stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יל דלז
תאוריה

דלז וגואטארי טוענים בספרם, "קפיטליזם וסכיזופרניה", כי הקפיטליזם הוא צורה מופשטת של ארגון המארגן את תשוקות הפרט בצורה מסוימת והיסטורית, שעיקרה תיעול של הייצור והצריכה סביב הכסף. הם פיתחו זאת בכך שחיזקו את טענת פוקו כי היחיד אינו יכול להיות סובייקט, אלא טקסט או רכיב בשפה. דקארט ראשון הפילוסופים של העת החדשה, המציא את מושג הסובייקט (קוגיטו) באמצעות טענתו הידועה "אני חושב, משמע אני קיים" (קוגיטו ארגו סום). לאקאן, פוקו ודלז, המציאו את התיזה האלטרנטיבית הפוסטמודרנית, הפוסט-הומניסטית, שלפיה אין סובייקט קונסיסטנטי.
המודרניסטים מרקס ופרויד טענו בעקבות דקארט כי תשוקה נובעת מתוך חוסר, לכן הצרכנות יכולה לספק תשוקות. דלז ופוקו הקדימו את הפילוסופיה של ווב 2.0 (הפילוסופיה שהאדם הוא בבסיסו יצרן ושיתופי, יצרן-צרכן וחוק "הזנב הארוך") בכך שטענו כי תשוקה אינה מביעה חוסר, אלא כוח ייצור. מרקס מבסס את הסוציולוגיה והכלכלה שלו על מושג הצורך, אך ניטשה, האב הרוחני של הפוסטמודרניזם והטראנס-הומניזם טען כי הסוציולוגיה והכלכלה מבוססות בסופו של דבר על מושג הרצון (לעוצמה). פרויד טען כי אדיפוס מביע תסביך של חוסר (פאלי) אצל היחיד. דלז טוען כי אדיפוס אינו מיתוס אוניברסלי אלא פרטיקולרי והיסטורי שמקורו בקפיטליזם.
בכך דלז משתייך לאסכולה הפוסט-פסיכיאטרית שאליה שייכים גם רונאלד לאינג באנגליה ותומש סאס בארצות הברית. לאינג טען כי הקנאה היא המניע הפסיכולוגי המרכזי בקפיטליזם. ולכן קנאה קיצונית היא היסוד לסכיזופרניה. סאס טען כי אין כלל ולא יכולות להיות מחלות נפש. מחלת נפש היא המצאה של הקפיטליזם. בראשית הקפיטליזם, ב-1500–1800, הכלכלה החלה להיות מאורגנת. לארגון זה הפריעו חריגים כמו ילדים (שנסגרו בבית ספר), עבריינים (בית סוהר), פרימיטיבים (קולוניות), מפגרים (בתי מפגרים), משוגעים (בתי חולים לחולי נפש). לכן הקפיטליזם המוקדם בודד את כל המפריענים הללו.
דלז חולק על ראייתו של פרויד את התרבות כסובלימציה מינית, וטוען הפוך מפרויד: התרבות מייצרת מיניות, סוגים שונים של מיניות. בווינה של פרויד, האב והאם היו מקורות המיניות של הילד והילדה, אך בפריז של שנות ה-60, למשל, הקולנוע ובית הספר יוצרים אופנים חדשים של מיניות. המיניות יכולה להיות מתועלת כלפי בריז'יט בארדו או איב מונטאן, או לחפצי תשוקה שונים מתמונת המונה ליזה בלובר ועד למכונית המרצדס של המיליונר במונטה קרלו.
הפסיכוזה והנוירוזה לטענתו נובעות מהצורך החברתי להבחין בין תשוקות של אדם "נורמלי" שיודע לתעל אותם בילדותו לאימו ולאביו או למכונית או לשחקנית הקולנוע, לבין התשוקות של "חולה הנפש" שלא יודע לתעל זאת כי אינו מקבל את כללי הקפיטליזם והייצור התעשייתי ההמוני.
ביבליוגרפיה > ספרים שתורגמו לעברית

ז’יל דלז ופליקס גואטרי, קפקא - לקראת ספרות מינורית, רסלינג, 2005.
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, מהי פילוסופיה?, מצרפתית: אבנר להב, רסלינג, 2008.
ביבליוגרפיה > מאמרים שתורגמו לעברית

ז’יל דלז ופליקס גואטרי, "אלף מֵישָרים, סעיף XIV: מערכת אקסיומטית והמצב העכשווי", תיאוריה וביקורת 17, עורך: יהודה שנהב, תרגום: אריאלה אזולאי, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, (סתיו 2000), עמ' 132–144.
דלז וגואטרי, "מהי ספרות מינורית?" מכאן: כתב עת לחקר הספרות העברית, כרך א' (אביב תש"ס), תרגום: א. אזולאי, עמ' 134–143.
ז'יל דלז, "הצגת זאכר-מזוך - שני פרקים נבחרים: 'אב ואם'/'החוק, ההומור והאירוניה'", בתוך: עבד, התענגות, אדון: על סדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, תרגום: א. אזולאי, הוצאת רסלינג, 2002, עמ' 38–52.
ז'יל דלז, "הספרות והחיים", מטעם, כתב עת לספרות ומחשבה רדיקאלית, מס' 5, מרץ 2006, עמ' 149–154.
לקריאה נוספת

