העיר העתיקה של צפת
היסטוריה > המאה ה-16 ותקופת תור הזהב של העיר

עיקר סיפורו של היישוב היהודי בעיר העתיקה בצפת מתחיל ב-1517, עת נכבשה ארץ ישראל ובכללה צפת בידי האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו, קבעו את מושבם בעיר רבים מגולי ספרד אשר הפכוה למרכז רוחני חשוב, הגדול ביותר בארץ ישראל באותה תקופה. בתקופה זו, המכונה 'תקופת הזוהר של צפת' קבעו את מושבם בעיר רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה לצפת, בניהם גדולי הדור של אותה תקופה, כדוגמת רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו המובהק רבי חיים ויטאל, רבי יוסף קארו, רבי יעקב בירב, רבי משה קורדוברו, רבי משה אלשיך, רבי אלעזר אזכרי, רבי שלמה אלקבץ, רבי יוסף מטראני ועוד רבים. בעקבות השתקעותם של גדולי הדור, הפכה העיר למוקד לעלייה לרגל עבור יהודי ארץ ישראל ושימשה כמרכז התורה והקבלה הגדול ביותר עבור יהודי ארץ ישראל והתפוצות. באותה תקופה, נהנתה צפת גם משפע כלכלי נדיר, בעיקר בזכות עסקי הצמר, בהם היו נחשבים יהודי ספרד למומחים גדולים. קרבתה של צפת למקורות מים רבים, הנדרשים עבור עיבוד הצמר, סייעה לתושבי העיר להפוך את העיר למרכז הגדול ביותר לייצור צמר. מלבד עסקי הצמר, גם עסקי השמן והיין היו נחשבים למפותחים מאוד בצפת באותה תקופה. נדבך נוסף שהפך את צפת לעיר הפופולרית ביותר באותה תקופה היה לימודי הקבלה ששגשגו מאוד בעיר באותו הזמן, בפרט לאחר עליית האר"י לארץ ישראל והשתקעותו בעיר. מעמדה של צפת באותן ימים היה גדול כל-כך עד שהוגדרה כ"צבי כל הארצות" על ידי ר' יוסף קארו בפתח חיבורו 'אבקת רוכל'. גם הנוסע ר' משה באסלה, אשר ביקר בצפת בשנים 1521–1522, לא חוסך במילות שבח על צפת של אותן ימים:
"העיר מלאה כל טוב, ומזונות משובחות כדגן ותירוש ויצהר לרוב מאד, ובזול לקונה, כל דבר בעתו. וללא רוב השמן והתבואה שמוליכים משם לדמשק ולמקומות אחרים, לא היה שווה כלום. מכל פיני פירות טובים נמצאים בה ואשר לא יהיה שם יובא מדמשק. הארץ רחבת ידיים בסחורה, הן בבוטיקי מבגדי צמר, הן במרצריאה, הן בבשמות, גם יש יהודים מוכרים פירות וירקות, שמן וגבינה ועניינים אחרים בשוק. ומי שירצה יעשה סחורה בדגן, תירוש ויצהר, הכל כמו הזמן".
מלבד התיאורים הרבים אשר ניתן למצוא ברשמיהם של רבני ארץ-ישראל ועוברי הדרכים במאה ה-16, עדות מוחשית ל'תקופת הזוהר' המדוברת והשתקעותם של גדולי הדור ברובע היהודי בעיר ניתן למצוא גם כיום בבתי הכנסת העתיקים שהיוו מרכזי התפילה והלימוד של רבני צפת וארץ-ישראל באותה תקופה והם קיימים ופעילים עד ימינו אנו. הבולטים שבהם:
בית הכנסת האר"י הספרדי - בית כנסת אשר ממוקם בקצה העיר העתיקה ועל פי המסורת, בו התפלל ולמד האר"י ובו למדו תלמידיו מפיו את תורת הקבלה. בית הכנסת נבנה בין המאה ה-13 למאה ה-14 ובמקור היה נקרא 'בית הכנסת אליהו הנביא'. בתיאור מסעו לארץ ישראל, מתאר הנוסע רבי משה באסולה אשר ביקר בצפת בשנים 1521–1522 את בית הכנסת, וכותב כי יש אשר קבלה בידם שאף אליהו הנביא עצמו התפלל בבית כנסת זה.
בית הכנסת אבוהב - בית כנסת אשר על מקורו הדעות חלוקות: יש הטוענים כי הוא בית-הכנסת המקורי שנוסד על ידי רבי יצחק אבוהב עצמו ובו למד והתפלל. ויש הטוענים כי בית הכנסת 'אבוהב' המקורי נהרס כליל ברעש האדמה של 1837 ומדובר בבית הכנסת אחר, גם הוא מהמאה ה-16, שהיה נקרא 'בית הכנסת הגדול' או 'קהל גדול' (מוזכר בכתביו של המבי"ט, מגדולי הדור במאה ה-16) ובעקבות-כך שהועבר אליו ספר התורה של אבוהב לאחר הרעש שהחריב כליל את בית הכנסת המקורי, נהיה שגור שמו בפי כולם כבית הכנסת 'אבוהב'. חיזוק לטענה זו ניתן למצוא גם בכתביו של ר' שמחה מזאלץ אשר מספר כי בבית הכנסת מוחזקים שני ספרי תורה מאותה תקופה: האחד, על פי המסורת, נכתב על ידי רבי יצחק אבוהב בעצמו ושרד עד ימינו אנו. והשני, על פי המסורת, נכתב על ידי רבי סולימאן אוחנה – מגורי האר"י. שני הספרים מוצאים לקריאה אך ורק 3 פעמים בשנה בסימן כש"ר: כיפור, שבועות, ראש השנה ועולים בהם לתורה רק גברים נשואים שטבלו מבעוד-מועד.
