stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המתווך (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  פרדריק פורסיית' 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 הוצאה
 הוצאה:  Bantam
 תאריך הוצאה:  1989 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מעריב
 תאריך:  1990
 תרגום:  יוסף אשכול
 מספר עמודים:  415 (כריכה קשה)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001160257
 
המתווך (באנגלית: The Negotiator) הוא ספר מאת הסופר הבריטי פרדריק פורסיית'. הספר עוסק בשלהי המלחמה הקרה ובהסכמים שהביאו לסיומה. שם הספר נגזר מעיסוקו של גיבור הספר, המשמש מומחה למשא ולשחרור בני ערובה.
עלילה

עלילת הספר נפתחת בעת שמנהיגי ארצות הברית וברית המועצות מקדמים הסכם לשיפור היחסים בין המעצמות, ולצמצום הנשק הגרעיני שבידיהן. גורמים בצבא האדום מודאגים מהמלאי המצטמצם של מקורות האנרגיה הזמינים, ובהם הנפט, וגם מצמצום כוחו של צבאם. גם בארצות הברית ישנם אנשים שמודאגים מצמצום היקף הייצור בתעשיות ההגנה ומהמחסור במקורות האנרגיה. שתי הקבוצות מתאגדות יחד ורוקמות מזימה להכשיל את השלום בין ארצות הברית ורוסיה. מטרתן: להביא למלחמה, שתאפשר השתלטות רוסית על מקורות הנפט של סעודיה ושכנותיה. להבנת הקושרים הציר המרכזי בהסכם בין המעצמות הוא הנשיא האמריקני, ג'ון קורמק. כדי להוציאו מן המשוואה יוצאת אל הפועל תוכנית במהלכה נחטף באנגליה סיימון, בנו היחיד של הנשיא, הלומד באוניברסיטת אוקספורד.
הנשיא האמריקני מטיל על סגנו, מייקל אודל, וצוותו את משימה לשחרר את בנו מידי החוטפים. לצורך המשימה מגויס אמריקני גולה אשר חי בספרד בשם קווין. קווין הוא מתווך, מומחה למשא ומתן עם מחבלים וחוטפים, ובעברו איש הכוחות המיוחדים, אשר שירת בגבורה במלחמת וייטנאם. סגן ראש ה-CIA נשלח להשיבו מן הבדידות אשר כפה על עצמו לאחר מותם של אשתו ובנו וכן לאחר פרשת חטיפה בה טיפל שהסתיימה במות בת ערובה צעירה. קווין אינו משתמש בשמו הפרטי והוא נותר בגדר תעלומה לאורך כל הספר. הוא זאב בודד ולוחם מיומן. אולם מקרה חטיפת בנו של נשיא ארצות הברית צופן בחובו שחקנים נסתרים ורבי עוצמה ומאחורי הקלעים המשא ומתן אותו רוקם קווין מסתבך והולך.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, משחק תחבולות ועורמה, מקור ראשון, 25 באוקטובר 2019.
↑  פרדריק פורסיית', "המתווך", הוצאת מעריב, 1990, עמודים 79–80.
↑  גל פרל פינקל, ‏בסוף, החבל המתוח שעליו הולכת ישראל בצפון יקרע. הנפילה תהיה כואבת לכולם, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 30 באפריל 2018
↑  פרדריק פורסיית', "המתווך", הוצאת מעריב, 1990, עמודים 113–117.
↑  פרדריק פורסיית', "המתווך", הוצאת מעריב, 1990, עמוד 102.
↑  פרדריק פורסיית', "המתווך", הוצאת מעריב, 1990, עמודים 9–10.
הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 סוכנות אם:  משרד התקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה 
 תאריך הקמה:  4 במרץ 2004
 תאריך פירוק:  20 בנובמבר 2020
 fapmc.ru
 
הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים הייתה גוף פדרלי של ממשלת הפדרציה הרוסית שפעלה בשנים 2004–2020.
משנת 2004 עד 2008 נוהלה הסוכנות על ידי משרד התרבות ותקשורת ההמונים של הפדרציה הרוסית, ומאז 2008 על ידי משרד התקשורת של הפדרציה הרוסית. בנובמבר 2020 הסוכנות פורקה.
תיאור

הגוף הוקם על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית ב-9 במרץ 2004 במהלך הרפורמה הפדרלית של 2004 שבמהלכה בוטל משרד העיתונות, שידור ותקשורת ההמונים. במקביל, נמשכה פיתוח מדיניות וחקיקת החוק, תפקידי פיקוח ובקרה (שהועברו לידי רוסקומנזור) מתפקידי המשרד. כיום הסוכנות מבצעת תפקידים במתן שירותים בתחום המדיה, ניהול נכסי מדינה בתחום הדפוס, התקשורת ותקשורת ההמונים, פרסום והדפסה, מימון חברות טלוויזיה ורדיו ממשלתיות, סוכנויות ידיעות חדשות, כמו גם מדיות פדרליות אחרות במדינה, חברות מדיה ותשתית, הענקת תמיכה בתחום האלקטרוניקה והרדיו וסיוע להוצאות ספרים ממשלתיות.
ארגונים כפופים

הארגונים הכפופים לסוכנות היו:
VGTRK (ערוצי טלוויזיה "רוסיה-1", "רוסיה-2", "רוסיה-K", "רוסיה-24" ואחרים, תחנות הרדיו "רדיו רוסיה", "מאיאק", "וסטי FM" ועוד, פורטלי האינטרנט Sportbox.ru, Vesti.ru, Strana.ru);
"רוסיה היום" (סוכנות הידיעות וחברת הטלוויזיה הבינלאומית הרוסית "RT");
RTRS (חברה בבעלות המדינה - מפעילת רשת השידור הטלוויזיונית והרדיו במדינה);
מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו (מרכז טכני לטלוויזיה המספק אמצעים טכניים לכמעט 200 חברות שידור);
"רוסיסקאיה גאזטה" (שופר העיתונות הרשמי של ממשלת הפדרציה הרוסית)
"האקדמיה לתעשיית המדיה" (מוסד חינוכי ממלכתי להכשרה מתקדמת של עובדי שידורי טלוויזיה ורדיו);
מרכז הטלוויזיה והרדיו המוזיקלי הממלכתי הרוסי" (מוסד ממלכתי לארגון, הפקה והפצה של מוזיקה ותוכניות תרבות וחינוך, איחוד תחנת הרדיו למוזיקה קלאסית, קבוצות מוזיקליות שונות, וכן מפיק מרכזי) ואחרים.
שמות הסוכנות

הסוכנות יונקת את שורשיה מארגונים קודמים כדוגמת:
ועדת עיתונות של מועצת השרים של ברית המועצות (עד 1 באוגוסט 1972).
הוועדה הממלכתית של מועצת השרים של ברית המועצות לפרסום, דפוס וסחר בספרים (קוסקומאיזדאט; מ-1 באוגוסט 1972 עד 27 ביוני 1989).
ועדת העיתונות הממלכתית של ברית המועצות (מיום 27 ביוני 1989 עד 13 באפריל 1991).
משרד המידע והעיתונות של ברית המועצות (מ-13 באפריל 1991 עד 28 בנובמבר 1991).
משרד העיתונות והמידע של רוסיה (מיום 28 בנובמבר 1991 ועד 31 בינואר 1992).
משרד העיתונות והמידע של הפדרציה הרוסית (המשרד הרוסי לטכנולוגיית המידע; מיום 31 בינואר 1992 עד 22 בדצמבר 1993).
ועדת העיתונאים של הפדרציה הרוסית (מיום 22 בדצמבר 1993 עד 14 באוגוסט 1996).
הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לעיתונות (מ-14 באוגוסט 1996 עד 6 ביולי 1999).
המשרד לשידורי רדיו וטלוויזיה, דפוס, עיתונות ותקשורת המונים (מיום 6 ביולי 1999 עד 9 במרץ 2004, תוך מיזוג עם השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה).
הסוכנות הפדרלית לתקשורת הדפוס ותקשורת ההמונים (מיום 9 במרץ 2004, במסגרת משרד התרבות ותקשורת ההמונים של הפדרציה הרוסית עד 12 במאי 2008. הועבר לאחריות משרד התקשורת ותקשורת ההמונים של הפדרציה הרוסית החל מ-12 במאי 2008).
מנהלים