אריאלה אזולאי, "קול האישה פרווה: דלז מתקרב למחבר מאחור", בתוך: עבד, התענגות, אדון, שם, עמ' 53–63.
אריאלה אזולאי ועדי אופיר, "אנו לא שואלים 'מה זה אומר' אלא 'איך זה פועל': הקדמה לאלף מֵישָרים", תיאוריה וביקורת 17, שם, עמ' 123–131
חיים דעואל לוסקי, "הקדמה ל'תשוקה והנאה'", תיאוריה וביקורת 22, שם, עמ' 159–162.
חיים דעואל לוסקי, הקדמה לפילוסופיה של פני השטח, רסלינג, תל אביב, 2007. (במיוחד פרק שביעי: "ריזום והמחשבה האופקית").
יואל רגב, "פניה של מהפכה מזוכיסטית: ז'יל דלז של רגע לפני", בתוך: עבד, התענגות, אדון: על סדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, הוצאת רסלינג, 2002, עמ' 64–80.
אייל דותן. "מי אתה גרגור סמסא", אות 01, סתיו 2010, עמ' 132-123.
אדם אבולעפיה, "הקדמה לביוגרפיה הפילוסופית של הקולנוע על פי ז'יל דלז", המדרשה 15, 2012, עמ' 13–31.
הערות שוליים

↑  יותם פלדמן, ראש נפץ, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2007, על תא"ל שמעון נוה ועל השפעת הפילוסופים ז'יל דלז ופליקס גואטרי על דפוסי החשיבה בצה"ל מסוף שנות ה-90 ועד מלחמת לבנון השנייה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260323605171  PLWABN: 9810645140205606  BIBSYS: 90101678  BNC: 000041312  BNE: XX1153545  BnF: cb118993325 (data)  CANTIC: a10073140  CiNii: DA00046431  GND: 118524534  ICCU: CFIV011822  ISNI: 0000 0001 2277 323X  LCCN: n79006797  LNB: 000017458  MusicBrainz: b30c7361-1432-45a1-89ab-cb3f737a33e9  NDL: 00437622  NKC: jn20000601302  NLA: 48864229  NLG: 79472  NLK: KAC199606860  NSK: 000006032  NTA: 06860873X  RERO: 02-A000049323  SELIBR: 183629  SNAC: w61z453q  SUDOC: 026820552  Trove: 807158  ULAN: 500238717  VcBA: 495/279744  VIAF: 22140703   WorldCat (עם VIAF): 22140703 
דלז בראיון לטלוויזיה
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  איטליה
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1915 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  157 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מתח חשמלי:  קו רכבת שאינו מחושמל 
 
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה (איטלקית: Ferrovia Centrale Umbra) היא חברת רכבות במחוז אומבריה.  החברה היא אחת החברות הבודדות שעדיין משתמשת ב"מסילה צרה". היא מפעילה מסילת ברזל אחת, לאורך נהר הטיבר  מסנספולכרו (Sansepolcro) בצפון  עד לטרני - 157 ק"מ בדרום. משנת 1993 היא פועלת באמצעות קרונועי דיזל. החברה בעלת הזיכיון להפעלת המסילה היא : Ferrovia Centrale Umbra s.r.l. משנת 2006 יש לנוסעים ברכבת אפשרות להמשיך בה עד רומא.
תולדות החברה

חברת הרכבות המרכזית של אומבריה הוקמה בשנת 1908 במטרה להפעיל רכבת באמצעות מנוע קיטור.  בשנת 1911 הוחלט לעבור לחשמול מסילת הברזל בעזרת כבל התלוי מעל לפסי הרכבת, אך התוכנית הושלמה רק בשנת 1920. הרכבת שימשה להובלת משאות. במלחמת העולם השנייה נחרבה המסילה עקב הפצצות בעלות הברית. אחרי המלחמה הוחל בניה מחדש של המסילה ובשנת 1956 החלה לפעול כסדרה. למודרניזציה היא הגיעה רק בשנת 1970, לאחר שחלק מהבעלות נרכש על ידי מחוז אומבריה. מפברואר 2009 פועלת רכבת
"Pintoricchio" בין סנספולכרו לבין גשר סן-גובני. כאשר ממנו יש הסתעפויות לרכבות המדינה.
ייחודה של הרכבת

