stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה יוסטין
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-1948 נפתחה נגד ריטר ויוסטין, עוזרתו הראשית, חקירה על ידי רשויות התביעה בגרמניה בנוגע לתפקיד שמילאו השניים ברדיפת הצוענים. השניים ניסו לטהר את שמם ממעורבות בגרימת מותם של אלפי צוענים גרמנים במחנות הריכוז בתקופת המשטר הנאצי, וטענו כי ריטר עצמו סיכל כמה תוכניות להשמדה כוללת של הצוענים. הם טענו כי כבר בשנת 1935 התכוונו אנשי המשרד לענייני גזע של האס אס להעלות את כל הצוענים על אונייה ולהטביעה בים התיכון. הם טענו כי בין התוכניות שריטר סיכל בזמן המלחמה הייתה תוכנית לנטוש את הצוענים בשלג הרוסי כדי שיקפאו שם למוות, או באזורי הביצות במזרח. טענות אלו שימשו בידיהם אליבי להצדקת פועלם ברייך השלישי. ייתכן, עם זאת, שמהימנותם של פרטים אלו בעדותו של ריטר מפוקפקת, כמו פרטים אחרים שמסר במהלכה, משום שלריטר היה אינטרס להעלות טענות כאלו, כדי להסביר את המלצתו לעקר אלפי צוענים גרמנים ולכלוא אותם במחנות ריכוז.
בשנת 1958 יזם התובע המחוזי בפרנקפורט חקירה של פעולותיה של יוסטין בזמן המלחמה, אך החקירה נסגרה בשנת 1960, לאחר שהתובע המחוזי הגיע למסקנה כי מעשיה כפופים לחוק ההתיישנות. שופטים בפרנקפורט מצאו שאין ראיות מספקות להעמדה לדין של יוסטין בשנת 1964, והאמינו שיוסטין לא ידעה כי רעיונותיה יובילו לכך שהילדים יישלחו למחנות ריכוז ושהניצולים לא יכולים לזכור במפורש שהיא הכתה אותם. יוסטין ביססה את עבודתה על רעיונותיו של רוברט ריטר וכבר לא האמינה בהם.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה עבדה יוסטין כפסיכולוגית של משטרת פרנקפורט, ואף שימשה כיועצת למערכת המשפט בתיקי פיצויים לניצולי שואה. היא מתה מסרטן בשנת 1966 באופנבך על המיין, עיר בפאתי פרנקפורט.
ראו גם

השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  Barth, Fredrik (2005). One Discipline, Four Ways: British, German, French, and American Anthropology (1st ed.). University of Chicago Press. pp. 106. ISBN 978-0226038292
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 43–44.
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 45.
1 2 3  A nurse working for the Third Reich: Eva Justin, RN, PhD, Journal of Medical Biography
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 47.
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 39–40.
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 48, 88.
↑  Heberer, Patricai (2011). Children During the Holocaust. Rowman Altamira. p. 224, הערה 66. ISBN 978-0759119864.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124550959  ISNI: 0000 0000 7868 0887  NKC: xx0106191  NTA: 182274136  VIAF: 311073745   WorldCat (עם VIAF): 311073745
אות מסדר האריה הלבן

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  צ'כוסלובקיה, צ'כיה 
 נוסד:  1922 
 
אות מסדר האריה הלבן (בצ'כית: Řád Bílého lva) הוא העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה. עיטור זה הוא המשכו של עיטור צ'כוסלובקי בעל אותו השם משנת 1922 שהוענק לזרים.
ההשראה לעיטור הזה הגיעה מצלב האצולה הצ'כית שנוצר ב-1814 על ידי הקיסר פרנץ השני והוענק ל-37 מאצילי ממלכת בוהמיה.
הערות שוליים

↑  עיטור כבוד ל"אוסקר שינדלר הבריטי", באתר ערוץ 7, 16 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph565674
אוטוסן סולינה