מ. פולטוראנין (משנת 1991 לנובמבר 1992)
מ. פדוטוב (מדצמבר 1992 עד אוגוסט 1993)
ו. שומייקו (ספטמבר - נובמבר 1993)
ד. מירונוב (מדצמבר 1993 עד ספטמבר 1994)
ס. גריזונוב (מספטמבר 1994 ליולי 1995)
א. לאפטב (משנת 1995 עד 1999)
מיכאיל לסין (מיולי 1999 עד יולי 2004)
מ. ססלאבינסקי (ממרץ 2004 עד נובמבר 2020).
המתווך (סרט, 1998)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פ. גארי גריי 
 הופק בידי:  דייוויד הוברמן   ארנון מילצ'ן
 תסריט:  ג'יימס דמונקו   קווין פוקס
 עריכה:  כריסטיאן וגנר 
 שחקנים ראשיים:  סמואל ל. ג'קסון   קווין ספייסי   דייוויד מורס   ג'ון ספנסר   ג'יי. טי וולש   רון ריפקין   פול ג'יאמטי
 מוזיקה:  גרמה רוול
 צילום:  ראסל קרפנטר 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Regency Enterprises, Mandeville Films 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביולי 1988
 משך הקרנה:  140 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט באדי קאפ, סרט דרמה, סרט פעולה 
 תקציב:  $50,000,000
 הכנסות:  $44,547,681
 הכנסות באתר מוג'ו:   negotiator
 דף הסרט ב־IMDb
 
המתווך (באנגלית: The Negotiator) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת המתח משנת 1998. הסרט בוים על ידי במאי הקולנוע פליקס גארי גריי ומככבים בו סמואל ל. ג'קסון וקווין ספייסי. הסרט צולם בשיקגו וגרמניה.
ביקורת

הסרט קיבל ביקורות חיוביות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 75%, המבוססת על ידי 56 מבקרים.
הקולג' לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1872–הווה (כ־152 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  37°52′22″N 122°15′22″W﻿ / ﻿37.872822222222°N 122.25612222222°W﻿ / 37.872822222222; -122.25612222222
 chemistry.berkeley.edu
 he
 
הקולג' לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (באנגלית: UC Berkeley College of Chemistry) הוא אחד מארבעה עשר בתי הספר והמכללות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הקולג' מאכלס את המחלקה לכימיה והמחלקה להנדסה כימית. מלחקות אלו נחשבות לטובות בעולם. הסגל ובוגרי הקולג' זכו ב-18 פרסי נובל, 9 פרסי וולף ו-11 מדליות לאומיות למדעים. הקולג' מציע מסלולים לתואר ראשון בכימיה, הנדסה כימית וביולוגיה כימית. ישנם גם מסלולים להנדסה כימית, הנדסת חומרים והנדסה גרעינית. התוכניות התואר השני שלה מקנות תוארי MS ו-Ph.D.
הסגל והחוקרים במכללה הקשורים למעבדה הלאומית לורנס ברקלי אחראים לגילוי שישה עשר יסודות ובהם ברקליום, קליפורניום וסיבורגיום (הקרוי על שם בוגר הקולג' וחתן פרס נובל לכימיה גלן תיאודור סיבורג).
אף על פי שאוניברסיטת ברקלי החלה להציע קורסים בכימיה ב-1869, המכללה הוקמה רשמית רק ב-1872, והעניקה את הדוקטורט הראשון שלה. בשנת 1885 לג'ון מקססון סטילמן. סטילמן הוא זה שייסד מאוחר יותר את המחלקה לכימיה באוניברסיטת סטנפורד. חטיבה להנדסה כימית הוקמה ב-1946, והפכה למחלקה ב-1957. המחלקה להנדסה כימית שינתה את שמה להנדסה כימית וביו-מולקולרית בשנת 2010 כדי לשקף את השאיפות המחקריות.
סטודנטים וסגל