כאשר מסילת הברזל הונחה היא אפשרה את המשך תנועת הנוסעים מהצפון, אשר הגיעו באמצעות מסילה שנבנתה עוד בשנת 1886 לגבול אומבריה. החברה נתנה פתרון תעבורתי לאזור, עד אשר הרכבות של המדינה החלו לפעול בקרבתה, באמצעות קו רומא - אנקונה. אך מקו זה לפנים המחוז רק חברת הרכבות המקומית סיפקה פתרון.
חסרונה של המסילה היה במהירות הנסיעה, שלא עלה על 90 ק"מ לשעה, בהשוואה ל-150 ק"מ לשעה ברכבות המדינה.
הסיכויים להרחבת פעילות הרכבה היום הוא בשילובה עם רכבות פרבריות של ערי אומבריה.
חדר הלבשה

חדר הלבשה באולם ספורט
שילוט על דלת תא מדידה בחנות
חדר הלבשה במפעל שמן תעשיות, 1944
חדר הלבשה (נקרא גם מלתחה) הוא חדר או אזור מתוחם המיועד להחלפת ביגוד. חדר ההלבשה יכול להיות תא מדידה בחנות, חדר הלבשה פרטי, קבוצתי או ציבורי, לפי העניין. חדר ההלבשה יכול להיות מיועד אך ורק להחלפת בגדים או להיות חלק ממקום שמיועד למטרות נוספות, רחצה, מנוחה, איפור וכדומה.
מלתחה הוא גם אוסף בגדים של אישה או גבר.
חדרי הלבשה קבוצתיים מאפשרים פחות פרטיות, אך חוסכים במקום המיועד לכך. גם בחדרי הלבשה קבוצתיים מקובל להפריד בין שני המינים.
חדרי הלבשה נהוגים במקומות שבהם מקובל להחליף בגדים בקביעות, מתקני ספורט (כגון אולמות ספורט ומגרשים), חלק ממקומות העבודה וממוסדות החינוך (בתי ספר ואוניברסיטאות), אתרי נופש ופנאי (חופי רחצה, קאנטרי קלאב, ספא), מתקני רפואה (בתי חולים ומרפאות), קרקסים, תיאטראות ואולמות מופעים אחרים ואפילו חנויות בגדים.
חדרי הלבשה מצוידים באבזור הדרוש לתפעולם, לפי העניין, תאי שמירה לבגדים, קולבים, כיסא, מראות וכדומה.
תרבות

חדרי הלבשה ציבוריים או קבוצתיים נתפסים כמקום בעל הווי מיוחד ועל כך בנויות יצירות שונות, כמו הסרט התיעודי הישראלי "חדר הלבשה", העוסק בכדורגלנים במקומות שונים בעולם או הסרט התיעודי הנושא את השם "האלופה - חדר הלבשה (2007-2006)" ועוסק באחורי הקלעים של הטלנובלה "האלופה". עדות נוספת לתפיסה זו הם הדיווחים העיתונאים על "חדר ההלבשה" של קבוצה כזאת או אחרת, דיווחים המספרים בעצם על מצב הרוח והיחסים הפנימיים של הקבוצה המשתמשת באותו חדר הלבשה.
תרבות > סודות מחדר ההלבשה

הביטוי "סודות מחדר ההלבשה" מתייחס לרכילויות מתחום הספורט וצמח משם של מדור שפורסם בעבר בידיעות אחרונות.
זמן לאמנות

| --- | --- |


חזית בניין "זמן לאמנות"
 מידע כללי
 סוג:  גלריה לאמנות
 כתובת:  רחוב מונטיפיורי 36, תל אביב-יפו
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  יורם ואילנה וקשלק
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2002
 תאריך פתיחה רשמי:  2002 
 תאריך פירוק:  2005
 קואורדינטות:  32°03′56″N 34°46′24″E﻿ / ﻿32.0656°N 34.7734°E﻿ / 32.0656; 34.7734
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) זמן לאמנות(למפת תל אביב רגילה) זמן לאמנות(למפת גוש דן רגילה) זמן לאמנות(למפת גוש דן מוגדלת) זמן לאמנות  he זמן לאמנותhe זמן לאמנותמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פנים חלל התצוגה
מרכז "זמן לאמנות" היה חלל תצוגה מוזיאלי אשר פעל במרכז תל אביב בין השנים 2002–2005. מטרת המרכז הייתה להוות בית ומרכז תרבותי לאמנים ישראלים ויצירותיהם ולכלל שוחרי האמנות. המרכז הוקם במבנה בסגנון אקלקטי בן שלושה מפלסים ברחוב מונטיפיורי 36 בתל אביב, אשר שומר בידי האדריכל גד הלפרין.
הרעיון בהקמת המרכז היה בשילוב של מסעדה ומוזיאון באותו המבנה, כאשר רווחי המסעדה היו אמורים למממן את פעילות המוזיאון. המרכז הוקם ומומן על ידי יורם ואילנה וקשלק, והוא הציג בשנות פעילותו תערוכות קבוצתיות שונות בנושאים מגוונים. מרבית התערוכות נאצרו על ידי חוקר האמנות הישראלית ד"ר גדעון עפרת. על התערוכות נמנו ""שיבת ציון, מעבר לעיקרון המקום"; "'מחורבותייך אבנך...', דימוי החורבה בישראל 1803-2003"; "'כן תעשה לך', תחיית היהדות באמנות הישראלית"; "OmanutIsrael.com". בהמשך נאצרו עוד תערוכות נוספות, חלקן של עפרת, וחלקן של אוצרים ואוצרות אחרים כגון תמי כץ-פרימן והאוצרת נטע גל-עצמון. בשנת 2005 המרכז נסגר ובמקומו נפתח - "מונטיפיורי מכירות פומביות". כיום פועל במקום בית המלון "מונטפיורי".
ז'ורדי ראורה

