stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית
שיטפונות ובצורות

קריסת הכלכלה וצעדי המדיניות הכושלים הובילו לרעב ההמוני, אך השיטפונות שאירעו באמצע שנות התשעים היו הגורם הישיר לרעב. השיטפונות שהתרחשו ביולי ובאוגוסט 1995 תוארו על ידי משקיפים זרים כבעלי "ממדים תנ"כיים". ההערכה הייתה שהשיטפונות השפיעו על 30% משטח המדינה. שיטפונות הרסניים אלו החריבו את השטחים החקלאיים, את יבולי הקציר, את מאגרי הגרעינים ואת התשתיות הסוציאליות והכלכליות. משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים דיווח ש"בין ה-30 ביולי ל-18 באוגוסט 1995 גרמו גשמי זלעפות להצפות ברפובליקה העממית של קוריאה. באזור מסוים, בנפת פיונגסן שבמחוז צפון הואנג-הה, תועדו 877 מ"מ של גשם תוך שבע שעות בלבד, עוצמת משקעים שמעולם לא תועדה באזור זה... כמות המים ששטפו את ערוץ נהר יאלו הזורם לאורך גבול קוריאה הצפונית-סין הוערכה במיליארד מטרים מעוקבים במשך 72 שעות. הצפות בהיקף כזה לא תועדו באזור לפחות 70 שנה".
התוצאות העיקריות של השיטפונות לא היו רק הרס היבולים, אלא גם האובדן של מאגרי החירום של הדגנים בשל העובדה שהם אוחסנו במאגרים תת-קרקעיים. על פי האו"ם, השיטפונות של 1994 ו-1995 החריבו כ-1.5 מיליוני טונות של מאגרי גרעינים והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית ציינו ש-1.2 מיליוני טונות (או 12%) מייצור הגרעינים של שנת 1995 אבד בשיטפונות. ב-1996 אירעו שיטפונות נוספים וב-1997 התרחשו בצורות.
עקב השיטפונות נגרמו נזקים לתשתיות החשמל של קוריאה הצפונית, כמו תחנות כוח הידרואלקטריות, מכרות פחם ומתקני אספקה וחלוקה, שגרמו לאובדן 85% של כושר ייצור החשמל של המדינה. פקידי האו"ם דיווחו שמחסור בחשמל בין השנים 1995 – 1997 לא נבע ממחסור בנפט בשל העובדה שרק שתיים מתוך 24 תחנות הכוח במדינה היו תלויות במוצרי נפט לצורך ייצור החשמל... ואלה קיבלו אספקה מ"הארגון לפיתוח האנרגיה של חצי האי הקוריאני" (Korean Peninsula Energy Development Organization)... כ-70% מהחשמל שיוצר בקוריאה הצפונית הגיע מתחנות כוח הידרואלקטריות והבצורות החמורות של החורף והאביב של 1996 ו-1997 (בנוסף לתקלה באחת מתחנות הכוח ההידרואלקטריות הגדולות על נהר היאלו) גרמו למצבי מחסור חמורים בחשמל בכל רחבי המדינה באותה עת, ניתקו את אספקת החשמל למערכת מסילות הברזל (שהייתה תלויה כמעט באופן מלא באספקת חשמל) וכתוצאה מכך נוצר מחסור באספקת פחם לתחנות הכוח שהונעו בפחם שסיפקו את 20% הנותרים של תצרוכת החשמל של המדינה.
המחסור במזון

בעקבות אובדן היבולים ורזרבות המזון מצאה עצמה רוב אוכלוסיית קוריאה הצפונית במצב של מחסור נואש במזון, כולל אזורים שהיו מרכזים של ייצור מזון. ב-1996 דווח שאנשים ב"אזורים שכביכול היו העשירים יותר במדינה, היו כה רעבים עד שהם אכלו את קלחי התירס לפני שהם הבשילו באופן מלא". מצב זה גרם לירידה של 50% בתפוקת היבולים. בכל מקום היו אנשים שהושפעו מהמשבר, ללא קשר למגדר או להשתייכות חברתית. שיעור התת-תזונה בקרב הילדים, כפי שהשתקפה בירידה משמעותית במשקלם, עמדה על 3.21% ב-1987, 14% ב-1997 ו-7% ב-2002.
המחסור במזון > הצבא

