הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
כלכלה

הכלכלה של הרפובליקה הדמוקרטית הייתה במשבר חמור החל מאמצע שנות ה-80. המלחמה שהתחילה באוגוסט 1998 פגעה עוד יותר בכלכלה. החוב החיצוני גדל, הרעב והמחלות פגעו בכלכלה.
ההשקעות הזרות הצטמצמו בשל הסכסוך, היעדר תשתיות ועבודה בסביבה קשה. המלחמה התעצמה בשל בעיות פנים חמורות. בין היתר שחיתות במערכת המשפט והשלטון, אינפלציה ועוד. התנאים השתפרו במידת מה בסוף 2002 עם נסיגת רוב הכוחות הבינלאומיים.
אף על פי שהיא נחשבת בין המדינות העשירות ביותר במשאבי טבע, נכון ל-2014, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא המדינה הענייה ביותר בעולם עם תמ"ג לנפש של $365 בלבד, ובעקבות כך "זכתה" להיות אחת משלוש המדינות העניות בעולם, ביחד עם בורונדי והרפובליקה המרכז-אפריקאית בדירוג של הבנק העולמי.
בשנת 2018 מצאה חברה קנדית בשם "אייבנהו מיינס", בעלת זיכיון לחיפוש אוצרות טבע בשטחים שונים ברפובליקה הדמוקרטית, שלושה מרבצים משמעותיים בעלי פוטנציאל מסחרי של נחושת. אחד מהם, מכרה קמואה קקולה, מכיל על פי הערכות כ-45 מיליון טונות של נחושת טהורה וניתן להפיק ממנו 300,000 טון מדי שנה, מה שהופך אותו לרביעי בגודלו בעולם.
תעשיית הכרייה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
על אף היותה אחת מהמדינות העניות בעולם, קונגו היא אחת מן המדינות העשירות ביותר במשאבי טבע. הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא מהמפיקות המשמעותיות של קובלט, יהלומים, נחושת וזהב. תעשיית הכרייה היא נדבך חשוב בהכנסותיה של המדינה וכן מקור הייצוא הגדול ביותר של המדינה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא היצואנית הגדולה ביותר בעולם של קובלט המשמש למיקרוצ'יפים, כאשר היא מייצאת 55% מכלל היצוא בעולם, לפי דו"ח של המכון הגאולוגי האמריקאי שפורסם בשנת 2013. נכון ל-2012 הרפובלקה הדמוקרטית של קונגו אחראית ליצוא של 21% מכלל היהלומים התעשייתיים ולפניה רק מדינת בוטסוואנה האחראית על יצוא של 31% מכלל היהלומים התעשייתיים בעולם. בנוסף, בקונגו נמצאים מאגרי נחושת ברמת איכות גבוה מאוד, הרבה מעל הממוצע הבין לאומי. דבר זה מאפשר הכנסות גבוהות מכריית המחצב.בקונגו פועלות לערך 24 חברות כרייה שונות, ביניהן חברות בין לאומיות מאפריקה, אירופה, אמריקה והמזרח הרחוק.
למרות פעילות הכרייה הנרחבת, המתבצעת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוערך שגלומים בבטן האדמה מחצבים בשווי של 24 טריליון דולר. זהו סכום שווה ערך לתל"ג השנתי של אמריקה ואירופה יחדיו. ישנן מספר סיבות לניצול הנמוך של משאבי הטבע. העיקריות שביניהן הן חוסר יציבות פוליטית וביטחון במדינה שפגעו בתשתיות בעבר ושמונעות כניסה של חברות בין לאומיות לפעילות במדינה. כמות המחצבים האדירה שקיימת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהווה גורם משמעותי ליריבות טריטוריאלית בין המדינה ובין שכנותיה. ב – 1998, שנה בלבד לאחר מלחמת קונגו הראשונה, פרצה מלחמת קונגו השנייה. מלחמה זו מכונה גם מלחמת העולם של אפריקה. בפרוץ המלחמה פלשו צבאותיהם של מדינות אוגנדה, רואנדה ובורודני כבשו שטחים נרחבים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לפי דו"ח האומות המאוחדות, במהלך הכיבוש התרחשה בזיזה בקנה מידה נרחב על ידי הצבאות הכובשים של מינרלים, משק החי, קפה, עצים ומשאבי טבע. המשאבים נלקחו על ידי הצבאות והועברו לארצות הכובשות ולארגוני המורדים ובהמשך לרחבי השוק הגלובלי באמצעות מסחר לא חוקי. הצבא המשיך להטיל אימה על השטחים הכבושים וניצל את משאבי הטבע למימון המלחמה ובמקביל חברות בין לאומיות סגרו עסקאות עם גנרלים מקומיים לבניית מכרות. אנשי עסקים מיהרו לרכוש בזול שטחים כבושים נרחבים שבהם היו מרבצים של משאבי טבע.