| --- | --- |

Autosan Solina
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Autosan H7-10MB Solina  Autosan H7-20MB Solina City
 יצרן:  Autosan (אנ') (שם רשמי: Autosan S.A)
 שנות ייצור:  2005–2011 (משנת המודל 2006)
 הרכבה:  פולין פולין
 מודל אחריו:  אוטוסן ווטלינה
 אורך:  7,770 מ"מ
 רוחב:  2,376 מ"מ
 גובה:  2,823 מ"מ
 משקל:  5,500 ק"ג (ריק), 8,200 ק"ג (משקל ברוטו כולל עומס מקסימלי)
 בסיס גלגלים:  4,250 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנועי דיזל 4 צילינדרים, מנוע 4.25 ליטר, המפיק 150 כ"ס מנוע מרצדס-בנץ מסוג "MB OM 904 LA Euro 5"  4 צילינדרים, 4.25 ליטר המפיק 177 כ"ס מנוע מרצדס-בנץ מסוג "MB OM 904 LA Euro 4"  4 צילינדרים, מנוע 4.25  ליטר, מרצדס-בנץ מסוג "MB OM 904 LA Euro 5"
 הילוכים:  תמסורת ידנית מכנית מסוג "ZF S5-42"  תמסורת אוטומטית מסוג "Allison LCT-1000"
אוטוסן סולינה (בפולנית: Autosan Solina) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan (אנ') (שם רשמי: Autosan S.A) אשר יוצר בין השנים 2005–2011 ב-פולין
"אוטוסן סולינה"

דגם "אוטוסן סולינה" נבנה על בסיס שלדת "Mercedes-Benz Vario" (אנ') דגם "O.815D" מתוצרת מרצדס הגרמנית
18-28 מושבים
45 נוסעים (כולל נוסעים בעמידה)
מנועי דיזל מתוצרת מרצדס-בנץ
2 דלתות כניסה
תצורות פריסת דלתות: 0-2-2, 0-1-2, 0-1-1
ABS
מערכת בקרת משיכה (ASR)
מיזוג אוויר - אופציונלי
דגמים

בינעירוני (międzymiastowe)
"H7-10.06 Solina"
"H7-10.07 Solina"
עירוני (miejskie)
"H7-20.06 Solina"
"H7-10.06 Solina LE"
"H7-20.07 Solina City"
מיוחד (specjalne)
"H7-10DW Solina"
תמונות

"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
"אוטוסן סולינה"
ראו גם

סן H01A
סן H01B
סן H25A
אוטוסן יורוליידר 12
אוטוסן יורוליידר 15LE
אוטוסן A0808MN
אוטוסן ווטלינה
אוטוסן H6
הערות שוליים

↑  מדגמי Autosan - תמונות archive.is/dp2G1
↑  מנוע מרצדס-בנץ מסוג "MB OM 904" sae.org/publications/technical-papers/content
↑  אוטובוסים מסדרות אוטוסן betterworldbooks.com/product/detail/autobusy-firmy-autosan
↑  מדגמי אוטוסן autosan.cba.pl/historia/historia17
↑  "אוטוסן סולינה" בורשה ztm.waw.pl/pojazd
↑  דגמי Mercedes-Benz Vario web.archive.org/web/20140324220024
↑  "אוטוסן סולינה" דגם "H7-10MB"  autosan.cba.pl/prospekty
↑  "אוטוסן סולינה" דגם "H7-20MB"  autosan.cba.pl/prospekty
אוטו קאהן

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1867 מנהיים, הדוכסות הגדולה של באדן 
 פטירה:  29 במרץ 1934 (בגיל 67) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Memorial Cemetery of St. John's Church 
 מעסיק:  קוהן, לב ושות' 
 חתימה:   
 
קאהן בשנת 1931 בעת ביקור בברלין
ארמון אוטו קאהן בניו יורק
טירת אוהקה
אוטו הרמן קאהן (Otto Hermann Kahn;‏ 21 בפברואר 1867 – 29 במרץ 1934) היה בנקאי, נדבן, אספן אמנות ומצנט יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
תולדות חייו