מדיניות הסונגבון היא מדיניות הנותנת קדימות להפניית משאבים לטובת הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית. למרות מדיניות זו לא קיבל הצבא מנות מזון מוגדלות בהשוואה למגזר האזרחי. הצבא היה אמור למצוא דרכים לייצר לעצמו את המזון או לרכוש אותו ממקורות חוץ. מנות המזון שהוקצו לחיילים היו בסיסיות ו"חיילים פשוטים של הצבא שמנה מיליון איש נותרו לעיתים במצב של רעב, כפי שנאמר על ידי בני משפחותיהם שלא קיבלו יחס מועדף בשל העובדה שבנם או בתם שרתו בכוחות המזוינים".
המחסור במזון > נשים

נשים הושפעו לרעה באופן משמעותי לרעה עקב מעמדן המגזרי הנמוך בחברה הצפון-קוריאנית, שראתה בנשים כאחראיות להשגת מזון, מים ודלק עבור בני משפחותיהן, שלעיתים כללו את המשפחה המורחבת. בה בעת, אצל נשות קוריאה הצפונית נרשם שיעור ההשתתפות בשוק העבודה הגבוה ביותר בעולם שעמד על 89%. לפיכך, היה על הנשים להישאר במקומות עבודתן כדי לדאוג לאספקת הצרכים של משפחותיהן.
נשים הרות ומניקות התמודדו עם קשיים רציניים כדי לשמור על בריאותן. שיעור התמותה בקרב נשים הרות או לאחר לידה עלה ל-41 מקרים ל-1,000 נשים, כאשר סיבוכים פשוטים כמו אנמיה, דימומים ולידת פגים הפכו להיות שכיחים עקב מחסור בויטמינים. ההערכה היא ששיעור הלידות ירד ב-12% לנתון של 0.28 לידות לאישה באותה תקופה.
המחסור במזון > ילדים

ילדים, במיוחד אלו מתחת לגיל שנתיים, היו אלו שהושפעו באופן הבולט ביותר מהרעב ומהעוני באותה תקופה. ארגון הבריאות העולמי דיווח ששיעור מקרי המוות בקרב ילדים היה אז 93 מקרי מוות לכל 1,000 ילדים בעוד ששיעור מקרי המוות בקרב תינוקות עמד על 23 לכל 1,000 תינוקות. אפשר להבין שאימהות שסבלו מתת-תזונה התקשו לעמוד במשימת ההנקה של ילדיהן ותחליף ראוי להנקה לא היה בנמצא. תרכובות מזון לתינוקות לא יוצרו בייצור מקומי והם יובאו בכמויות מצומצמות.
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית גרם לתופעת הילדים חסרי הבית שקרויה בקוריאנית "קוטג'בי" (꽃제비).
מערכת חלוקת המזון

המחסור במזון החמיר עקב הליקויים במערכת הציבורית לחלוקת המזון שנוצרה על פי החלטות ממשלת קוריאה הצפונית מנובמבר 1957. מערכת זו יועדה לחלק מזון לאנשים על פי מעמדם הפוליטי ומידת נאמנותם למדינה. במסגרת מערכת זו חולק המזון על פי המפתח הבא (ארגון המזון העולמי מחשיב את הכמות של 600 גרם דגנים ליום כ"מנת הישרדות"):
עובדי תעשייה מיוחסים: 900 גרם ליום
עובדים רגילים: 700 גרם ליום
גמלאים: 300 גרם ליום
גילאי 2–4: 200 גרם ליום
בכל אופן, התקופות בהן שרר מחסור במזון הכבידו עוד יותר על המערכת וכמויות המזון שחולקו היו מצומצמות עוד יותר. המצב הזה השפיע על 62% מהאוכלוסייה שהייתה תלויה לחלוטין בחלוקת מזון ציבורית. ב-1997 חולק מזון במסגרת מערכת זו רק ל-6% מתושבי קוריאה הצפונית. ב-1987 הופחתו מנות המזון ב-10%, ב-1992 חלה הפחתה של 10% נוספים, ב-1994 הופחתו מנות המזון מ-450 גרם ליום ל-400 גרם ליום וב-1997 הופחתו מנות המזון ל-128 גרם ליום.
כמות המזון השנתית שהחקלאים יכלו לשמור לעצמם ירדה מ-167 ק"ג ל-108 ק"ג. בניסיון ממושך להקל על המצוקה הציעה ממשלת קוריאה הצפונית לאזרחיה את קיומו של משטר "מזונות חלופיים" כדי שיוכלו לשרוד. לדוגמה, קוביות קטנות של קליפות עצים, עלים ודשא.
מערכת הבריאות