ז'ורדי ראורה אי סולה (בקטלאנית-ספרדית: Jordi Roura i Solà, נולד ב-10 בספטמבר 1967 בליאגוסטורה שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל בהווה. ראורה, ששיחק בעמדת הקשר, גדל במערכת הנוער של ברצלונה, ולאחר מספר שנים בקבוצה הבוגרת, המשיך לשחק במשך מספר שנים במורסיה, בפיגרס ובסנט אנדראו. לאחר פרישתו ממשחק החל לעבוד במשרות אימון וניהול בתחום הכדורגל. בעונת 2012/13 היה עוזרו של טיטו וילאנובה בברצלונה, וכשווילאנובה נעדר מתפקידו בשל טיפולים במחלת הסרטן, מילא ראורה את מקומו.
קריירה כשחקן

ראורה נולד בליאגוסטורה, עיירה שנמצאת בקרבת ז'ירונה שבקטלוניה. ראורה הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה ב-1982, בגיל 15. ב-9 בספטמבר 1984, בגיל 17 בלבד ובעודו שחקן של קבוצת הנוער, זכה ראורה לראשונה בהזדמנות לשחק עם קבוצת המילואים של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגת המשנה. ראורה השתתף בכל 90 הדקות בניצחון ברצלונה אתלטיק 4-0 על ריאל מדריד קסטיליה. ראורה לא שב לשחק בברצלונה אתלטיק עד עונת 1987/88, אז הפך לשחקן סגל בקבוצה. בעונתו המלאה הראשונה במדי ברצלונה אתלטיק הופיע ראורה ב-22 משחקים, 7 מתוכם בהרכב הפותח, והקבוצה סיימה את הליגה במקום ה-8.
בעונת 1988/89 החל ראורה להשתלב גם בקבוצה הראשונה של ברצלונה, תחת אימונו של יוהאן קרויף, במקביל לכך שהיה שחקן סגל של ברצלונה אתלטיק. ראורה ערך את בכורתו בליגה הספרדית, כשנכנס כמחליף 14 דקות לסיום המשחק בו ניצחה ברצלונה 3-0 את אלצ'ה ב-11 בספטמבר 1988. לאחר מכן המשיך ראורה לשחק בקבוצת המשנה. שער הבכורה של ראורה בברצלונה אתלטיק היה שער הניצחון על רקראטיבו ולבה ב-26 בפברואר 1989. בהמשך הבקיע שער נוסף, בתיקו 1 עם אייבר ב-26 במרץ. בסך הכול פתח ראורה ב-23 משחקים בליגת המשנה באותה עונה, שבסיומה ירדה ברצלונה אתלטיק לליגה השלישית. ראורה שב לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בסוף העונה - הוא השתתף כשחקן הרכב בשלושה משחקים וכמחליף ב-4 נוספים. ברצלונה זכתה באותה עונה בגביע מחזיקות הגביע וסיימה במקום השני בליגה.
בעונה הבאה, עונת 1989/90, זכה ראורה להזדמנויות בודדות בקבוצה הראשונה. ראורה נכנס כמחליף במשחק גביע המחזיקות מול לגיה ורשה ב-13 בספטמבר 1989, פתח במשחק הליגה מול ריאל אוביידו שלושה ימים לאחר מכן ונכנס כמחליף במשחק הליגה מול טנריפה ב-28 באוקטובר. ראורה פתח במשחק הסופר קאפ האירופי מול מילאן שהתקיים ב-7 בדצמבר, אך כעבור 10 דקות נפצע באופן חמור בברכו, והתקדמותו בברצלונה נגדעה. ראורה אמנם היה חבר סגל בברצלונה, אך לא לקח חלק בזכייתה בגביע המלך בסוף העונה הזו ובאליפות ספרד בעונה שלאחר מכן.
גם לאחר החלמתו מהפציעה, התמודד ראורה עם קשיים פיזיים. בעונת 1991/92 הושאל ראורה למורסיה, קבוצה מליגת המשנה בספרד. במדי מורסיה ערך 11 הופעות וכבש שער בודד, בניצחון 2-1 על פלמוס ב-23 בפברואר 1992. מורסיה אמנם סיימה במקום ה-11 את אותה עונה, אך מפני שלא עמדה בתקנות חדשות לגבי מבנה של מועדוני כדורגל בספרד, היא הורדה טכנית לליגה השלישית. בתום ההשאלה שוחרר ראורה מברצלונה באופן סופי, והוא חתם בפיגרס, גם היא בליגה השנייה בספרד. בעונת 1992/93 לקח ראורה חלק ב-13 משחקים, 3 מהם כשחקן הרכב, ופיגרס סיימה את הליגה במקום ה-17 וירדה לליגה השלישית. ב-1994 שיחק לתקופה קצרה בקבוצה הקטנה סנט אנדראו, שהייתה אז בליגה השלישית. ראורה פרש באותה שנה באופן סופי, בגיל 26 בלבד.
קריירת אימון

