודים להוציא מרשמים רפואיים. בספטמבר בוטלה הרשאתם של יהודים לעריכת דין. באותה שנה היו מגבלות והטרדות כמו הוספתם של שרה וישראל בהתאמה לשמות פרטיים שאינם יהודים, החרמה והנפקה מחדש של דרכונים לאחר הוספת J גדולה. עם זאת, יהודים רבים נצמדו לעסקים שהקימו אבותיהם וקיוו כי על ידי שמירה על פרופיל נמוך הם יוכלו להתמודד עם הסערה. מתיעוד עולה כי ביולי 1938 היו עדיין 45 עסקים המנוהלים על ידי יהודים בלאופהיים.
רצח ארנסט פום ראט, המזכיר השלישי של שגרירות גרמניה בפריז, בידי הרשל גרינשפן שימש עילה לפוגרום ארצי ביהודים ברחבי גרמניה ואוסטריה בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, הידוע בכינוי ליל הבדולח. בלאופהיים הושחתו חנויות יהודיות ובית הכנסת נשרף עד היסוד. המקומיים מנעו מכוחות הכיבוי לכבות את האש. מספר תושבים יהודים נעצרו והועברו לבית העירייה. משם הם הוצעדו לבית הכנסת הבוער, מלווים על ידי חברי המפלגה הנאצית, שם נאלצו להקשיב להתקפה חריפה על ידי מנהיג ה-SS, ולאחר מכן אולצו לבצע תרגילים גופניים מול הבניין הבוער. במהלכם הותקפו פיזית ונפצעו כמה מהם. לאחר מכן שוחררו כמה מהם ואילו היהודים הבולטים יותר הועברו למחנה הריכוז דכאו. האחד, זיגמונד לאופהיימר, הוכה למוות על ידי שומרי האס אס במהלך כליאתו שם. עד פברואר 1939 שוחררו 16 מהגברים הכלואים. העבריינים העיקריים מעולם לא הועמדו לדין מכיוון שהם נהרגו במהלך המלחמה או נעדרו. לעומת זאת, 16 מקומיים נשפטו בשנת 1948. כולם טענו שהם פועלו לפי פקודות. ארבעה מהם זוכו ואילו 12 האחרים נידונו לתקופות מאסר שנעו בין חודשיים לשנה בגין פשעים נגד האנושות והיותם מסייעים (אנ') להצתה.
סוף החיים היהודיים בלאופהיים

כמה ימים לאחר הפוגרום של ליל הבדולח יושם צו להפקעת עסקים יהודיים. בעקבות זאת, כל העסקים היהודיים נדרשו לעבור אריזציה. בלאופהיים פירוש הדבר היה שחלק מהחנויות היהודיות נקנו על ידי אחד או כמה מהעובדים לשעבר בשיעור נמוך משמעותית ממחיר השוק הנוכחי. עם זאת, מרבית העסקים הללו לא הצליחו לשרוד זמן רב מכיוון שחסר להם הון ומומחיות לניהול מפעל, במיוחד מכיוון שלא הייתה אפשרות לייצא סחורות.
כתוצאה מהאפליה המואצת של היהודים ההגירה מלאופהיים גדלה בשנת 1939 ל-32. בשנת 1940 רק 14 אנשים הצליחו להימלט מהדיכוי ובשנת 1941 ארבעה יהודים מלאופהיים הצליחו לעזוב את גרמניה. לאחר שקופחו מהעסקים, נגזלו ברשות החוק באופן שיטתי נכסיהם האחרים, היהודים פונו מבתיהם והוקצו להם מקומות מגורים חלופיים. חלקם הועברו לבניין משרדיו של הרב לשעבר, שהפך כעת לבית אבות יהודי, בו תנאי החיים היו קשים ביותר. אחרים נשלחו להתגורר בוונדלינסגרובה (Wendelinsgrube), אזור יישוב ייעודי ליד מכרה חצץ (אנ') ממש מחוץ לשטח הבנוי של לאופהיים, שם הוקמו בתים קטנים מאז 1927 כדי לספק מקום לינה למובטלים ולחסרי בית. עד 1939 הבתים הללו היו מורכבים מבקתות עץ ללא מים זורמים או חשמל. תושבי וונדלינסגרובה לשעבר עברו לנכסים היהודיים שהיהודים הוכרחו לנטוש. ב־28 בנובמבר 1941 יצא המשלוח הראשון של יהודי לאופהיים, בתחילה לשטוטגרט, ואחר כך לריגה. גל הגירושים השני התרחש ב־25 במרץ 1942, כאשר מספר יהודי לאופהיים הועברו לממשל הכללי של פולין. הגירוש הסופי התרחש ב-19 באוגוסט 1942, כאשר 43 יהודי לאופהיים שנותרו, בהם כל תושבי וונדלינסגרובה שנותרו, הועברו מזרחה למחנה הריכוז טרזיינשטט. תאריך זה מסמן את סיומן של למעלה מ־200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים מאחר שאף אחד מהמהגרים או המגורשים ששרדו לא חזר להתגורר בלאופהיים.
תרגום לוח זיכרון בתחנת Laupheim-West ממנה בוצעו הגירושים:
מתחנה זו בין נובמבר 1941 לאוגוסט 1942 גורשו 81 בני האמונה היהודית ואלה שהוכרזו כיהודים על פי האידאולוגיה הגזעית הנאצית הבלתי אנושית, לריכוז ו"מחנות השמדה" בארבע הובלות.
102 לאופיימריות ולאופיימרים נרצחו במהלך השואה.
התפתחות האוכלוסייה היהודית בלאופהיים