אספקת ציוד רפואי בלתי מספקת, זיהומים במערכת המים ובסביבה, הפסקות חשמל תכופות והכשרה לקויה של צוות הרפואה, גרמו למשבר במערכת הבריאות של קוריאה הצפונית. על פי משלחת של יוניצ"ף משנת 1997 בתי החולים היו נקיים אך במחלקות היה מחסור אף בציוד ובהספקה הבסיסיים ביותר, כמו מדי לחץ דם, מדי חום, מאזניים, צלחות כליות, מריות, ערכות עירוי ועוד. המשלחת ראתה חולים רבים שקיבלו עירוי מערכות שיוצרו מבקבוקי בירה ושלא עברו חיטוי. היה מחסור בתמיסות למניעת התייבשות ובתרופות בסיסיות כמו תרופות לשיכוך כאב ואנטיביוטיקה.
שיעורי התמותה

המספר המדויק של מקרי המוות בשלב הקריטי של המשבר, בשנים 1994 – 1998 אינו ידוע בוודאות, בשל העובדה שהממשלה מסרבת לחשוף כל מידע לעולם החיצון. הערכות עצמאיות נעות בין 800,000 ל-1,500,000 מתים מרעב וממחלות שנגרמו ממנו.
ב-1998 דיווחה משלחת של הקונגרס של ארצות הברית שביקרה בקוריאה הצפונית: "לפיכך, אנו מעריכים ששיעור מקרי המוות עמד על 300,000 עד 800,000 מקרים לשנה, כשהשיא היה ב-1997. נתונים אלו מובילים לסיכום של 900,000 עד 2,400,000 מתים בין השנים 1995 – 1998". הערכות גבוהות יותר נקבו במספרים שנעו בין 2,000,000 ל-3,000,000 מתים.
סקר שנערך על ידי המשרד לביטחון פנים של קוריאה הצפונית נוקב במספר של 2,500,000 עד 3,000,000 מתים מ-1995 ועד מרץ 1998, אף על פי שייתכן שהמספרים נופחו כדי להבטיח המשך סיוע באספקת מזון.
קוריאה הצפונית עדיין משלמת על תוצאות הרעב ההמוני. בעיקר בקריסת המערכת הציבורית לחלוקת המזון והמערכת הממשלתית לקיצוב המזון ומוסדות כלכליים נוספים.
מערכת חלוקת הדואר

בתקופה שלפני הרעב ההמוני, שירות הדואר של קוריאה הצפונית פעל בדרך כלל כסדרו, כאשר העברת מכתב בתוך המדינה מיעד אחד לשני לקחה בדרך כלל פחות משבוע. הממשלה עצמה נהגה לספק לשירות הדואר אמצעי תחבורה (אופניים) לשם אספקת הדואר בזמן לתחנות החלוקה השונות. עם זאת, בימי הרעב ההמוני משלוחי הדואר הפכו בהדרגה לפחות ופחות סדירים עקב מחסור במזון, חשמל ודלק. כתוצאה מכך, שליחת מכתב מבירת המדינה, פיונגיאנג, למרחק מאות קילומטרים ספורים, יכלה לקחת כחודש ואף למעלה מכך. במקרים מסוימים במהלך תקופת הרעב, ולפי מקורות שונים, עובדי הרכבת, אשר סבלו ממחסור במזון ובאמצעי חימום בקור המקפיא של החורף, נהגו לשרוף את דברי הדואר על מנת להתחמם.
סחר בשוק השחור

שנות הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית עמדו גם בסימן של תחייה דרמטית של פעילות כלכלית בלתי חוקית ופרטית. מעשי הברחת מזון מעבר לגבול פרחו וכמעט 250,000 צפון קוריאנים ערקו לסין. חתן פרס נובל לכלכלה, אמרטיה סן, שחקר את תחום הרעב ההמוני, ציין שממשל גרוע היה אחד הגורמים שתרמו להתרחשות הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית, אך נראה שהרעב ההמוני עצמו גרם גם לשחיתות ממשלתית נרחבת שכמעט וגרמה לקריסת השליטה וההכוונה של פיונגיאנג.
כאשר דלק נעשה מצרך יקר המציאות, התפתחה תופעה של "מכוניות שירות" (בקוריאנית: 써비차), שבמסגרתה יזמים הציעו שירותי תחבורה לעסקים, מוסדות ויחידים ללא גישה לאמצעי תחבורה, בעוד שבאופן רשמי הרכב היה בבעלות מוסד לגיטימי. תושבי קוריאה הצפונית החלו פחות ופחות לסמוך על ממשלתם ועל המשפחה השליטה, משפחת קים.
כתוצאה מהייאוש שנגרם מהרעב החל להתפתח בקוריאה הצפונית שוק שחור. חוקר קוריאה, אנדרי לנקוב תיאר את התהליך הזה כ"מוות הטבעי של הסטליניזם הצפון קוריאני".
המשכורת הממוצעת הרשמית ב-2011 הייתה שוות ערך ל-2 דולר, בעוד שההכנסה החודשית האמיתית עמדה על 15 דולרים, וזאת בשל העובדה שרוב תושבי קוריאה הצפונית הרוויחו מעסקים קטנים בלתי חוקיים כמו סחר, חקלאות קיומית ומלאכות יד. הכלכלה הבלתי חוקית הייתה בשליטתן העיקרית של הנשים בשל העובדה שהגברים התייצבו במקומות העבודה הרשמיים שלהם אף על פי שרוב בתי החרושת לא תפקדו.
התגובה הבינלאומית