ראורה החל את קריירת האימון שלו כעוזרו של קרלס רשאק ביוקוהומה פלוגלס היפנית ב-1996, שם מילא את תפקידו במשך שתי עונות. בהמשך, מילא ראורה תפקיד ניהולי בטראסה שבקטלוניה, עד 2007. בעונת 2007/08 התמנה ראורה לתפקיד מאמנה של ל'הוספיטלט מהליגה השלישית בספרד, אך בדצמבר 2007, כעבור 18 מחזורים, בהם הפסידה 8 פעמים והייתה במקום לפני האחרון בליגה, פוטר ראורה מתפקידו.
בעת מינויו של ז'וזפ גוארדיולה למאמנה הראשי של ברצלונה בפתח עונת 2008/09, הצטרף ראורה לצוות האימון כאחראי על ניתוח היריבות לקראת המשחקים מולן. ראורה היה בתפקיד זה במשך 4 עונות. כאשר טיטו וילאנובה החליף את גוארדיולה כמאמן ברצלונה לקראת עונת 2012/13, מונה ראורה להיות עוזרו. ב-19 בדצמבר 2012, בשל הטיפול שווילאנובה עבר בגלל מחלת הסרטן, מילא ראורה את מקומו. ראורה עמד על הקווים במשחק הליגה מול ריאל ואיאדוליד ב-22 בדצמבר בו ניצחה ברצלונה 3-1 ובמשחק גביע המלך ב-10 בינואר 2013. לאחר מכן חזר וילאנובה מהטיפול מוקדם מהצפוי, אך כעבור שבועיים שב להמשך הטיפולים, וראורה המשיך כמאמנה הראשי של ברצלונה. ראורה היה המאמן הראשי עד תחילת אפריל 2013. במהלך תקופה זו הודחה ברצלונה מהגביע על ידי ריאל מדריד והעפילה לרבע גמר ליגת האלופות אחרי שגברה על מילאן.
וילאנובה עזב את תפקיד המאמן באופן סופי ביולי 2013, ובמקומו מונה חרארדו מרטינו. אל מרטינו הצטרף צוות אימון חדש, ולכן תפקידו של ראורה בצוות האימון צומצם. בסוף עונת 2013/14 עזב ראורה את המועדון. ב-26 בינואר 2015 שב ראורה לברצלונה, בתפקיד המנהל הספורטיבי של מחלקת הנוער של המועדון.
תארים

גביע מחזיקות הגביע (1): 1988/89
אליפות ספרד (1): 1990/91
גביע המלך (1): 1989/90
אליפות ספרד (1): 2012/13
ורדינה כהן

| --- | --- |

ורדינה כהן, 2016
 לידה:  1 בפברואר 1961 (בת 63) גבעתיים, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ורדינה כהן יחד עם אחיה יזהר כהן, במהלך קדם-אירוויזיון 1987
ורדינה כהן (נולדה ב-1 בפברואר 1961, ט"ו בשבט ה'תשכ"א) היא זמרת ושחקנית ישראלית, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