הטבלה שלהלן מציגה את התפתחות האוכלוסייה היהודית בלאופהיים ומציגה גם את מספרם ביחס למספר התושבים הכולל של לאופהיים.
| Year | Jewish population | Percentage |
| --- | --- | --- |
| 1730 | כ־25 | 1.3% |
| 1754 | כ־75 | 3.7% |
| 1784 | כ־125 | 5.6% |
| 1808 | 278 | 8.6% |
| 1824 | 464 | 17.3% |
| 1831 | 548 | 18.2% |
| 1846 | 759 | 21.7% |
| 1856 | 796 | 22,6% |
| 1869 | 843 | 13.4% |
| 1886 | 570 | 8.3% |
| 1900 | 443 | 6.1% |
| 1910 | 348 | 4.3% |
| 1933 | 249 | 2.7% |
| 1943 | 0 | 0,0% |
מתוך 249 היהודים הרשומים בלופיים בשנת 1933, 126 הצליחו להציל את חייהם על ידי בריחה מגרמניה והגירה ליעדים זרים שונים.
רבני הקהילה היהודית בלאופהיים

רשימה מלאה של כל רבני לאופהיים אינה קיימת. הרב הראשון מוזכר בשנת 1730 אך יש חסר ברשומות עד 1760.
| שנה | שם הרב | פרטים נוספים |
| --- | --- | --- |
| 1730 – ? | יעקב ביר (Bär ) | מפלהיים ליד ממינגן |
| 1760 – 1804 | מאיר למל | (? - 1804 בלאופהיים)   |
| 1804 – 1824 | דוד לוי | (? בשנייטיים, כיום חלק מהעיר היידנהיים (אנ') - 1824 בלאופהיים) |
| 1824 – 1825 | לאופלד להמן | ממלא מקום לשנה לפני שנקרא לכהן בבלפור |
| 1825 – 1835 | סלומון וסרמן | (1780 באוברדורף - 1859 בלאופהיים) כיהן ברבנות קודם לכן באנסבך, ומאוחר יותר בבאד מרגנטהיים(אנ') עד 1854 |
| 1835 – 1852 | יעקב קאופמן | (1783 בברלינכיגן - 1853 בלאופהיים) כיהן ברבנות קודם לכן בויקרשהיים (אנ') ובאד באכו (אנ') |
| 1852 – 1876 | דר' אברהם ולדר | (1809 ברקסינגן - 1876 בלאופהיים) כיהן ברבנות קודם לכן בברליכינגן (אנ') |
| 1877 – 1892 | דר' לודוויג קאהן | (1845 בבייסינגן - 1914 בהיידלברג) לאחר מכן כיהן ברבנות בהיידלברג עד 1914 |
| 1892 – 1894 | דר' ברטולד איינשטיין | (1862 באולם - 1935 בלנדאו) לאחר מכן כיהן ברבנות בלנדאו עד 1934 |
| 1895 – 1922 | דר' ליאופלד טרייטל (אנ') | (1845 בברסלאו - 1931 בלאופהיים) כיהן ברבנות קודם לכן בקרלסרוהה; יהודי משכיל ומלומד |
לאחר פרישתו של הרב דר' ליאופולד טרייטל, ב-1 באפריל 1923, רבנות לאופהיים חדלה להתקיים.
יהודים מפורסמים מלאופהיים