סיוע ראשוני החל להגיע לקוריאה הצפונית בראשית 1990 בדמות תמיכה בקנה מידה מצומצם מגופים דתיים בקוריאה הדרומית וסיוע של יוניצ"ף. באוגוסט 1995 הגישה קוריאה הצפונית בקשה רשמית לסיוע הומניטרי והקהילה הבינלאומית הגיבה באופן הבא (סיוע שנתי באלפי טונות מזון):
| המדינה התורמת | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קוריאה הדרומית | 150 | 3 | 60 | 48 | 12 | 352 | 198 | 458 | 542 | 407 | 493 | 80 | 431 | 59 |  | 23 |  | 3,314 |
| סין |  | 100 | 150 | 151 | 201 | 280 | 420 | 330 | 212 | 132 | 451 | 207 | 264 |  | 116 |  |  | 3,015 |
| ארצות הברית |  | 22 | 193 | 231 | 589 | 351 | 319 | 222 | 47 | 105 | 28 |  |  | 171 | 121 | 1 |  | 2,400 |
| אחרות | 394 | 380 | 501 | 361 | 198 | 248 | 571 | 168 | 143 | 201 | 125 | 20 | 26 | 145 | 61 | 71 | 47 | 3,661 |
| סה"כ | 544 | 505 | 904 | 791 | 1,000 | 1,231 | 1,508 | 1,178 | 944 | 845 | 1,097 | 307 | 721 | 375 | 298 | 95 | 47 | 12,390 |
החל משנת 1996 החלה ארצות הברית לשלוח סיוע מזון לקוריאה הצפונית באמצעות תוכנית המזון העולמית (World Food Programme) של האו"ם כדי להיאבק ברעב ההמוני. שיאם של המשלוחים היה ב-1999, כאשר כמעט 600,000 טונות של משלוחי מזון הפכו את ארצות הברית למדינה שתרמה את כמויות המזון הגדולות ביותר באותה עת. בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש הופחת הסיוע באופן משמעותי שנה אחר שנה מ-320,000 טונות ב-2001 ל-28,000 ב-2005. ממשל בוש מתח ביקורת על השימוש במונח "מזון כנשק" במהלך השיחות על תוכנית הנשק הגרעיני של קוריאה הצפונית, אך עמד על כך שהקריטריון של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי יהא זהה לכל הארצות ושהמצב בקוריאה הצפונית "השתפר באופן משמעותי מאז תחילת המשבר באמצע שנות התשעים".
קוריאה הדרומית (לפני כהונת ממשלתו של לי מיונג-באק) וסין נותרו התורמות הגדולות ביותר של משלוחי מזון לקוריאה הצפונית. ארצות הברית התנגדה לתרומת משלוחי מזון עקב סירובה של קוריאה הצפונית לאפשר לנציגי המדינות התורמות לפקח על חלוקת המזון. צורה כזאת של פיקוח הייתה יכולה להבטיח ששום סיוע לא יילקח ויימכר על ידי אליטות המקושרות לשלטון או ייועד להאכלת הצבא האדיר של המדינה. ב-2005 סיפקו קוריאה הדרומית וסין יחדיו כמעט מיליון טונות של מזון.
הסיוע ההומניטרי לקוריאה הצפונית מידי שכנותיה קוצץ לעיתים כדי לעורר אותה לחדש את השיחות שהיא החרימה. לדוגמה, קוריאה הדרומית החליטה ב-2006 לדחות את ההחלטה על שליחת 500,000 טונות אורז לצפון, לאחר שזו ביצעה את הניסוי הגריעיני הראשון בתולדותיה, אך הרעיון בנוגע לאספקת המזון כתמריץ ברור לא יצא לפועל.
התפתחויות מאוחרות