כהן נולדה וגדלה בגבעתיים. היא בתם הצעירה של הזמר שלמה כהן, שנודע בכינויו סולימאן הגדול, ושל הזמרת שרה כהן, ואחותם של הזמרים חופני, פיני ויזהר כהן.
כהן למדה לימודי פסנתר קלאסי, שירתה בצוות הווי הנח"ל, והמשיכה בלימודי מוזיקה אקדמאיים. היא סיימה תואר ראשון בחינוך מוזיקלי והמשיכה ללימודי תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב, שאותם לא סיימה.
במהלך היותה סטודנטית, בשנות ה-80, שימשה כזמרת ליווי בהופעותיה של ירדנה ארזי.
ב-1984 השתתפה לצד אחיה חופני בסרט הישראלי "כאסח" בתור מעריצה של חופני.
ב-1987 השתתפה עם אחיה יזהר בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "מוזיקה היא נשיקה לנצח" (מילים: דודו ברק, לחן: יזהר כהן, עיבוד: רוני וייס). השניים הגיעו עם השיר למקום החמישי בתחרות.
ב-1988 הוציאה כהן את אלבום הבכורה שלה, "נוסעת בעקבות האהבה", שאת כל השירים בו כתב, הלחין ועיבד דני רובס. השיר הראשון שהתפרסם היה "הרגע האחרון", ואחריו התפרסמו השירים "שוב לבד", "קח אותי איתך", "מתגעגעת אליך", ו"כשמישהו אוהב אותך", אך שיר הנושא של האלבום זכה להצלחה הגדולה ביותר והוא המזוהה ביותר עימה עד היום. באותה שנה גם השתתפה במחזמר סאלח שבתי, תחילה בתפקיד קטן, ואחר כך כמחליפה של חני נחמיאס בתפקיד העובדת הסוציאלית בת שבע.
ב-1989 השתתפה כהן בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "שביל הזהב" (מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: יזהר כהן, עיבוד: קובי אושרת) שהגיע למקום התשיעי.
ב-1990 הוציאה את אלבומה השני, "דרך עצמי", בלטו באלבום השירים "עיר ללא רחמים", למילים של יהונתן גפן ולחן של יורם צדוק (מספר על אישה שמסתובבת בעיר אלימה בה אין רחמים), "שישי בצוהריים" (מילים: עדית פאנק, לחן: נתן כהן), "אהבה נכזבת", ו"אני שוב מתאהב" (בשניהם, מילים: יונה וולך, לחן: יהודה אלבוים). נתן כהן עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום. בעקבות האלבום יצאה לסיבוב הופעות שאת קטעי הקישור עבור המופע כתב יהונתן גפן.
ב-1991 נישאה למוזיקאי צור בן זאב ונסעה בעקבותיו להתגורר בארצות הברית, שם נולדו בתם הבכורה מיתר ובנם השני סול.
ב-1996 שבה כהן להתגורר בישראל, והקליטה את אלבומה השלישי "מי אמר ש...", שיצא רק ב-2000. השירים "בייבי" אותו הלחינה בעצמה למילים של רחל שפירא ו"עיני זהב", שהופיע בשני עיבודים שונים זכו להצלחה. אף על פי שדיסק זה לא הושמע רבות הוא הגיע לשיא של מכירות של פעמיים זהב.
בשנים 2006, 2008 ו-2010 הוציאה מגוון של אלבומי ילדים ללימוד מורשת הארץ וחגיה בשירים שכתבו לה אורלי בינדר ועמוס ברזל. מתוך סדרה זו יצא מאוחר יותר אוסף שירים.
לאורך השנים, ורדינה הופיעה על במות רבות ברחבי ישראל ושרה את שיריה, לרבות שירי ארץ-ישראל המזוהים עם המסורת של בית הוריה, בית משפחת "סולימאן הגדול".
ב-2015 הוציאה ורדינה את הדיסק "שירים מהבית" בהפקתו המוזיקלית של בעלה, צור בן זאב, והוא כולל מגוון שירי ארץ-ישראל עמם היא מופיעה, כגון מחרוזת רועים, מחרוזת הורה ושירים מסביב למדורה.
אלבומים אישיים

1988 נוסעת בעקבות האהבה
1990 דרך עצמי
2000 מי אמר ש...
2015 שירים מהבית
שירים מתוך תחרויות זמר

1985 לכה דודי - מתוך פסטיבל הזמר החסידי 85'
1987 מוזיקה היא נשיקה לנצח, עם יזהר כהן - מתוך קדם אירוויזיון 87'
1989 שביל הזהב - מתוך קדם אירוויזיון 89'
2007 תפילה - מתוך "ילד פלא" - תחרות שירי הילדים של ישראל
חיים אישיים

כהן נשואה ואם לארבעה ילדים.
ארבעת ילדיה של כהן זכו לשמות מוזיקליים: מיתר, סול, קשת ותו.
בנה של כהן, קשת בן זאב, השתתף ב-2017 בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
כהן מתגוררת בחולון.
הערות שוליים

↑  עירית שמגר, הקול נשאר במשפחה, מעריב, 1 ביולי 1984
↑  בעקבות האהבה, מעריב, 11 במאי 1988
↑  ירון פריד, מעברה קטנה ומטריפה, כותרת ראשית, 13 באפריל 1988
↑  עידית שחורי, איה אורן, סיכסוך בין שני תיאטראות: חני נחמיאס רקדה על שתי הצגות, מעריב, 8 בדצמבר 1988
↑  ליקי אגינסקי, איפה היא ואיפה היוספי׳ס, חדשות, 7 בנובמבר 1990
↑  טל פרי, אלבום בתכתבות, מעריב, 29 ביוני 1990
↑  טל פרי, תפסתי ראש טוב עם יהונתן גפן, מעריב, 15 באוגוסט 1990
↑  דודי טל, הזמרת ורדינה כהן: "הריאלטי עושה עוול לזמרים הצעירים", באתר השקמה חולון, 26 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297035305171  ISNI: 0000 0004 0361 4673  MusicBrainz: ea104f31-2603-4d79-8eff-999395be8e7e  VIAF: 243924715   WorldCat (עם VIAF): 243924715
התקציב הפדרלי (רוסיה)