בית הכנסת על שם רבי יוסף קארו, בית הכנסת שעל פי המסורת היה בית מדרשו של רבי יוסף קארו, מחבר ה'שולחן ערוך'. בבית הכנסת ספר עתיק משנים אלו ועל פי המסורת הוא היה המקום המרכזי ללימודי הלכה באותה תקופה, כאשר בשיאו מנה בית המדרש כ־200 תלמידי חכמים שעסקו בתורת הנגלה והנסתר. בתחתית בית הכנסת קיימת חצר קטנה ובה בית מגורים אשר באחד מחדריו נמצאת 'מערת המגיד', בה על פי המסורת כתב קארו את ספריו 'שולחן ערוך' ו'מגיד מישרים' ובה היה המגיד נגלה אליו ומלמדו תורה מידי לילה.
בית הכנסת האר"י האשכנזי – בית הכנסת שעל פי המסורת מיקומו הוא מקום ה'חקל תפוחין קדישין' – השדה בה ערך האר"י את קבלת השבת מידי ערב שבת. תיאור לטקס זה ניתן למצוא בכתביו של תלמיד האר"י בעל ה'חמדת הימים' (שבת קודש, פרק ה', עמודים מ'-מא'): "וכך היה מנהגו של הרב, מידי ערב, שבת בשבתו. היה הוא והתלמידים יוצאים לשוח בשדה לקראת שבת מלכתא". בצידו החיצוני של הקיר הדרומי בביה"כ ניתן למצוא כתובת הקדשה בעברית משנת התקצ"ה.
בית המדרש האר"י האשכנזי - בית כנסת אשר ממוקם בסמיכות לבית הכנסת האר"י האשכנזי. על פי הערכת רשות העתיקות, מדובר בבית הכנסת היוונים (עולי סלוניקי) בו התפללו רבי משה ר' משה קורדובירו וכן רבי חיים ויטאל טרם הפך לתלמידו של האר"י ועבר לשהות במחיצתו, בבית הכנסת האר"י הספרדי.
בית הכנסת על שם רבי משה אלשיך – בית הכנסת שבו על פי המסורת התפלל ולמד רבי משה אלשיך. בבית הכנסת שמורים מספר רב של ספרי תורה עתיקים, כאשר על פי המסורת חלקם בני למעלה מאלף שנה. יש הטוענים כי בית הכנסת אף קדום יותר ונקרא בעבר "בית הכנסת של בעלי התשובה". עדות לכך ניתן למצוא בעטרת כסף אשר נמצאת בארון הקודש בבית הכנסת ובו מופיע כי הוקדש בשנת צד"ק עבור בית כנסת של בעלי תשובה.
בית הכנסת הצדיק הלבן – בית כנסת שנוסד במאה ה-15 על ידי קבוצה מעולי ספרד ונקרא על שמו של התנא רבי יוסי בנאה, אשר על פי המסורת קבור בסמוך לבית הכנסת, כשספר התורה בו קרא מידי שבת קבור למראשותיו. לבית הכנסת אזכור מכובד במקורות העתיקים.
כמעט כל בתי הכנסת מאותה תקופה חרבו במהלך שתי רעידות האדמה שפקדו את צפת ב-1759 ו-1873 ושוחזרו לאחר מכן, מלבד קירו הדרומי של בית הכנסת אבוהב בו נמצאים ספרי התורה, אשר המשיך ולעמוד על תילו. בית כנסת האלשיך הוא היחיד מאותה תקופה בצפת וסביבותיה ששרד בשלמותו את רעשי האדמה, אם-כי יש הטוענים כי גם בית הכנסת של עולי סלוניקי (כיום בית המדרש האר"י האשכנזי) נשאר שלם ולא נפגע ברעש. חיזוק לטענה זו ניתן למצוא בכתביו של רבי שמחה בן יהושוע מזאלאזיץ שביקר בצפת בשנת תקכ"ד (1764), כחמש שנים לאחר הרעש וכך כתב: "ואחר הרעש נמנו וגמרו לטלטל ספר התורה שלו (של ר' יצחק אבוהב) לבית הכנסת הגדולה, כי לא נשאר מי"ז בתי כנסיות רק זאת ועוד אחרת הנקרא גריקיש (בית הכנסת של עולי יוון)". על-אף שבכתביו לא הזכיר ר' שמחה את בית כנסת האלשיך, ההערכה הרווחת היא שאף הוא נשאר שלם ולא נפגע ברעש.