קוריאה הצפונית עדיין לא שבה למצב בו היא מסוגלת לספק לעצמה את המזון והיא תלויה בסיוע חיצוני מקוריאה הדרומית, סין, ארצות הברית, יפן, האיחוד האירופי ומדינות אחרות. ב-2002 ביקשה קוריאה הצפונית להפסיק את משלוחי המזון.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 דיווחה תוכנית המזון העולמית שעלול להיווצר מצב שהרעב ההמוני יתרחש שוב בקוריאה הצפונית והממשלה דיווחה שהיא גייסה מיליונים מתושבי הערים לסיוע לחקלאים בגידול האורז. ב-2012 דווח מטעם תוכנית המזון העולמית שסיוע מזון יישלח שוב לקוריאה הצפונית מוקדם ככל האפשר.
ייצור המזון גדל מ-2.7 מיליוני טונות ב-1997 ל-4.2 מיליוני טונות ב-2004. ב-2008 המשיך המחסור במזון להוות בעיה בקוריאה הצפונית, אף על פי שממדי משבר זה היו מצומצמים יותר בהשוואה למשבר של שנות התשעים. שיטפונות שאירעו ב-2007 וצמצום סיוע המזון החריפו את הבעיה.
ב-2011, במהלך ביקור שערך בקוריאה הצפונית, דיווח נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ששליש מילדי קוריאה הצפונית סבלו מתת-תזונה וצמיחתם הואטה בשל המחסור במזון. הוא גם ציין שממשלת קוריאה הצפונית הפחיתה את צריכת המזון היומית מ-1,400 ל-700 קלוריות (לשם השוואה, צריכת המזון היומית הנורמלית באירופה עומדת על 2,000 עד 2,500 קלוריות).
אזרחי קוריאה הצפונית שערקו דיווחו בספטמבר 2010 שהרעב חזר לארצם. ב-2012 דווח שגובהם הממוצע של ילדי הגנים בקוריאה הצפונית נמוך ב-3 עד 8 ס"מ בהשוואה לשכניהם בקוריאה הדרומית. כ-45% מהילדים הצפון קוריאנים מתחת לגיל חמש סובלים מתת תזונה ואוכלוסיית ילדי הקוטג'בי גדלה בהתמדה. רוב תושבי קוריאה הצפונית זוכים לאכול בשר רק בחגים, כלומר בימי ההולדת של קים איל-סונג ושל קים ג'ונג-איל.
על פי דיווח של העיתון היפני "טוקיו שימבון" מאפריל 2012, מאז מותו של קים ג'ונג-איל בדצמבר 2011, מתו כ-20,000 איש ברעב במחוז דרום הואנג-הה. בדיווח נוסף של סוכנות ידיעות יפנית מינואר 2013 נמסר שמחוזות צפון ודרום הואנג-הה מתו יותר מ-10,000 איש מרעב. סוכנויות ידיעות בינלאומיות נוספות החלו להפיץ ידיעות בנוגע לתופעת הקניבליזם. אף על פי כן, במרץ 2013 דיווחה תוכנית המזון העולמית על מצב של תת-תזונה ומחסור במזון, אך לא על רעב המוני. ב-2016 דיווחה הוועדה לזכויות הילד של האו"ם שקיימת ירידה רצופה בשיעור תמותת התינוקות מאז 2008. ניתוח מדעי שנערך ב-2016 מצא שמאז שנות התשעים השתפר המצב ושרמות התזונה והבריאות בקוריאה הצפונית זהות לאלו שבמדינות מתפתחות אחרות.
ראו גם

היסטוריה של קוריאה הצפונית
הרעב הגדול בסין
הולודומור
מלחמת הבננות

מלחמת הבננות הייתה מחלוקת בנושא סחר בין-לאומי, שנמשכה בין השנים 1993 - 2009. הייתה זו אחת המחלוקות הממושכות ביותר מאז היווסדו של ארגון הסחר העולמי.
המחלוקת החלה כאשר האיחוד האירופי יישם תקנה כלל-אירופית לייבוא בננות, אשר נתנה עדיפות לייבוא בננות ממושבות לשעבר של אנגליה וצרפת בארצות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט, על פני בננות מאמריקה הלטינית. מהלך זה גרר אחריו גל של תלונות סחר שהוגשו לארגון הסחר העולמי מצד יצואניות מאמריקה הלטינית כגון אקוודור והונדורס, המייצרות בננות בעשירית המחיר. גם ארצות הברית, משכנן של חברות כמו "דול" ו"מותגי צ'יקיטה" הצטרפה כצד במחלוקת. המחלוקת הניבה דיונים וחיכוכים מרובים בין הצדדים המעורבים והביאה לפסיקות רבות, פאנלים לבירור מחלוקות ובוררים מיוחדים. בסופו של דבר, הסכים האיחוד האירופי לוותר על שיטת הניהול המבוססת על מכסות ולשחיקה מתמשכת במרווחי מכסות ההעדפה של קבוצת המדינות מאפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט (ACP). המחלוקת יושבה באמצעות הסכם מקיף עליו הודיע האיחוד האירופי בדצמבר 2009.
היסטוריה