קיליאן פון שטיינר (9 באוקטובר 1833 - 11 בנובמבר 1903), בנקאי.
מוריץ הנלה (7 באוגוסט 1850 - 24 באוגוסט 1925), חזן ומלחין של היהודים הרפורמים.
קארל למל (17 בינואר 1867 - 24 בספטמבר 1939), מפיק סרטים, מייסד אולפני יוניברסל.
פרידריך אדלר (29 באפריל 1878–1942), מעצב יוגנדסטיל ואר דקו; נרצח באושוויץ.
הרטה נת'ורף (5 ביוני 1895 - 10 ביוני 1993), רופאת ילדים.
גרטל ברגמן (12 באפריל 1914 - 25 ביולי 2017), קופצת לגובה בינלאומית ידועה של שנות השלושים.
זיגפריד איינשטיין (אנ') (30 בנובמבר 1919 - 25 באפריל 1983 במנהיים), סופר ומשורר.
ראו גם

היסטוריה של היהודים בגרמניה
ריאל עומאני

| --- | --- |

 משתמשים:  עומאן עומאן
 סמל:  ر.ع.(ערבית)
 ISO 4217:  OMR
 לשון רבים:  ריאלים עומאנים
 יחידות משנה
 1/1000:  באיסה
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  10, 20, 50 ריאלים.
 מטבעות בשימוש:  5 באיסה, 10 באיסה, 100 באיסה 200 באיסה, ¼ ריאל, ½ ריאל, 1, 5
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  13.5%
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של עומאן
 הבנק המרכזי של עומאן
 → Said rial 
 
ריאל עומאני (ערבית: ريال عماني, תקן ISO 4217: OMR) הוא המטבע בעומאן. הוא מחולק ל-100 באיסה (או גם באיזה, בערבית: بيسة).
המטבע הרשמי של עומאן ב-1970 היה הריאל הסעידי. הריאל הסעידי החליף את רופי המפרץ הפרסי והיה שווה בערכו ללירה שטרלינג והוחלף בשער של כ-21 רופי המפרץ הפרסי לריאל סעידי אחד. הריאל הסעידי היה מחולק ל-1000 באיסה. ב-1973, הוחלף שמו של הריאל הסעידי לריאל עומאני. שם המטבע שונה בעקבות שינוי שם המדינה.
ערכו של הריאל העומני 8.7 ש"ח (נכון לשנת 2020) והמטבע השלישי בחוזקתו בעולם, אחרי דינר כוויתי ודינר בחרייני ולפני דינר
ירדני ולירה שטרליג (פאונד)
הערות שוליים

↑  העובדות של ה-CIA (נכון ל-2008)
ערך זה הוא קצרמרבנושא עומאן ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריאל ספורטיב

ריאל ספורטיב היא קבוצת כדורגל מהעיר טמה שבגאנה. הקבוצה הייתה במשך רוב שנותיה קבוצת מרכז טבלה.
שחקנים מפורסמים ושחקנים ששיחקו בישראל

אימורו לוקמן
עבאס אינוסה
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קנגורו חולדתי ארך-רגל

| קנגורו חולדתי ארך-רגל> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים חולדתיים
סוג:: קנגורו חולדתי
מין:: קנגורו חולדתי ארך-רגל
שם מדעי
 Potorous longipes
תחום תפוצה