קאהן נולד בעיר מנהיים שבגרמניה, אחד משמונת ילדיהם של אמה וברנרד קאהן. אביו, שהיה אף הוא יליד העיר, נמלט לארצות הברית לאחר מהפכת 1848 ואף קיבל אזרחות אמריקאית, אך שב לגרמניה. אף על פי שרצה להיות מוזיקאי, ייעד אותו אביו לקריירה של בנקאי ובגיל 17 הוצב כפקיד בסניף בנק בקרלסרוהה. לאחר שלוש שנים בתפקיד שירת שנה בחיל ההוסארים הקיסרי. ב-1888 עבר לסניף הלונדוני של דויטשה בנק והתקדם במהירות. כעבור חמש שנים היה לאזרח בריטי. ב-1893 עבר לניו יורק בעקבות משרה שהוצעה לו שם. שלוש שנים מאוחר יותר נשא לאישה את אדי וולף (Addie Wolff), שאביה, אברהם וולף, היה שותף בבנק Kuhn, Loeb & Co. קאהן ויתר על אזרחותו הבריטית, קיבל על עצמו אזרחות אמריקאית, והחל לעבוד בבנק זה.
צמרת הבנק הייתה קשורה בקשרים אישיים, חתנו של מייסד הבנק, סלומון לוב (Solomon Loeb), היה יעקב שיף, ובין עמיתיו של קאהן נמנו פאול ורבורג ופליקס ורבורג. אף על פי שהיה רק בן 30 קנה את אמונו של מנהל חברת הרכבות יוניון פסיפיק וסייע במימון ובייעוץ כלכלי לחברה. הבנתו העמוקה בתחום הרכבות הובילה אותו לייעץ פיננסית לחברות נוספות בתחום. כן יזם וניהל ב-1906 את הנפקת איגרות החוב של פנסילבניה בבורסה של פריז, ההנפקה הראשונה של נייר ערך אמריקאי באירופה.
ב-2 בנובמבר 1925 הופיע דיוקנו על שער הטיים מגזין.
בשנת 1933 העיד בפני ועדת הסנאט לחקר קריסת הבורסה ב-1929 וסנגר על תפקידם החיובי והחיוני של הבנקים הפרטיים הגדולים.
קאהן, שסבל שנים רבות מטרשת עורקים ואנגינה פקטוריס נפטר מהתקף לב ונקבר בלונג איילנד.
בתיו > ארמונו בניו יורק

ב-1913 רכש קאהן מאנדרו קרנגי שטח באפר איסט סייד במנהטן עליו הקים בית מידות בן 80 חדרים (ואגף ל-40 משרתים), בסגנון פאלאצו מתקופת הרנסאנס האיטלקי. את הבית עיטר במבחר יצירות אמנות, בהן ציורים מאת סנדרו בוטיצ'לי. קאהן אירח בארמונו קונצרטים בהשתתפות אנריקו קארוזו, ג'ורג' גרשווין ואחרים.
בתיו > טירת אוהקה

ב-1919 רכש אחוזה בת 443 אקר (כ-1,800 דונם) בלונג איילנד, עליה הקים טירה בת 127 חדרים בשטח בנוי של 10,100 מ"ר, לה קרא Oheka Castle (Otto Hermann Kahn), המעון הפרטי השני בגדלו בארצות הברית (לאחר אחוזת בילטמור של ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני בקרוליינה הצפונית). תכנון הנוף בוצע על ידי האחים אולמסטד, בניו של מעצב הנופים הנודע, פרדריק לו אולמסטד. האחוזה כללה מגרש גולף, חווה חקלאית, מנחת פרטי ועוד.
לאחר מותו של קאהן שימשה האחוזה כמתקן אימוני רדיו ואקדמיה צבאית. בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נפתח במקום בית מלון ומרכז כנסים, לאחר שיפוצים נרחבים ולאחר שהיה נטוש כ-30 שנה.
פילנתרופיה ופטרונות אמנות

בשל אהבתו לאמנות ולמוזיקה בפרט תרם קאהן מהונו לסיוע ותמיכה במוזיקאים כג'ורג' גרשווין, ארטורו טוסקניני, הארט קריין ורבים אחרים. במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לז'אק קופו להפעיל את התיאטרון הצרפתי שלו בניו יורק. בהובלתו סייע בנק .Kuhn, Loeb & Co רבות לתעשיית הקולנוע הצומחת של הוליווד. היה חבר מועצת המנהלים של המטרופוליטן אופרה, של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושל אוניברסיטת ראטגרס.
משפחתו

רעייתו, אדי קאהן (לבית וולף) (1875 - 1949)
בתו, מוד ("מומו") אמילי וולף קאהן (1897 - 1960) נישאה למייג'ור-גנרל סר ג'ון מריוט, מפקד בכיר בצבא הבריטי בשתי מלחמות העולם
בתו, מרגרט ("נין") וולף קאהן (1901 - 1995) נישאה לג'ון בארי ראיין, בתם וירג'יניה כיהנה במעמד ליידי-מלווה לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
בנו, גילברט וולף קאהן (1903 - 1975)
בנו, רוג'ר וולף ראיין (1907 - 1962) היה נגן ג'אז
הערות שוליים

↑  מודעה בניו יורק טיימס
↑  תמונת השער
↑  מודעה על מותו, הניו יורק טיימס
↑  מודעה על קבורתו, ניו יורק טיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263442405171  BnF: cb13002937w (data)  CiNii: DA0606021X  GND: 118893661  ISNI: 0000 0000 8076 4377  LCCN: n80139319  NKC: vse20181010121  NLA: 35596765  NTA: 07459396X  RERO: 02-A012030166  SNAC: w69709n8  SUDOC: 074614398  Trove: 1008993  VcBA: 495/179733  VIAF: 59145857783523020532   WorldCat (עם VIAF): 59145857783523020532
אופק כהן