שורשי סכסוך הבננות מצויים בשנות החמישים המאוחרות של המאה העשרים, כאשר הקהילה האירופית ייסדה לראשונה הסכמי סחר מועדפים עם מושבות אירופאיות לשעבר באזור אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט (ACP). בעבר, שוק הבננות האירופי היה מורכב ביותר. היו שלושה מקורות אספקה:
האיים הקנאריים ואיי מרטיניק וגוואדלופ
מגדלים באפריקה והקריביים (ACP)
אמריקה הלטינית.
בנוסף, שיטות הייבוא הלאומיות היו מגוונות ביותר והשתנו ממדינה למדינה. שיטות אלו כללו: שוק מועדף בצרפת, אנגליה, ספרד, איטליה, פורטוגל ויוון ליצרנים מהאיחוד האירופי ו/או מארצות ACP, שוק חופשי ממכס בגרמניה ושוק עם מכס של 20% בדנמרק, אירלנד וארצות בנלוקס. דפוס אספקת הבננות באירופה היה מפוצל במידה רבה בשל ההעדפות שניתנו על בסיס יחסים אימפריאליים. על כן, לא היה אינטרס אירופי יחיד.
היסטוריה > הקריביים

בננות הן אחד מענפי החקלאות העיקריים בקריביים (DOM) ומספקות את מרבית ההכנסה מייצוא. החשיבות היחסית והתלות בתעשיית הבננות משתנה ממדינה למדינה, אך אין שום אלטרנטיבה אמיתית לייצור הבננות. עם זאת, הייצור איננו יעיל בשל העלויות הגבוהות יחסית, ואילו המכירות לייצוא נמשכות רק בגלל מדיניות צרפתית השומרת את מרבית השוק שלה לאספקה מאותו האזור.
היסטוריה > אמריקה הלטינית

אמריקה הלטינית שולטת בסחר העולמי בבננות, ובשנת 1990 הגיע חלקה במסחר העולמי ל-75%. האיחוד האירופי היה השוק השני בגודלו לבננות. השחקנים העיקריים במסחר הבננות היו שלושת התאגידים האמריקאיים העל-לאומיים "יונייטד ברנדס" (צ'יקיטה), "סטנדארד פרוט" (דול) ודל מונטה, בעוד שהיצואניות הגדולות ביותר לאיחוד האירופי היו: אקוודור, קולומביה, פנמה, קוסטה ריקה והונדורס. מאחר שעלויות הייצור במדינות אלה נמוכות יחסית, הבננות אותן הן מייצרות הן התחרותיות ביותר.
היסטוריה > משטר הבננות החדש

תחילת שנות התשעים של המאה ה-20 סימנה את ההכנות לקראת ייסודו של שוק אחד מאוחד עבור האיחוד האירופי. שוק יחיד זה הושק בשנת 1992. האיחוד האירופי קבע משטר אחיד לוויסות ייבוא הבננות בכל רחבי האיחוד, אשר נכנס לתוקף בראשון ליולי 1993. המשטר החדש העניק עדיפות לייבוא בננות משטחים וממושבות לשעבר של מדינות החברות באיחוד האירופי, והגביל ייבוא מארצות אחרות, ובכללן כמה מדינות באמריקה הלטינית.
היסטוריה > המחלוקת בגאט"ט וארגון הסחר העולמי