הקולג' נחשב לגדול במיוחד בתחומו, וכולל סגל של 96 פרופסורים, חוקרים ומרצים ו-963 סטודנטים לתואר ראשון, 539 לתארים מתקדמים ו-123 פוסט-דוקטורנטים. באביב 2021 העניקה המכללה 187 תארים לתואר ראשון ו-93 תארים מתקדמים. הסגל כולל חתן פרס נובל, שנים עשר חברים באקדמיה הלאומית להנדסה, 37 חברים באקדמיה הלאומית למדעים ו-34 חברים באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הערות שוליים

↑  "The Department of Chemistry | College of Chemistry". chemistry.berkeley.edu.
↑  "The Department of Chemical & Biomolecular Engineering | College of Chemistry". chemistry.berkeley.edu.
↑  "Major Awards & Honors | College of Chemistry". chemistry.berkeley.edu.
↑  "#16elements: Berkeley Lab and the Periodic Table". News Center. 2019-01-28. נבדק ב-2020-07-10.
↑  "Endowed Chairs and Professorships". chemistry.berkeley.edu.
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה

| --- | --- |

 חותמים:  פיוטר רומיאנצב, Muhsinzade Mehmed Pasha 
 מקום יצירה:  קאינארדז'ה 
 תאריך יצירה:  21 ביולי 1774 
 שפות:  רוסית, איטלקית, טורקית 
 
קוצ'וק קאינרג'ה
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (בטורקית: Küçük Kaynarca Antlaşması) הוא הסכם שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית ב-21 ביולי 1774 בבולגריה.
במהלך המאה ה-18 הפכה רוסיה לאויבת העיקרית של האימפריה העות'מאנית. בסדרת קרבות שנמשכו לסירוגין במשך כמה עשרות שנים הצליחו הרוסים לכבוש שטחים נרחבים, ובסופו של דבר נאלצו העות'מאנים המותשים לחתום על הסכם משפיל עם הרוסים. ההסכם, שנחתם בכפר קוצ'וק קאינרג'ה (בשמו המודרני קאינרג'ה(אנ'), בבולגרית Кайнарджа), סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774)
סעיפי ההסכם

חצי האי קרים יזכה לאוטונומיה נרחבת.
רוסיה תפוצה בסכום כולל של 4.5 מיליון רובל.
רוסיה תזכה בגישה לים השחור באמצעות שני נמלים שיהיו תחת חסותה הישירה.
זכותה המלאה של רוסיה על ים אזוב מאושררת.
ספינות תחת דגל של האימפריה הרוסית יוכלו לנוע בים השחור ובמים טריטוריאליים של הטורקים בחופשיות.
תיבנה כנסייה אורתודוקסית באיסטנבול (מעולם לא קוים).
משמעות ההסכם