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1991 (בן 33) טבריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 ofekid.co.il
 
אופק כהן (נולד ב-12 באפריל 1991) הוא מפיק ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

כהן נולד וגדל בטבריה. בגיל 12 התקבל לבית הספר לקסמים של צ'יקו ודיקו בתל אביב. בגיל 13 החל להופיע לראשונה בימי הולדת ואירועים פרטיים. את השירות בצה"ל העביר כהן באוגדה 319 (אוגדת לבנון) בתפקיד רס"פ אוגדה, ובהמשך כרס"ר משמעת בחטיבת הצנחנים.
קריירה

בשנת 2005 קיבל כהן את התפקיד הטלוויזיוני הראשון כשחקן אורח קבוע בתוכנית הילדים החדר של חני בהנחייתה של חני נחמיאס, תפקיד שהביא לכהן תפקידים נוספים בסדרות אשר שודרו בערוצי הילדים המסחריים.
בשנת 2008 הפיק מופע אשליות שרץ במשך שנה על הבמות ברחבי אירופה.[דרוש מקור]
בשנת 2009 עלה כהן עם מופע אשליות ראשון בכיכובו.[דרוש מקור] בשנת 2016 הופיע עם קסם של ילד, מופע ילדים שהפיק וכיכב בו כאשר לצידו הופיעו כוכבי ילדים רבים. כשנה לאחר מכן הצלחתו של המופע "קסם של ילד" הוא צולם ויצא ב-DVD ראשון.
ביולי 2021 עלתה בערוץ הכוכבים הסדרה "קסם של ילד" בכיכובו של כהן בתפקיד ראשי.
בשנת 2023 - הקים כהן חברת הפקות אירועים ומופעים וייצוג אמנים, בנוסף אופק מכהן כיום כמנהלם האישי של הזמר בן אל תבורי ואמנים נוספים.
הערות שוליים

↑  גיל משעלי, ‏בן אל תבורי מוכן לקאמבק, עם מנהל חדש וחברת בוקינג חדשה, באתר ‏מאקו‏, 16 ביולי 2023
אורקוס

ערך זה עוסק בגוף השמימי. אם התכוונתם לדמות במיתולוגיה הרומית, ראו .
| --- | --- |
הגוף הטרנס הנפטוני 90482 אורקוס והירח שלו Vanth
הגוף הטרנס הנפטוני 90482 אורקוס והירח שלו Vanth
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  גופים קטנים במערכת השמש
 קטגוריה:  גוף טרנס-נפטוני
 מיקום:  חגורת קויפר
 תאריך גילוי:  17 בפברואר 2004
 מגלה:  מייקל בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ
 על שם:  אורקוס 
 מאפיינים מסלוליים
 מרחק ממוצע מהשמש:  5,897,082,400 ק"מ (39.419 AU)
 אפואפסיד:  7,227,176,000 ק"מ (48.31 AU)
 פריאפסיד:  4,567,288,000 ק"מ (30.53 AU)
 ציר חצי-ראשי:  39.1742376 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.22552
 זמן הקפה:  247.492 ימים
 מהירות מסלולית
  ‑ ממוצעת:  4.68 ק"מ/שנייה
 נטיית מסלול:  20.55233°
 מספר ירחים:  1 (Vanth)
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  458.5±12.5 קילומטר
 ממדים:  807 (אורך), 761 (רוחב) ק"מ
 מסה:  ‎7.5×1020‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  1.5 בערך גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.2 בערך מטר/שנייה2
 אלבדו:  0.09
 בהירות נראית:  19.1
 בהירות מוחלטת:  2.2 
 מהירות מילוט:  0.44 בערך ק"מ/שנייה
 טמפרטורה ממוצעת:  45 קלווין בערך K
 
אורקוס (שם מלא: 90482 אורקוס; באנגלית: 90482 Orcus) הוא גוף טרנס-נפטוני בחגורת קויפר (KBO) שהתגלה על ידי מייקל בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ ב-17 בפברואר 2004. לאורקוס ירח אחד בשם Vanth.
מקור השם

תחת הקווים המנחים של ועדת השמות האסטרונומיים הפועלת תחת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU), גופים בעלי מסלול דומה לפלוטו יקבלו שמות של אלי השאול. אחת ההצעות כללה את שמו של אורקוס אל המתים במיתולוגיה הרומית. השם אושר ופורסם ברבים ב-22 בנובמבר 2004.
מסלול