המדיניות החדשה של האיחוד האירופי פגעה באינטרסים של היצואנים מאמריקה הלטינית, ולכן קולומביה, קוסטה-ריקה, גואטמלה, ניקרגואה וונצואלה ביקשו שפאנל בגאט"ט יבחן את משטר הייבוא החדש. הפאנל פסק נגד המשטר בטענה שהגבלת ייבוא הבננות שיושמה על ידי האיחוד האירופי מפרה את תקנה 11 (בנוגע להגבלות כמות) של הסכם גאט"ט, ושהקלות המכס שהוענקו על ידי האיחוד האירופי לבננות מארצות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט מפרות את עיקרון המדינה המועדפת, ולא ניתן להצדיקן באמצעות תקנה 24 (הסכמי סחר חופשי ואיחוד מכסים) בהסכם גאט"ט. עם זאת, האיחוד האירופי לא הזדרז לעדכן את המשטר ולהתאימו לפסיקה של גאט"ט, ולכן בשנת 1996, עקב חוסר שביעות רצונן מיישום הפסיקה של גאט"ט על ידי האיחוד האירופי, הגישו אקוודור, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו וארצות הברית תלונה חדשה במסגרת המנגנון ליישוב מחלוקות של ארגון הסחר העולמי, על הגבלה בלתי-הוגנת של כניסת בננות לאיחוד האירופי. בשנת 1997 שוב פסק ארגון הסחר העולמי שמשטר הייבוא הוא בלתי חוקי, כיוון שהמערכת של הקצאת רישיונות הפלתה נגד מגדלים וחברות שיווק בארצות שהגישו את התלונה. בעקבות זאת, קבע פאנל הבוררות של ארגון הסחר העולמי שמגיע לארצות הברית פיצוי בסך 192 מיליון דולר על אובדן מכירות בננה. האיחוד האירופי ויתר על זכות הערעור והודיע שהוא יציית להחלטה ויתאים את משטר ייבוא הבננות לחוקי ארגון הסחר העולמי. ארצות הברית מצדה הטילה מכס של מאה אחוזים על יבוא מוצרים מהאיחוד האירופי בשווי של 192 מיליון דולר, כשאף אחד ממוצרים אלו לא היה מוצר חקלאי. בשנת 2000 התיר ארגון הסחר העולמי לאקוודור לנקוט בסנקציות דומות כנגד יצוא מהאיחוד האירופי לאקוודור בסך של 201 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2001 הגיעו ארצות הברית, אקוודור והאיחוד האירופי להסכם, על פיו ישעו אקוודור וארצות הברית את הסנקציות, בתנאי שהאיחוד האירופי ישנה את משטר ייבוא הבננות משיטת המכס-לפי-מכסות הקיימת לשיטה של מכסים בלבד עד לראשון לינואר, 2006. לפי השיטה החדשה, לא יהיו מכסות לבננות אלא רק מכס אחד לכל יבוא הבננות. ההסכם הותיר על כנו את המכס המועדף עבור בננות מארצות ACP אך השמיט את המכסות שהוקצו לכל מדינה. על מנת להכניס את השיטה החדשה היה על האיחוד האירופי לנסח מחדש התחייבויות קיימות הקשורות לבננות. עם זאת ניסוח מחדש זה לקח זמן רב הרבה יותר מהמצופה. בנוסף, במהלך מרבית שנות האלפיים, ארצות הברית, מדינות אמל"ט והאיחוד האירופי המשיכו לדון במשטר תואם-ארגון הסחר העולמי שיספק פתרון משביע רצון לכל הצדדים. השיחות הגיעו למבוי סתום מספר פעמים כיוון שהמכסים שהוצעו על ידי האיחוד האירופי נחשבו גבוהים מדי על ידי היצואנים מאמריקה הלטינית, ולא ניתנה הצעה נגדית כלשהי. בשנת 2007 הנושא הועבר למזכ"ל ארגון הסחר העולמי, באן קי מון, בתוקף תפקידו, במטרה להשתמש בשירותיו הטובים על מנת להקל על מציאת פתרון, אך ללא הצלחה יתרה. הצדדים המשיכו לחפש אחר פתרון עד שיצאה הודעה על הסכם מקיף אשר נחתם ביוני 2010. במסגרת ההסכם, המאשרר את העסקה שהושגה ב-15 בדצמבר 2009, הסכים האיחוד האירופי שלא לנקוט שוב בצעדים מפלים נגד מפיצי בננות. כמו כן הסכים האיחוד לנקוט במשטר "בלתי-מפלה של מכסים בלבד" לייבוא בננות. הוסכם שהמכסים יצומצמו בהדרגה עד לרמה של 114 ליש"ט לטון בשנת 2017. ההסכם בין ארצות הברית לאיחוד האירופי משלים הסכם שהושג בין האיחוד האירופי לבין כמה מדינות אמל"ט המספקות בננות, ואשר נחתם ב-31 במאי 2009.
הוויכוח סביב סחר חופשי מול סחר הוגן בהקשר של סכסוך הבננות

