יעילות תפילה
בספרות התאולוגית > ביהדות

הדעה המקובלת היא שאלוהים שומע את התפילות, וכפי שניתן לראות בפסוק: ”וַיֶּעְתַּר יִצְחָק לַיהוָה לְנֹכַח אִשְׁתּוֹ כִּי עֲקָרָה הִוא וַיֵּעָתֶר לוֹ יְהוָה וַתַּהַר רִבְקָה אִשְׁתּוֹ” (ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק כ"א) וכך גם סברו חז"ל ואף הקדישו לכך את מסכת תענית העוסקת בתעניות ותפילות לצורך ירידת גשמים. הברכה השש-עשרה בתפילת שמונה-עשרה היא ברכת שומע תפילה.
יש מהתנאים שהפחיתו בכוחה של התפילה כך למשל נאמר בגמרא (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"ב, עמוד ב'): ”אמר רבי אלעזר: מיום שחרב בית המקדש ננעלו שערי תפילה, שנאמר (איכה ג, ח) גם כי אזעק ואשוע שתם תפלתי, ואף על פי ששערי תפלה ננעלו שערי דמעה לא ננעלו שנאמר (תהלים לט, יג) שמעה תפלתי ה' ושועתי האזינה אל דמעתי אל תחרש”.
בראשיתה של הפילוסופיה היהודית החלו להתעסק יותר בשאלה זו, מה שהביאם לדיון זה היה קשיים פילוסופיים במושג התפילה, הפילוסופים המעיטו בהשגחה ובידיעת האל, מה שסותר לתפילה המוכרחת להשגחה, וגדולה מזו, היאך ייתכן שאפשר לשנות את רצונו של האל ולגרום לו לעשות משהו שאינו רוצה?
הוגים יהודיים סיפקו לכך הסברים שונים. רבי יהודה הלוי סבר שתפילה היא מהות התפילה היא התקרבות אל האל, טיהור הנפש והשתלטות על הכוחות הבהמיים ועל ידי כך האל עונה לתפילות.
דעה נוספת היא דעת רבי אברהם אבן עזרא, לפיה התפילה לא יכולה לשנות את גזירת האל אך מסוגלת לשנות את האדם המתפלל וכך לגרום שהגזירה לא תחול עליו.
יצחק טברסקי הצביע על דברי הרמב"ם אשר כתב שלאחר שבני ישראל במצרים ”הפליגו בתשובה ורבה שפלותם... ריחם עליהם ורצונו פסק מלהמשיך את צערם ושפלותם” דבריו לא מפורשים על תפילה אך מראים שהאל קשוב לצרות עמו.
יש שהצביעו על מקום נוסף ברמב"ם שבו כותב שההשגחה חלה אל האדם אשר מחשבתו עסוקה באל, ובהמשך דבריו כותב שהתפילה נועדה כדי להרגיל את האדם לעסוק במחשבתו על האל, אברהם סתיו סיכם את מקורות אלו וטען שיחס הרמב"ם לתפילות הוא כתרגול רוחני למחשבה על האל אשר גורמת להשגחה.
חיים קרייסל כתב שלפי הרמב"ם התפילה היא עידוד להתבוננות ולהשגת האמיתות הנשגבות על ידי המשכילים, אך בקרב העם התפילה משמשת כדרך לחזק את האמונה באל ולמעשה זהו מיתוס המיועד להמון.
רבי ניסים ממרסיי ראה בתפילה כלי פסיכולוגי להתמודדות של האדם עם צרות בחייו וכדבריו: ”בהתחדש זה יתחדש לנפש כח כולל... ולכן אפשר שינת החולה מחליו... ומצורף לזה עוד כי יתחזק כוחם בבטחונם ותקות תפילתם וילחמו בחזקה” עניין נוסף בתפילה לדבריו הוא הכנעת הלב, ריסון התאוות, ולשיפור הקשרים החברתיים אשר מסייעים לאדם להתמודד עם צרותיו.
רלב"ג סבר שהתפילה נועדה לחבר את האדם אל השכל הפועל על ידי דבקות באל, וממנה להשגחה פרטית (בדומה לרמב"ם), רלב"ג עסק בשאלה נוספת, איך תפילה שהיא פעולה של האדם עצמו מסוגלת להשפיע על אנשים אחרים, רלב"ג ענה על כך שהאדם המתפלל על חבירו מצטער בצערו והתפילה נענית - כלפיו שצערו יוסר ובכך גם צער חבירו מתבטל.
ראשוני המקובלים בימי הביניים עסקו אף בפילוסופיה וכך יצרו תורה המערבבת קבלה ופילוסופיה, בכתביהם עסקו בשאלה זו במספר מקומות, כך באגרת הקודש כותב מחברה האלמוני, כי בהיות החסידים הקדושים מדביקים מחשבתם בעליונים כל דבר שמחשבין עליו באותה שעה היה מתקיים אם טוב ואם רע... כך רעיון זה הדומה לדברי הפילוסופים הופיע גם בכתבי המקובלים.
המקובל רבי יוסף ג'יקטיליה התייחס במפורש לשאלת הפילוסופים ודחה את השאלה לגמרי, כך:
וסוף התפילה ההגונה שהיא מתגברת ועולה מספירה לספירה עד שמגעת עד הרצון שהוא דבוק בכתר,... וכשהתפילה מגעת למקום הרצון אז כל השערים למעלה ולמטה נפתחים לפניו ואין שם מעכב ומונע על בקשתו, שהרי בעולם הרחמים הוא; ואז יפיק כל צרכיו ושאלותיו ואין דבר עומד לפניו, שהרי ממקום הרצון הוא שואב... ואין דבר עומד לפניו... 
 ואותם חכמי הדורות שעברו שהיו חוששים לשינוי הרצון, אם היו יודעים מהו המקור הנקרא רצון לא היו חוששים לשינוי רצון, לפי שהיודע מהו רצון יודע שאין בו שינוי
בדבריו כותב ג'יקטליה שעל ידי שהאדם מגיע לשורש ה"רצון" הוא יכול לבקש ככל העולה על ידו, גם בדבריו מופיע הרעיון של התעלות אישית ושל התחברות לאישיות נבדלת מהאל.
הגישה המקובלת היא גישתו של רבי מאיר אלדבי, בדבריו השתמש ברעיונו של האבן עזרא אך ללא הרעיון של דבקות בשכל הפועל, כלומר התפילה פועלת על ידי חוקיות קבועה של השפעת שפע לכל אדם לפי מדרגתו הרוחנית, התפילה מסייעת לשנות מדרגה זו ולעלות למדרגה גבוהה יותר וממילא לקבל שפע גדול יותר.
כך גם סברו גם בדורות מאוחרים יותר, רמח"ל טען שכך רצון האל לחסר את האדם, ועל ידי תפילתו - ישלים לו צרכו, מתוך הנחה שהאדם אינו זונח את ה'השתדלות' האנושית.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "החושב בתפילה שמשנה את העניין האלוהי, הרי זה מחרף ומגדף, והחושב שאינו משנה אלא את עצמו הרי זה מקטין את ערך התפילה, ועמה יחד את כל הערך של העבודה האלוהית" | “ |