קנגורו חולדתי ארך-רגל (שם מדעי: Potorous longipes; מוכר בשם הרשמי פוטורו ארך-רגל), הוא מין כיסאי דמוי חולדה גדולה בסוג קנגורו חולדתי שאנדמי לדרום-מזרח אוסטרליה. הוא התגלה בשנת 1967 ותואר מדעית ב-1980 על ידי הממולוגים האוסטרלים פיטר ג'ונסון וג'ון הילרי סבק. מין זה חי באזורים לחים במיוחד בתוךיערות גשם הרריים או שפלתים, והוא נוטה לשהות תמיד בסבך צפוף המספק לו הגנה מטורפים. זהו יונק לילי ובודד החופר באדמה באינטנסיביות על מנת לאתר את מזונו העיקרי - הכמהין, וחפירותיו הרבות גורמות לאוורור האדמה ולשיפור יכולת ספיגת המים שלה. הפוטורו ארך-הרגל הוא המין הגדול בסוגו ואוכלוסייתו מוערכת באלפים בודדים. הוא מאוים מצד טריפה על ידי השועל האדום וחתול הבית, וכן מפגיעה אנושית בבית גידולו המצומצם.
תיאור ואנטומיה

הפוטורו ארך-הרגל הוא המין הגדול בסוגו ודומה מבחינה חיצונית לחולדה גדולה או לטנרק. יש לו מבנה גוף גוצי ומוצק וראש חרוטי מחודד שאופייני למינים בסוג. הוא נבדל מהפוטורו החוטמני בכך שאוזניו העגלגלות ארוכות יותר, חוטמו קצר יותר וזנבו ארוך ועבה במיוחד. סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא כפות רגליו האחוריות אשר ארוכות משמעותית מהמינים האחרים (11-10 סנטימטרים) וזהות לאורך הראש; בנוסף, יש לו כרית עור ייחודית על כף הרגל. כיתר הקנגורים החולדתים, גם למין זה גפיים אחוריות שריריות ומפותחות וגפיים קדמיות קצרות ודקות. בכפות ידיו טפרים ארוכים ומעוקלים המשמשים לחפירה, ובכפות רגליו טפרים עבים וחזקים המשמשים אותו להתגוננות. אורך ראשו וגופו של הפוטורו 38–41 סנטימטרים וזנבו מגיע לאורך של 32 סנטימטרים; הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות: משקל הזכר עד 2.3 קילוגרם ומשקל הנקבה עד 1.4 קילוגרם.
הפרווה של הפוטורו ארך-הרגל קצרה, צפופה וזיפית. צבעה נע בין חום סיינה לחום נחושת או ערמוני, והיא נוטה להתכהות בכתף ובגב ולהתבהר במותניים. הבטן, החזה, הגרון והמפשעה נעים בין אפרפר חיוור ללבן קרמי. הפנים בצבע חום דהוי, חום כהה או אפור, והמצח בצבע קפה, שוקולד או ערמוני. הסנטר ולעיתים גם עצמות הלחיים, לבנים. האוזניים וכפות הידיים והרגליים ורודות. הזנב בצבע בז' עם רצועה כהה יותר בצידו העליון.
תפוצה

הפוטורו הארך-רגל חי בחוף הדרום-מזרחי של אוסטרליה, שם הוא מוגבל לדרום-מזרח ניו סאות' ויילס ולצפון-מזרח ויקטוריה באזור הגאוגרפי המכונה גיפסלנד. הטווח המקורי שלו הצטמצם מעט בעקבות ההתיישבות האירופאית והתפצל לשלושה אזורים עיקריים. בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם ממוזגים וחמים בגובה 150 מטר מעל פני הים, ויערות סקלרופיליים לחים בשפלות נמוכות או יערות הרריים בגבהים של 1,200 מטר מעל פני הים על מורדות האלפים האוסטרליים.
העצים בסביבת המחיה שלו כוללים: לילי פילי (Acmena smithii), אקליפטוס נטוי (Eucalyptus obliqua), אקליפטוס הרים אפור (Eucalyptus cypellocarpa), אקליפטוס חביתי חום (Eucalyptus fastigata) ושיטה שחורה (Acacia melanoxylon), בעוד שהסבך מורכב בעיקר מפעמונית ורודה (Tetratheca juncea), גומא (Cyperus), גומא מסורי אדום ( Gahnia sieberiana), גומא אמיתי (Carex) ושרכים שונים. דרישות בית הגידול של הפוטורו ארך-הרגל, הן נוכחות של כיסי סבך צפופים למקלט, ואדמה בעלת לחות גבוהה (בגלל הגיוון בפריטי המזון המועדפים); בשל כך, הוא נמצא לעיתים קרובות בסמיכות לנהרות ונחלים. כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו נעה בין 1,100 עד 1,200 מילימטר לשנה.