לעיתים סכסוך הבננות לבש צורה של ויכוח, שבו הוקצנו העמדות כך שמצד אחד עמדו תומכי סחר הוגן ומצד שני תומכי סחר חופשי.
תומכי הסחר ההוגן האיצו לכבד תקנות מגן. הם הביעו דאגה מהתנאים החברתיים והסביבתיים של ייצור הבננות, והסבו את תשומת לב הציבור להשפעת המסחר על היצרנים הקטנים. ארגוני סחר הוגן צידדו בתשלום גבוה יותר ליצואנים ובשיפור תנאים חברתיים וסביבתיים. "קשר בננה" (Banana Link), ארגון המבוסס באנגליה והמשתדל למען מסחר בננות הוגן ובר-קיימא, האשים את העוני של האזור, העסקת ילדים, אפליה מינית ובעיות אחרות בקיצוץ אגרסיבי של מחירים ובתחרות לא-שוויונית עם מדינות וחברות עשירות יותר. הארגון קרא תיגר על התמיכה הנאו-ליבראלית במסחר חופשי ובלתי-מוגבל כדרך האפקטיבית ביותר להבטיח יעילות מסחרית.
תומכי הסחר החופשי טענו שתקנות מרובות נועדו לשרת אינטרסים ספציפיים, כמו במקרה של האינטרס הבריטי שהתמקד באיי ווינדוארד (איים אלו נכנסו לתחום של ייצור בננות בעידודה של אנגליה בשנות השישים של המאה העשרים. הייתה מעורבות ישירה גם לאינטרסים של "גיסט", חברה תעשייתית-חקלאית בריטית חשובה, המספקת שירותי ספנות ותמיכה עבור בננות ווינדוארד באנגליה.) בנוסף, צעדי מגן מונעים תחרות חופשית המאפשרת חדשנות וצמיחה, וגורמים לתלות בלתי-בריאה בתעשיית יצוא הבננות באיים הקריביים. יתר על כן, השוק החופשי מועיל לצרכן שאיננו צריך לשלם סובסידיה עבור מוצרים בלתי-תחרותיים.
בנוסף, ישנם הטוענים שספק אם האיום האמריקאי להטיל סנקציות על מוצרים מהאיחוד האירופי בשנת 1997 נבע מהאינטרסים של יצואני הבננות באמריקה הלטינית, ושהסיבה לפעולה זו היא העובדה שהשוק האירופי מהווה פוטנציאל רווחים של מיליארד דולר לשנה ושאיש הבננות, איש העסקים והשתדלן האמריקאי, קארל לינדנר מחזיק ב-26% מהייצור והמסחר בבננות.
התאגידים העל-לאומיים הואשמו גם בפרקטיקות נצלניות. במאי 1998 פורסם תחקיר בעיתון Cincinnati Enquirer אודות מותגי צ'יקיטה הבינלאומיים בהם, לכאורה, נוצלו עובדים, הועבדו שעות רבות ונחשפו לכימיקלים מסוכנים. התחקיר האשים את החברה בפרקטיקות עבודה נוראיות, ובמעשים בלתי-חוקיים כגון שוחד, השתמטות מתשלום מס, אלימות כלפי עובדים ואפילו הרג.
ביבליוגרפיה

Petersmann, Ernst-Ulrich and Pollack, Mark A., Transatlantic Economic Disputes: The EU, the US, and the WTO, (Oxford University Press, 2003)
Clark, Hunter R., “The WTO Banana Dispute Settlement and Its Implications for Trade Relations between the United States and the European Union”, Cornell International Law Journal, Vol.35, 2002, p.292-307
Connell, John and Soutar, Lindsay, “Free trade of Free fall?: Trade Liberalization and Development in the Pacific and Caribbean”, Social and Economic Studies, Vol. 56, No.1/2, 2007, p. 41-66
Frundt, Henry J., “Toward a Hegemonic Resolution in the Banana Trade”, International Political Science Review, Vol. 26, No. 2, p. 215-237
Paul Sutton, “The Banana Regime of the EU, the Caribbean, and Latin America”, Journal of Interamerican Studies and World Affairs, Vol.39, No.2, 1997, p.5-36
Salas, Mario and Jackson, John H., “Procedural Overview of the WTO-EC Banana Dispute”, Journal of International Economic Law, 2000, p.145-166
Hanrahan, Charles E., “The US-EU Banana Dispute”, CRS Report for Congress, 11.12. 2001
Satapathy, C., “US-EU Trade War over Bananas”, Economic and Political Weekly, 26.12.1998
Shah, Anup, “The Banana Trade War”, Global Issues: Social, Political and Environmental Issues that Affect Us All, 3.1.2010
“US, EU sign deal to end long banana dispute”, EUbusiness, 8.6.2010, http://www.eubusiness.com/news-eu/us-wto-trade-farm.539
“Lamy hails accord ending long running banana dispute”, WTO: 2009 Press Releases, PRESS/591, 15.12. 2009
Geneva Agreement on Trade in Bananas, WTO, General Council, 17-18.12.2009, WT/L/784