אורקוס הוא פלוטינו טיפוסי. מסלולו של אורקוס דומה למסלולו של פלוטו מלבד העובדה שהאפהליון מעל מישור המילקה ובכיוון מנוגד.
למרות שבנקודה מסוימת מסלולו חוצה את מסלול נפטון, התהודה בין שני הגופים מראה כי אורקוס תמיד נמצא במרחק רב ממנו היכן שהמרחק הזוויתי ביניהם תמיד 60 מעלות.
אווה יונסקו

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1965 (בת 59) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Eva Stéphanie Nicole Ionesco 
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 בן או בת זוג:  Simon Liberati 
 פרופיל ב-IMDb
 
אווה יונסקו (בצרפתית: Eva Ionesco; נולדה ב-18 ביולי 1965) היא שחקנית צרפתייה.
ביוגרפיה

יונסקו נולדה בפריז. אמה היא הצלמת ממוצא רומני אירינה יונסקו. אווה נולדה בעקבות מערכת יחסים שאמה ניהלה עם איש צבא הונגרי. כשהייתה בת שלוש, הוריה נפרדו.
בהיותה בת חמש החלה אמה לצלמה בעירום ולפרסם את התצלומים. בהיותה בת אחת עשרה, אמה צילמה אותה בעירום למהדורה האיטלקית של מגזין "פלייבוי". שנה לאחר מכן צולמה בעירום מלא לשער ה"דר שפיגל". ב-1977 איבדה אמה את המשמורת עליה, והיא גרה לזמן מה בבית הוריו של המעצב כריסטיאן לובוטן.
לאורך השנים נקטה יונסקו מספר הליכים משפטיים שבהם האשימה את אמה בהתעללות רגשית ותבעה לקבל לידיה תצלומים שבהם היא מופיעה בעירום כילדה. בשנת 1998 החרימה משטרת צרפת מאות תצלומים כאלה מדירתה של האם.
בשנות ה-80 למדה בבית ספר למשחק.
משחק

ב-1976 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטו של רומן פולנסקי "Le locataire".
ב-1977 הופיעה בקופרודוקציה הגרמנית-איטלקית "Maladolescenza".
ב-1985 גילמה את מיס צרפת בקומדיה "Les Nanas".
ב-1987 שיחקה בסרט הדרמה "Hôtel de France", המבוסס על יצירה של אנטון צ'כוב.
ב-1996 שיחקה בסרט "Le locataire" לצד מוניקה בלוצ'י. באותה שנה שיחקה גם בסרט "Encore", העוסק במשבר אמצע חיים של פרופסור באוניברסיטה.
ב-1999 שיחקה בסרט "La Patinoire" לצד ברוס קמפבל.
ב-2001 שיחקה בסרט "Un aller simple", המבוסס על רומן מאת דידייה ואן קאווליר.
בין עבודותיה בתיאטרון הן במחזה אגדת חורף של ויליאם שייקספיר.
בימוי

ב-2006 החלה לעסוק בבימוי, ב-2011 יצא לראשונה הסרט הראשון באורך מלא שביימה, הסרט נקרא "My Little Princess" וקיבל השראה ממערכת היחסים שלה עם אמה, שיחקה בו איזבל הופר.
חיים אישיים

היא אמא לבן. ב-2013 נישאה לעיתונאי סימון ליבראטי.
הערות שוליים

↑  BDFF, php88.free.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14189177k (data)  GND: 1022903764  ISNI: 0000 0000 7840 2668  LCCN: no2003083954  NTA: 339849762  SUDOC: 162186797  VIAF: 24811725   WorldCat (עם VIAF): 24811725
אופל ג'וניור

| --- | --- |

Opel Junior
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אופל
 שנות ייצור:  1983 (מכונית קונספט)
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 אורך:  3,410 מ"מ
 רוחב:  1,570 מ"מ
 גובה:  1,450 מ"מ
 משקל:  650 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,220 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  1,200 סמ"ק המפיק 56 כ"ס (מנוע בנזין)
 מעצב:  כריס באנגל (עיצוב פנים)  Gert Hildebrand
אופל ג'וניור (בגרמנית: Opel Junior) היא מכונית עירונית המוגדרת מכונית קונספט בתצורת מכונית סופרמיני, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס.
"אופל ג'וניור" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בפרנקפורט (International Motor Show Germany) בספטמבר 1983.
"אופל ג'וניר"