התקציב הפדרלי של רוסיה (ברוסית: Федеральный бюджет России) הוא היסוד העיקרי במערכת התקציב של רוסיה. התקציב הפדרלי הוא תוכנית פיננסית ממלכתית גדולה לשנת כספים, אשר מעוגן מכוח החוק לאחר אישורו על ידי הפרלמנט הרוסי ונחתם על ידי נשיא רוסיה. התקציב הפדרלי הוא האמצעי העיקרי לחלוקה מחודשת של ההכנסה הלאומית והתוצר המקומי הגולמי באמצעותו המדינה מגייסת את המשאבים הכספיים הדרושים להסדרת הפיתוח הכלכלי, המדיניות החברתית וחיזוק ההגנה הלאומית. התקציב הפדרלי מהווה חלק ניכר מתהליך ההפצה, שהוא חלוקת הכספים בין מגזרי המשק, התעשייה והייצור ובין המחוזות במדינה.
זכותה של הפדרציה הרוסית לתקציב פדרלי עצמאי מעוגנת בסעיף 71 בחוקה הרוסית ובקוד התקציב של רוסיה המסדיר את פרטי הקמת התקציב וביצועו.
בשנת 2016 הגירעון בתקציב הרוסי הגיע ל-21 מיליארד דולר והיה צפוי לעלות בשנה ל-21.7 מיליארד דולר. הכנסות תקציב 2016 נאמדו בכ-13.7 טריליון רובל (200 מיליארד דולר) או 17.5% מהתוצר, בעוד שההוצאות תוכננו להיות 16 טריליון רובל (כ-233 מיליארד דולר) או 20.5% מהתוצר. הגירעון התקציבי הוא אם כן 2.35 טריליון רובל (33 מיליארד דולר) או 3% מהתמ"ג. באוקטובר 2020, אושר לראשונה תקציב תלת שנתי, עד 2023. בתקציב תלת שנתי לשנים 2024–2026, הוכרז כי האינפלציה עומדת על 4.5% וכי הגרעון התקציבי עומד על 19% מהתמ״ג. ולראשונה כ־40% מתקציב המדינה מוקצה עבור הכוחות המזוינים וכוחות הביון והביטחון[דרוש מקור].
תהליך תקציב

על פי החוק, לא יאוחר מ-1 באוקטובר, ממשלת רוסיה מכינה ומציגה בפני הדומה הממלכתית טיוטת תקציב פדרלי לשנת הכספים הבאה.
חוק התקציב הפדרלי נסקר על ידי הדומה בשלוש קריאות. בקריאה ראשונה מאמצים את הפרמטרים הבסיסיים של התקציב. על פי קוד התקציב, במהלך הקריאה הראשונה, לדומה עומדת הזכות להגדיל את ההכנסות ואת הגירעון בתקציב הפדרלי, אם שינויים אלה אינם זוכים לתמיכת הממשלה. הדומה יכולה לדחות את טיוטת התקציב. במקרה זה, ועדת פיוס בשיתוף עם הממשלה מתכנסת. בקריאה השנייה הדומה מאשרת את סעיפי חוק התקציב לפי סעיף, והקריאה השלישית היא על חוק התקציב בכללותו. לאחר אימוץ התקציב הפדרלי, החוק מועבר לאשרור מועצת הפדרציה, הבית העליון של הפרלמנט ואז נחתם כחוק על ידי הנשיא.
מבנה

קשיים ביישום רפורמות פיסקליות שנועדו להגדיל את הכנסות הממשלה ותלות בהלוואות לטווח קצר למימון גירעונות בתקציב הובילו למשבר פיננסי חמור בשנת 1998. כלכלת רוסיה חזרה במהירות ממשבר 1998 ונהנתה לאורך 9 שנים מצמיחה מתמשכת של כ-7% בממוצע עקב פיחות הרובל, יישום רפורמות כלכליות מרכזיות (במיסוי, בנקאות, עבודה וקרקעות), מדיניות פיסקלית מהודקת ומחירי סחורות נוחים. רוסיה נהנתה מעודף תקציבי בשנים 2001–2008, עד שפרץ משבר פיננסי.
אף על פי שהממשלה עידנה את תחזיות התקציב שלה במהלך שנת 2009 כדי לשקף את ירידת מחירי נפט והשפעות המשבר הכלכלי, היא סיימה את השנה בגירעון תקציבי שהסתכם ב-7.9% מהתמ"ג, שאותו מימנה מקרן הרווחה הלאומית, אחת משתי קרנות הממשלה. חבילת המאבק במשבר של הממשלה בשנים 2008 ו-2009 הסתכמה בכ-6.7% מהתוצר, על פי הערכות הבנק העולמי. החבילה סיפקה תמיכה למגזר הפיננסי ולארגונים באמצעות הזרמת נזילות לבנקים והפחתות מיסים / תמיכה פיסקלית למפעלים וכן תמיכה צנועה במשקי בית ועסקים קטנים ובינוניים והגדלת דמי האבטלה.
בשנים האחרונות, בייחוד מאז 2016, השיעור הגבוה ביותר של הכנסות פיסקליות מוגברות הותאם לרמת הייצור והייצוא של משאבים מינרליים (מס על מיצוי מינרלים, מסי יצוא נפט וכוליה). בפרט, התקציב הפדרלי לשנת 2008 של רוסיה התבסס על הכנסות של 50% מנפט וגז (בשנת 2006 חלק ההכנסות מנפט וגז היווה יותר ממחצית, בשנת 2003 הוא היווה רק רבע מסך ההכנסות).
בשנת 2020, נאלצה הממשלה לערוך ארגון מחודש לחלוקת ההכנסות והתחזיות לשנים הבאות עקב הפגיעה בכלכלת רוסיה, בעקבות מגפת הקורונה ברוסיה ובאוקטובר 2020, לראשונה בהיסטוריה של רוסיה, אושר תקציב תלת שנתי, לשנים 2021–2023.
ראו גם