ההסכם היה מכה קשה לאימפריה העות'מאנית ולעומד בראשה באותה עת - הסולטאן אבדילהמיט הראשון. ראשית ויתרה האימפריה בהסכם על שליטתה הכלכלית בים השחור שנחשב מאז ימי מהמט השני ל"אגם עות'מאני". המונופול על הים השחור היה אחת מהכנסותיו של האוצר האימפריאלי. כמו כן חצי האי קרים היה ידוע בלוחמיו המעולים שגויסו לצבא העות'מאני בשיטת הדוושירמה. בנוסף נאלצה האימפריה לראשונה להסכים להתערבות של מעצמה אירופית בתוך שטחה ובתוך אוכלוסייתה (אוכלוסיית הנוצרים האורתודוקסים).
אך הדבר המשפיל ביותר עבור האימפריה העות'מאנית בהסכם היה הוויתור חסר התקדים על שטחים שבהם חיו מוסלמים. אחד מתפקידיה המרכזיים של האימפריה היה להגן על המאמינים המוסלמים ועל האומה האסלאמית. הוויתור על שטחים "מוסלמים" הוכיח כי האימפריה אינה מסוגלת עוד למלא את התפקיד שנטלה לעצמה, דבר שפגע ביוקרתה בתוך העולם האסלאמי ומול אירופה.
המעבדה

ערך זה עוסק בתוכנית רדיו יומית ברשת "כאן תרבות". אם התכוונתם לסרט תיעודי על תעשיית הנשק בישראל, ראו .
לוגו התוכנית
המעבדה היא תוכנית רדיו יומית, שעוסקת בנושאים אקדמיים מגוונים. התוכנית משודרת פעמים ביום. בשעה 06:00 ובשעה 13:00 ברשת כאן תרבות, השייכת לתאגיד השידור הישראלי. המשדרים (הפרקים), הנעים בין 35 דקות לשעה (תלוי בנושא ובחוקר), נערכים במתכונת של שיחה בין מגישת התוכנית לבין חוקרים וחוקרות מהאקדמיה. התכנית הוגשה ונערכה על ידי גיל מרקוביץ,  מעלייתה לאוויר ב-15 במאי 2017, בפתיחת שידורי התאגיד ועד מרץ 2021. החל ממאי 2021 את התכנית מגישה רונה גרשון תלמי.
בסדרה השתתפו חוקרים ומרצים בולטים, ובהם חוקר האקלים פרופ' פנחס אלפר, חוקרת המוח פרופ' דפנה יואל, הסוציולוגית והמשפטנית פרופ' דפנה הקר, חוקר ומשקם השוניות פרופ' נדב ששר, הארכאולוג פרופ' ישראל פינקלשטיין, המשוררת וחוקרת הספרות פרופ' חביבה פדיה והבלשן ומחיה השפות פרופ' גלעד צוקרמן, חוקר התיאטרון פרופ' יהודה מורלי, חוקר הצחוק וההומור פרופ' אריה סובר, כמעט כולם חברי הסגל האקדמי באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
נושאי "המעבדה" נבחרו מכל תחומי הדעת, למשל פיזיקה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ביולוגיה, ספרות, אמנות, וסוציולוגיה. הנושאים מתמטיקה, כימיה, מדעי המחשב וכלכלה כוסו פחות.
את כל המשדרים עדיין ניתן גם לשמוע בפודקאסט (תוכן שמע on demand) בעמוד הפודקאסטים של רשת כאן תרבות.
הערות שוליים