משנת 1998 עד שנת 2001 ניצלו הצבאות של אוגנדה, רואנדה ובורונדי באופן נרחב את משאבי הטבע של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. המדינות ביססו מערכת לוגיסטית ענפה שמטרתה הייתה למכור כמה שיותר משאבים מאדמת קונגו כדי לממן את הוצאות המלחמה ולהגדיל את ההכנסות הכספיות של המדינות. רואנדה ואוגנדה שלטו במרחב האווירי של קונגו וניצלו זאת כדי לדכא את פעילות הייצוא של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובמקביל פעלו לייצא בעצמן משאבים באופן לא חוקי. הצבאות הבריחו דרך קונגו משאבים ומכרו אותם בשוק העולמי דרך מדינות אחרות. לשם המחשה, קרן המטבע הבין לאומית אף קבעה כי לבורונדי אין זהב, יהלומים, קולטן, נחושת, קובלט או מתכת בסיסית אבל למרות זאת היא החלה לייצא אותם ב-1998.
לפי דוח האומות המאוחדות, בשנת 2000 בלבד מדינת רואנדה מימנה יחידות לוחמה בסכום של 70 מיליון דולר ומדינת אוגנדה מימנה פעילות צבאית בהיקף של 110 מיליון דולר. כל זאת מכספים שהמדינות הרוויחו מסחר לא חוקי במשאבי הטבע, מיסים וחלוקות רווחים עם חברות כרייה. בנוסף לפעילות של המדינות גם קבוצות מורדים כמו כוחות רינואל שדדו מכרות וסחרו באופן לא חוקי במשאבי הטבע על מנת לממן את פעילות הלוחמה שלהם.
ב-2001 – חלה ירידה משמעותית בניצול הלא חוקי של משאבי הטבע כשמקורות כרייה רבים החלו להתרוקן. המלחמה הארוכה, הקורבנות הרבים והרס התשתיות גרמו לכך שלא היה ניתן לכרות בהיקפים גדולים. בנוסף באפריל 2001 הוקמה ועדה מיוחדת מטעם האומות המאוחדות אשר הייתה אמונה לחקור את אירועי ניצול משאבי הטבע הלא חוקי שהתרחשו.
ביולי 2002 חתמה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו על הסכם שלום עם רואנדה ולאחר מכן בספטמבר 2002 נחתם הסכם שלום נוסף בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין אוגנדה. מתוקף הסכמים אלו, נסגו חיילי צבאות המדינות הכובשות אל גבולות מדינותיהם. ביולי 2003 קמה ממשלת המעבר הראשונה בקונגו. לראשונה מקורות הטבע של קונגו חזרו לשליטה מלאה של המדינה.
בסוף המלחמה מצב תעשיית הכרייה היה אנוש עקב חורבן התשתיות שהמלחמה השאירה. התאוששות משמעותית בתעשיית הכרייה החלה ב-2009. ממשלת הרפבוליקה הדמוקרטית של קונגו חתמה על הסכם הלוואה בסך 12 מיליארד דולר עם הבנק העולמי. בנוסף באותה שנה החל תאגיד הפיננסים העולמי לעבוד יחד עם ממשלת קונגו להקל על רגולציות בסחר במשאבי טבע. הכסף הרב הזורם לקונגו עזר לה לשקם תשתיות שניזוקו במלחמה, לפתח תשתיות חדשות ולהשקיע בתעשיית הכרייה. השקעות אלו עזרו להחזיר את קונגו למעמד של אחת מהיצואניות המשמעותיות ביותר של משאבי טבע כמו יהלומים, נחושת וקובלט.
תעשיית הכרייה בקונגו שנויה במחלוקת. מצד אחד התעשייה מספקת הכנסות רבות למדינה ולתושבים. מצד שני, חוסר התשתיות והשחיתות הגדולה במדינה גורמת לניצול עובדים בתנאי עבדות.
ב–2004 קונגו הוצאה מתהליך קימברלי. הסיבה לכך הייתה שרבים מהילומים המיוצאים למסחר מגיעים ללא רישום, תעשיית היהלומים אינה מוסדרת ובנוסף דיווחים מהשטח סיפרו שתנאי העבודה של הכורים מחפירים עד כדי עבדות.
ב–2007 הבטחות של ממשלת הרפבוליקה הדמוקרטית של קונגו לשיפור תנאי העבודה ולמיסוד תעשיית יהלומים רשמית ולגיטימית גרמו לכך שהסכימו חזרה לקבל את המדינה לתהליך קימברלי.
למרות הבטחות הממשלה, גם כיום ישנם מכרות רבים שאינם מוסדרים. בחלק ממכורות אלו עובדים כורים תחת איום ממשי על חייהם בתנאי עבודה מחפירים ותמורת משכורת זעומה, חלק מן העובדים הם אפילו קטינים.
בשלבי תכנון נמצא פרויקט סכר אינגה הגדול שצפוי לכלול תחנת כוח הגדולה בעולם.