תקציב המדינה
תקציב המדינה (ישראל)
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית
קרן הרווחה הלאומית (רוסיה)
הערות שוליים

↑  s://
↑  09-2017.state.gov/outofdate/bgn/russia/1
זמן מאוחר

לפי משוואות מקסוול, גלים אלקטרומגנטיים המתפשטים בוואקום, מתפשטים במהירות האור c.
מהירות האור היא מהירות סופית, ולכן לאור הנפלט מן המקור בזמן  t=t_{0}, ייקח זמן מסוים עד שיגיע לצופה שנמצא במרחק r מן המקור. הצופה יבחין במאורע רק בזמן  t=t_{1}. הקשר בין שני הגדלים הוא:
 t_{1}=t_{0}+{\frac {r}{c}}
לאחר העברת אגפים,
 t_{0}=t_{1}-{\frac {r}{c}}
הביטוי  t_{0}=t_{1}-{\frac {r}{c}} נקרא זמן מאוחר (או זמן מעוכב [Retarded time]).
הסיבה לשם "Retarded time", היא כי כל השדות והפוטנציאלים שיראה הצופה, הם למעשה אותם שדות ופוטנציאלים שהתרחשו בעבר, בזמן המאוחר. כלומר הצופה יצפה בשדות ובפוטנציאל שהיו במקור בעבר, ולא במצבם הנוכחי.
הזמן המאוחר הוא תוצאה ישירה של סופיות מהירות האור, ולכן איננו קיים במכניקה הקלאסית, כי שם מהירות האינטראקציה אינסופית.
ראו גם

פוטנציאל מעוכב
חברת נוער

חברת נוער היא קבוצה של נערים ונערות בשכבת גיל דומה, שנקלטו יחד בקיבוץ ללא הוריהם ומשפחתם הביולוגית, כחלק מתוכנית חינוכית, התיישבותית או חברתית.
סקירה

מסגרת חברת הנוער הוקמה על ידי תנועת עליית הנוער בשנות ה-30 המוקדמות, במטרה לשלוח לקיבוצים בישראל בני נוער יהודים מאירופה ולמלטם מהשלטון הנאצי. חברות הנוער הראשונות התארגנו בגרמניה, והראשונה שבהן הגיעה לעין חרוד ב-1934. בעשורים שסביב הקמת המדינה המשיכו עולים רבים להגיע לישראל. חברות הנוער נקלטו בעיקר בקיבוצים, אך גם במספר מושבים וכפרי נוער, והורכבו מנוער וילדים עולים, ששולבו במרקם התרבותי הוותיק ונטלו חלק בחיי העבודה, לצד לימודים במסגרת הבית-ספרית הקיבוצית, ילדים אלה נקראו בקיבוצים ילדי חוץ. בהמשך לכך גויסו חברי הקבוצה לשירות בצה"ל, למשל כגרעיני נח"ל, כשפעמים רבות הבוגרים והבוגרות מצטרפים לאחר מכן כחברים בקיבוץ, מקימים בו משפחות, ובכך משלימים את הייעוד הערכי של ההגשמה ברוח התנועה.
אחד עשר קיבוצים הוקמו על ידי גרעיני חברות-נוער.
החל משנות ה-70 השתנה אופיין של חברות הנוער. חבריהן לא היו עוד עולים כי אם ילידי הארץ, שבאו בעיקר מקרב משפחות מצוקה ומשכונות, ובמקרים אחדים 'השלימו' כיתה חסרה בקיבוץ (למשל כשבשנתון זה או אחר לא נולדו ביישוב ילדים). הנערים והנערות, באמצע שנות העשרה, חיו יחד כמחזור ושכבת-גיל לכל דבר ושולבו במערכת החינוך המקומית, כשפעמים רבות משפחות קיבוצניקיות 'מאמצות' חניך לשעות הערב, והקבוצה זוכה לליווי בלתי-פורמלי של הדרכה ופעולות שונות. מאז שנות ה-90 שב הרכב קבוצת הנוער והתבסס על עולים, אך הפעם מבין יוצאי חבר המדינות. אלה עוברים הכשרה לערכי אזרחות, ולרוב אינם נשארים עוד בקיבוצים כבוגרים.
בחברות הנוער עברו מאז ראשיתן עשרות אלפי בני נוער. כיום, מסגרת זו מצומצמת למאות בודדות.