|  – הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שמונה קבצים, ב תרסד |  – הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שמונה קבצים, ב תרסד |  |
מהר"ל כתב דברים דומים: ”יש שואלין על התפלה: אם ראוי האדם שיתן השם יתברך אליו הדבר שהוא מתפלל, למה לא יתן אליו
בלא תפלה? ואם אין ראוי אליו, אם כן אף אם יתפלל ויבקש – וכי בשביל תפלתו יתן אליו? ועוד הקשו כי למה צריך להתפלל בדבור והרי השם יתברך יודע מחשבות בני אדם ודי היה במחשבה?, וכיוצא בזה מדברי שבוש עד שקצת נזרקה בהם רוח חיצונים לסכלות דעתם. . אבל דבר זה כי התפלה היא להשלים את האדם מה שהוא חסר ואז השם יתברך שומע תפלתו ובקשתו, כאשר האדם הוא חסר וצריך אל השלמה.”
שד"ל סבר שאין האל מאזין לתפילות ואף התפילות לא משנות כלום מגזירותיו של הבורא, לדבריו הפולחן נחוץ לטובת האדם לחינוכו לתיקונו ולנחמתו.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | מי שאינו תופס ש"עולם (עולמו של הקב"ה) כמנהגו (המנהג שטבע בו בוראו) נוהג", ושאין משמעות התפלה הדרישה האוילית והמחוצפת שישנה הקב"ה ממנהגו של עולמו לטובת המתפלל, אלא היא ההדבקות בה' ע"י עבודתו ללא כל קשר למתרחש במציאות הטבעית – לא התפלל מימיו תפילה של מאמין בה' אלא של סוגד לאלילו | “ |

|  – ישעיהו ליבוביץ, על התפילה, דעות, גיליון יא 1960 |  – ישעיהו ליבוביץ, על התפילה, דעות, גיליון יא 1960 |  |
ישעיהו ליבוביץ סבר שתפילה אינה מיועדת לבקשות ואינה נענית, לדבריו תפילה היא רק דרך של עבודת ה', ואף על פי שבתפילה יש ניסוחים של בקשות פרטיות "חז"ל התאימו את תפילת החובה לפסיכולוגיה של האדם", הרב ד"ר מיכאל אברהם סבר אף הוא כליבוביץ וסבר שהאל אינו מתערב בנעשה בעולמנו כלל, אך סייג שהתערבות אלוהית במקרים נדירים אפשרית, ועל כן ניתן לכוון בתפילות על מקרים שאין אפשרות להינצל מהם ללא נס.