↑  גיל מרקוביץ אחראית על תכנים אקדמיים נוספים בתאגיד, כולם במטרה להנגיש את הידע האקדמי הרב והמגוון לציבור, כגון הגשת "שלושה שיודעים" בבקרי חמישי (ברשת כאן תרבות בין שבע לתשע ובערוץ כאן11 בין שבע לשמונה), תוכנית עתידנית ופורמטים נוספים בעבודה.
| תוכניות תאגיד השידור הישראלי  |
| --- | --- | --- |
| חדשות ואקטואליה | חדשות הערב • חדשות הלילה • חדשות שישי • חדשות השבת • ערב ערב • העולם היום • שרון ואורי • מהצד השני עם גיא זהר • משחקי הכיס • עצם העניין • הכול פוליטי • שבע עם איילה חסון • הזמן הירוק |  |
| תוכניות תחקירים | זמן אמת • שטח הפקר • האזרח גואטה • דו"ח רולניק |  |
| דוקו ותעודה | וואי וואי וואי • יוצאים מהכלל • המהפכה הגאה • לבנון • אויבים • שרון • שופטים בשר ודם • לוחמים • הבלתי חשובים • המנדט • בשם האב • מדורות השבטים • חילוניות • 3 שירים |  |
| מציאות תיעודית | טיול אחרי צבא • בואו לאכול איתי • רילוקיישן • סליחה על השאלה • 80 וארבע • מתחילים מאפס • עוד ניפגש • סיפורים מהכורסה • יומני היקר • פרויקט משפחות • היהודי החדש • עולם קטן |  |
| שעשועונים | המרדף • האחוזון העליון |  |
| תרבות וראיונות | סוכן תרבות • פגישה עם רוני קובן • חדר 101 • קארפול קריוקי • פשוט בבית • ארון השירים היהודי • שאלה תשובה • מה שתגידו |  |
| סאטירה, בידור ואירוח | עד כאן! • הלילה עם לוסי וגורי • זהו זה! • ערב עם שי שטרן • ערוץ אפס |  |
| עלילתיות | קופה ראשית • היהודים באים • שב"ס • שטוקהולם • אבא משתדל • מתיר עגונות • טהרן • מנאייכ • שעת נעילה • חזרות • אחד על אחד • מותק בול באמצע • המפקדת • החנות שיש בה הכל • עלומים • שישו ושמחו • קרתגו • שישה אפסים • סובייצקה • הצבי • תיק נעדר • האיש שרצה לדעת הכל • האמת |  |
| סדרות רשת (כאן דיגיטל) | סוף הדרך • הטרמפיסטים • עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי • פגום • משפחת פנסטה |  |
| רדיו והסכתים | חיות כיס • שיר אחד • אגן הים התיכון • המעבדה • לך תזכור |  |
המקלחת

| --- | --- |

מוני מושונוב (מימין) ויוסי ידין (משמאל)
 בימוי:  חורחה גורביץ'
 הופק בידי:  חורחה גורביץ'
 תסריט:  דני הורוביץ
 עריכה:  הדר פרידליך
 שחקנים ראשיים:  יוסי ידין, מוני מושונוב
 מוזיקה:  עודד זהבי
 צילום:  ולנטין בלנוגוב
 הקרנת בכורה:  1997 
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
 
מוני מושונוב (עומד) ויוסי ידין (יושב)
המקלחת הוא הסרט הקצר והשני שביים חורחה גורביץ' (1997, 35 דקות). התסריטאי הוא דני הורוביץ.
עלילה

מערכת יחסים בין אב (75) (יוסי ידין) ובנו (43) (מוני מושונוב), משתקפת במפגש אינטימי במקלחת, כאשר הבן נאלץ לרחוץ את אביו בגלל מחלתו. החרדה מפני הבדידות והמוות, חוסר האונים של בני המשפחה והיחסים הבלתי פתורים ביניהם – כל אלה נעלמים ברגעי החסד במקלחת.
ההפקה

התחלת העבודה על הסרט ארכה זמן רב, מכיוון שלא נמצא גוף משדר מממן שיסכים להשקיע בסרט שנושאו הזיקנה. מלחין המוזיקה הוא עודד זהבי. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ.
הוא שודר פעם אחת בערוץ השני (קשת) עם רייטינג של כ-16%.
למחרת השידור פנה שחקן הסרט יוסי ידין לשווא לשידורי קשת בציפייה ובדרישה לשדרו שוב ללא ה-14 הדקות של פרסומות. ב-2001 לאחר מותו של ידין, גורביץ' פנה שוב לשידורי קשת בבקשה לשדר את הסרט שוב ביום השלושים למותו של ידין, אך למרות שזכויות השידור היו עדיין אצלם הסרט לא שודר.
פרסים