3 דלתות האצ'בק
מקדם גרר - 0.31
ראו גם

אופל
מכונית קונספט
הערות שוליים

↑  "אופל ג'וניור" קונספט oldconceptcars.com/1930-2004/opel-junior-concept-1983
↑  "אופל ג'וניור" - מפרט autominded.net/brochure/opel/Opel%20Junior
↑  "אופל ג'וניור" כולל תמונות archivioprototipi.it/europa/opel/junior
↑  "אופל ג'וניור" - תמונות כולל פנים הרכב carstyling.ru/en/car/1983_opel_junior/images
↑  "אופל ג'וניור" כולל תמונות פנים הרכב cardesignnews.com/media/imported
אות מלחמת סיני

| --- | --- |
 
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  אות מערכה
 זכאות:  חיילים אשר שירתו בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956 ונוספים לפי הפירוט
 הענקות
 הוענק לראשונה:  1957
 היררכיה
 הבא:  אות מלחמת ששת הימים
 הקודם:  אות מלחמת הקוממיות
 
אות מלחמת סיני הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במבצע קדש (מלחמת סיני), מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
הזכאות לאות

את האות קיבלו האנשים הבאים:
חיילים ששירתו בצה"ל בסדיר או במילואים לתקופה רצופה של 72 שעות לפחות, בתוך פרק הזמן בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956.
חיילים שנהרגו במהלך המלחמה.
מי שנמנה עם הסגל הפיקודי של הג"א.
אזרחים עובדי צה"ל.
אזרחים שהתנדבו לשרת כנהגים של רכב אזרחי מגויס.
בני משפחה של זכאים שנפטרו יכלו להגיש בקשה ולקבל את העיטור בשמם.
ב-1958 הוחלט להעניק את האות גם לשוטרים, עובדי שב"כ ועובדי התעשייה הצבאית.
עיצוב האות

במרכז האות פס רחב בצבע תכלת כצבע דגל המדינה, המוקף פסים דקים בצבע אדום כדם הנופלים והפצועים ובפסים כחולים. בצדדים מופעים פסים רחבים של חום בהיר כצבע החול בסיני.
ככל אותות המערכה בישראל, האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. לאחר מלחמת לבנון השנייה החל ייצור האות ממתכת מצופה אמייל.
באות המקורי מבד היו חוטים לבנים שזורים לסירוגין מעל ומתחת לפסים החומים ובאופן לא אחיד. כאשר האות הוחלף למתכת מצופה אמייל הם נקבעו באופן קבוע ואחיד באותות כמלבנים לבנים אופקיים.
חייל שקיבל צל"ש במהלך המלחמה עונד אותו על גבי האות.
אופנה במדינות המערב בשנים 1945–1959

הזמר אלביס פרסלי השפיע רבות על הפופולריות של מגמות אופנה רבות בקרב צעירים במהלך העשור
האופנה במדינות המערב בשנים 1945–1959, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מזוהה במיוחד עם אופנת ההוט קוטור שהפכה פופולרית בעקבות שנות הצנע של המלחמה - ביגוד ואביזרי אופנה יוקרתיים שהוכנו והותאמו באופן אישי - שהחלה לצבור פופולריות לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שמדינות המערב יצאו מכלכלת הצנע של המלחמה, ופריז חזרה להיות בירת האופנה העולמית. אחת התוצאות של השגשוג הכלכלי שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה זמינות רבה של בדים סינתטיים וחומרים כמו ניילון, ופוליאסטר, אשר היו נוחים לכביסה.
הכתפיים המרובעות והחצאיות הקצרות חלפו מהאופנה, והתחלפו בעיצובי צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאוד לצורת הגוף הנשית, דוגמת דיור. אופנה זו באה לידי ביטוי, בדרך כלל, בגזרת כתפיים צרות, מותניים צמודים, דגש על חזה, חצאיות ארוכות יותר, ולרוב בעלות שוליים רחבות יותר. באמצע שנות ה-50 אופנה זו פינתה בתורה את מקומה לאופנה חדשה של ביגוד שאינו מותאם אישית לצורת הגוף, וחלק מבגדים אלו כונו על ידי מגזין ווג "שמלת חולצת טריקו". מגמה חדשה, שצברה תאוצה בתקופה זו, הייתה שבני הנוער פיתחו אופנה משלהם, במקום להתלבש בדומה להוריהם כמו בעשורים הקודמים.
אופנת נשים בשנים 1945–1959

נערה בחוף תל אביב, 1947
1953
1953
1955
מרילין מונרו, 1957
1958
תסרוקת קצרה הייתה פופולרית במיוחד בקרב נשים צעירות בעולם המערבי בשנות ה-50 כפי שניתן לראות בתצלום משנת 1958
1959
אופנת גברים בשנים 1945–1959