הדרמה הטובה ביותר. פסטיבל הקולנוע ירושלים 1997.
הסרט הטוב ביותר. פסטיבל קאט ת"א 1997 (מכון ישראלי לקולנוע).
פרס פיפרסקי (פרס מבקרי הקולנוע) בפסטיבל קרקוב 1998.
פרס פסטיבל צ'ילה 1997 (גם פרס לבמאי הטוב ביותר).
הסרט הטוב ביותר. פסטיבל אורוגוואי 1998.
קרדיטים נוספים

מעצב פסקול – ישראל דוד
מעצב תפאורה – אריאל גלזר
השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
יוסי ידין: מיכאל (האב)
מוני מושונוב: גבי (הבן)
מיכאל מושונוב: נחי (הנכד)
עדה טל: האם
עירית גידרון: נעמי (הבת)
הפארק הלאומי צ'יטוואן

הפארק הלאומי צ'יטוואן (בנפאלית: चितवन राष्ट्रिय निकुञ्ज; באנגלית: Chitwan National Park; בעבר נקרא "הפארק הלאומי המלכותי צ'יטוואן") משתרע על שטח של 932 קמ"ר בדרום נפאל, כ-200 ק"מ דרומית לבירה קטמנדו. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1973, והיה לפארק הלאומי הראשון במדינה. ב-1984 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים

הפארק שוכן בטראי הפנימי שבמרכז-דרום נפאל, וגובל בדרומו בגבולה של נפאל עם הודו. אורכו 78 ק"מ ממזרח למערב, והוא ממוקם בין גובה של 150 ל-815 מטר מעל פני הים. בצידו המזרחי הוא גובל בשמורת פארסה (Parsa) שהוכרזה ב-1984. האזור היה מוגן כבר ב-1846, עת שימש כשמורת ציד מלכותית, והוא שמר על מעמדו זה עד שנת 1951. ב-1958 הועלתה הצעה להגדיר חלק משטח הפארק כשמורת קרנפים, וזו יצאה לפועל ב-1961. הפארק הלאומי הוכרז בשנת 1973 וב-4 במרץ 1974 הותקנו התקנות המסדירות זאת. שטחו המקורי של הפארק עמד על 544 קמ"ר והוא הוגדל לשטחו הנוכחי ב-1977.
קרקע הפארק מתוארכת לפלאוקן ולפליסטוקן, ונישאה למקום על ידי זרימת מים. היא עשויה מאבן חול, קונגלומרט, קווארציט וסלעי משקע אחרים. השטח מתאפיין בצוקים תלולים הפונים לכיוון דרום, ובהם צמחייה דלה ביחס למורדות הצפוניים. הפארק שוכן באגן הניקוז של הגאנגס ומישורי ההצפה שבתחומו מדורגים בצורת טראסות.
האקלים בפארק סובטרופי, ועונת המונסון הגשומה נמשכת מאמצע יוני עד סוף ספטמבר. החורף יבש יחסית, וכ-90% מסך המשקעים, שכמותם עומדת על כ-2,400 מ"מ בשנה, יורדים בעונת המונסון, וגורמים לשיטפונות ולהצפות. טמפרטורות המקסימום מגיעות בממוצע ל-38°C בקיץ, ויורדות עד כ-6°C בממוצע בין אוקטובר לינואר.
החי והצומח