פרנק סינטרה לבוש בחליפה אופנתית, 1947.
תצלום של חליפה אופנתית ב-1947
חליפת קיץ וכובע תואם, 1948
שני גברים וילד בביגוד טיפוסי לתקופה בעולם המערבי, 1948
סוכני ביטוח עם חליפות, כובעים, ועניבות עם הדפסים, מיניאפוליס 1949
השחקן צ'ט אלן תרם רבות לפופולריזציה של התסרוקת ה"רטובה" בשנות ה-50
חליפות בסגנון "קונטיננטל" - קרי גרנט בסרט "מזימות בינלאומיות"
פרד אסטר לבוש בעניבה לבנה בסרט "חתונה מלכותית" 1951
אופנת צעירים

בשנות החמישים תרבות הפופ הייתה ממוקדת יותר מאי פעם בבני נוער ובתחומי העניין שלהם, ובמיוחד בתרבות הרוקנרול. אופנת הנוער השפיעה רבות על תעשיית האופנה במהלך העשור. בעוד שבעבר בני הנוער נהגו להתלבש באופן דומה להוריהם, במהלך שנות החמישים התפתח סגנון אופנתי לבני הנוער שהיה מרדני ושונה.
אופנת צעירים > אייווי ליג

בתחילת שנות החמישים הסגנון האופנתי "אייווי ליג" הפך פופולרי בקרב צעירים אמידים בתיכונים ומכללות בצפון מזרח ארצות הברית, ובמיוחד בקמפוסים במכללות האמריקניות של ליגת הקיסוס. פריטים נפוצים באופנה זו כללו סוודר קרדיגן, אפודת סוודר, חולצות אוקספורד לבנות, עניבות טוטאל או האחים ברוקס, עניבות אסקוט, ומעילי ספורט מטוויד או מפלנל.
אופנת צעירים > גריזרים

במהלך העשור תת-תרבות הגריזרים (Greasers) הפכה פופולרית בקרב צעירים רבים מהמעמד העובד בארצות הברית. אחד מהמאפיינים הבולטים ביותר לאופנה של תת-תרבות זו היו תסרוקות שעוצבו באמצעות שימוש במוצרי שיער כגון פומייד או ג'ל, אשר חייב סירוק תכוף של השיער על מנת לשמור על המראה של התסרוקת. תסרוקות פופולריות הושפעו בעיקר מאמני רוק אנד רול ורוקבילי כמו אלביס פרסלי.
מבחינת לבוש, גריזרים נהגו ללבוש מכנסי ג'ינס כחולים כהים של ליוויס, נעלי עור שחורות או חומות גבוהות, חולצות טריקו שחורות או לבנות, ומעילי ג'ינס או מעילי עור.
אופנת צעירים > ביטניקים

בשנות החמישים המאוחרות ובמהלך שנות השישים תת-התרבות ההיפית צמחה בחלקים הבוהמים של לונדון, פריז ובמרכזים העירוניים של ארצות הברית. סוודרים שחורים, סנדלים, משקפי שמש, חולצות מפוספסות, וכומתות הפכו פופולריות בקרב ביטניקים.
בגדי ילדים בשנים 1945–1959

בשל תופעת הבייבי בום שאירעה בתקופה שלאחר המלחמה היה ביקוש גבוה למדיי לבגדי ילדים. בגדי ילדים החלו להיות באיכות גבוהה יותר בתקופה זו.
שמלת ילדה, 1947.
ילדה גרמנייה, 1953.
ילדה משחקת בהולה הופ, 1958
הערות שוליים

↑  "The Ivy Style Primer — Gentleman's Gazette". www.gentlemansgazette.com.
↑  Inc, Time (11 במאי 1959). "LIFE". Time Inc – via Google Books. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Inc, Time (25 בינואר 1954). "LIFE". Time Inc – via Google Books. {{cite web}}:  (עזרה)
| ההיסטוריה של האופנה במדינות המערב במאה ה-20 ובמאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-20 | 1900–1909 • 1910–1919 • 1920–1929 • 1930–1945 • 1945–1959 • 1960–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 |  |
| המאה ה-21 | 2000–2009 • 2010–2019 |  |
פול ניומן עם תלבושת "אייווי ליג" טיפוסית לאמצע שנות החמישים הכוללת מכנסי צ'ינו, חולצת פולו, ומעיל ספורט.
אירארי

אירארי (בלטינית: aerarii; ביחיד: aerarius, מילולית: 'aes' - אס במובן של מס גולגולת) הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה, שלא נכללו ברשימת שלושים השבטים הראשונית של המלך סרוויוס טוליוס.
ככל הנראה נמנו האירארי תחילה עם הקאיריטים, אזרחים ללא זכות הצבעה ושותפות במוסדות הרומיים, כשניתן היה לגרש אזרח רומי מכלל השבטים ולהפוך אותו לאיראריוס, זמנית או תמידית. האירארי נהנו מהגנת העיר ומאפשרות לסחור בה והיו פטורים מחובת השירות בצבא, אך הוטלו עליהם מסים גבוהים יותר משהוטלו על אזרחים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אובלומוב

| --- | --- |

עטיפת התרגום העברי השני, בהוצאת מחברות לספרות (2012)
 מידע כללי
 מאת:  איוואן גונצ'רוב
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  האימפריה הרוסית 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־19 (1843–1851) 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1859 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מ. ניומן (תשי"ט);  מחברות לספרות (2012)
 תרגום:  יצחק אורן (תשי"ט);  דינה מרקון (2012)
 סדרה
 ספר קודם:  הסיפור הרגיל 
 הספר הבא:  אובריב 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003543986, 001862332, 001862337
 
אוֹבּלוֹמוֹב (ברוסית: Обломов) הוא רומן מאת הסופר הרוסי איוואן גונצ'רוב שראה אור בשנת 1859. הספר זכה להצלחה גדולה ולהערכתם החיובית של טולסטוי, צ'כוב, דוסטויבסקי, סמואל בקט ורבים אחרים. המילה אובלומוביות (או אובלומוביזם; ברוסית: обломовщина, אובלומובישצ'ינה), הגזורה משם משפחתו של גיבור הספר, משמשת ברוסית לתיאור תופעת אדישות בחיי החברה ובחיים הפרטיים, חוסר מעש, בטלנות וחולמנות.
עלילה

איליה איליץ' אובלומוב הוא עצלן כרוני, ההופך את עצלותו לאידאולוגיה, אליה יש לשאוף בגן עדן חופשי מכל עבודה ודאגה. אובלומוב יכול להרשות זאת לעצמו שכן הוא אציל, בן למשפחה עתיקה ובעל אחוזה כפרית שקיבל בירושה בשם אובלומובקה, המניבה לו, בזכות שיטת הצמיתות, הכנסה המממנת את חייו הריקים ממעש. בראשית הספר מתגורר אובלומוב בן השלושים לערך בדירה בבירה סנקט פטרבורג יחד עם משרתו האישי זאכר.
חברו האמיתי היחיד של אובלומוב הוא אנדריי שטוֹלץ, בן לאב ממוצא גרמני ולאם רוסייה. שטולץ הוא אדם נמרץ, מודרני ותועלתני השואף לקדם את אובלומובקה לקראת מודרניזציה (הכוללת סלילת מסילת ברזל והקמת בתי ספר לילדי האיכרים והצמיתים, יוזמות המזעזעות את אובלומוב, הרואה בהן טרחה וסכנה לגן העדן התמים – זאת על אף שהדבר יכול להניב הכנסות גדולות יותר מן האחוזה). משימתו של שטולץ היא לנער את אובלומוב, להקימו מן הספה עליה הוא רובץ ולעורר אותו לחיים.
במסגרת ניסיונו של שטולץ לנסוך חיים באובלומוב הוא מכיר לו את אולגה. למשך פרק זמן מסוים נדמה כי אובלומוב אכן קם לחיים, הוא מתאהב באולגה ואף היא מתאהבת בו. אולם לאחר פרק זמן החופף לתקופת הקיץ, קמלה אהבתם (לאחר ש"סכנת" החתונה וחיי המשפחה על הטרחה שבהם מטילה על אובלומוב אימה) ואובלומוב שב לאיטו להרגליו הישנים (לבישת חלוק-בית כל היום ורביצה על הספה).
עם זאת, שוכר אובלומוב דירה בביתה של אַגָפיה פְּשֶניצינה, שם הוא זוכה לטיפול מסור מצידה. חיי הבטלה שלו אינם זוכים לגינוי מצידה של האשה הפשוטה אלא להערצתה את ידיו הלבנות והנקיות וגופו השמנמן. אחיה של בעלת הבית מנסה להונות אותו ולסבכו בחובות, אך אובלומוב נחלץ מכך בזכות שטולץ, ששב לחייו לאחר שנשא לאשה את אולגה.
בסופו של דבר נושא אובלומוב את אגפיה לאשה ומת כתוצאה מאורח חייו לאחר שהביאו לעולם ילד. הילד הועבר, בהסכמתה של אגפיה, לגידולם של שטולץ ואולגה.