הפארק עשיר בבעלי חיים, ובשטחו חיים 68 מיני יונקים, כ-544 מיני עופות, כ-56 מיני דו-חיים וזוחלים, כ-126 מיני דגים וכ-65 מיני פרפרים. היונקים הגדולים החיים בפארק הם הפיל האסייתי והקרנף ההודי, המצויים בסכנת הכחדה. יונקים נוספים כוללים את הגאור, חזיר הבר ההודי, המונטיאק המצוי, אייל סמבר, אייל נקוד, האייל החזירוני, הארבע קרן, קופי לנגור אפורים ומקוק רזוס, מיני סנאים שונים, ועוד. עם הטורפים נמנים הטיגריס הבנגלי, הנמר, הדול המצוי, הצבוע המפוספס, הדוב השפתני, התן הזהוב, הדלק צהוב-הגרון, גירית הדבש, הלוטרה חלקת-הפרווה, חתול הדגים הנמרי ואחרים. אוכלוסיית הזוחלים כוללת, בין היתר, את הגאביאל הנדיר, קרוקודילים ואת הפיתון הבורמזי.
עד 1951 הייתה באזור הפארק שמורת צייד, ואוכלוסיית בעלי החיים בו נפגעה. מאז הוקם הפארק הלאומי השתפר המצב, ואוכלוסיית הקרנפים, למשל, גדלה מכ-100 פרטים בלבד ב-1966 לכ-400. לעומתם, אוכלוסיית הטיגריסים עדיין בסכנה. בעבר היו בתחומי הפארק כ-3,000 טיגריסים וכיום עומד מספרם על כ-150 בלבד.
צמחיית הפארק מבוססת על יערות טרופים וסובטרופים נשירים, אם כי גם עצי אורן נפוצים בו. היערות תופסים כ-70% משטח הפארק, וכ-20% נוספים מכוסים בעשבים. מין ידוע של עשבים בפארק הוא "עשבי הפילים" ("elephant grass") הגבוהים. אלה גדלים סמוך לנהרות ועשויים להגיע לגובה של שמונה מטרים.
השפעת האדם

האזור יושב על ידי בני הטהרו משך מאות שנים, אך בשנות ה-50 הם היו למיעוט בשל הגירת תושבי הגבעות שמדרום לפארק, אשר נמלטו אליו לאחר שהמלריה הודברה בו. הפארק הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים במדינה, מחוץ לעמק קטמנדו ולאזור פוקארה. מספר המבקרים עלה מכאלף בשנה עם הכרזת הפארק ליותר מ-31,000 מבקרים ב-1989, 77,000 ב-1999 והוא נמצא בעלייה מתמדת. בשטח הפארק שני אתרי הינדו קדושים.
הערות שוליים

↑  Historical Background
↑  Chitwan National Park, chitwannationalpark.gov.np
↑  Faetures
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4211666-1  NKC: ge448249  SUDOC: 204181526  VIAF: 223733422   WorldCat (עם VIAF): 223733422 
פילים אסייתים רוחצים בפארק
מפת הפארק
מגדל תצפית בפארק
קרנף הודי בפארק
המועדון היעקוביני

| --- | --- |

מימין: סמל המועדון היעקוביני בין 1789 ל-1792; משמאל, אחד הסמלים 1792-4.
חברת ידידי החוקה, מ-21 ספטמבר 1792 חברת היעקובינים, ידידי החירות והשוויון (בצרפתית, ובהתאמה: Société des amis de la Constitution ו-Société des Jacobins, amis de la liberté et de l'égalité), הנודעת בשם המועדון היעקוביני (Club des Jacobins) או בקיצור השם בתור היעקובינים (Jacobins), הייתה אגודה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית שפעלה מנובמבר 1789 ועד ל-11 בנובמבר 1794. הם היו המועדון הגדול, המשפיע וגם המפולג ביותר בכל התקופה, ובשיאם ב-1793 ו-1794 היו להם יותר מ-6,000 סניפים ובערך חצי מיליון חברים רשומים. לאורך חמש שנות פעילותם היוו גורם מדרבן ומקצין שהניע את המהפכה לכיוון רדיקלי יותר ויותר. התנהלות זו דחפה לפרישה או נידוי של מתונים, בעיקר סיעות הפייאנטים והז'ירונדינים, ולעליית המונטניארדים הקנאיים. היעקובינים החלו כתנועה למען מלוכה חוקתית וביטול אי-השוויון של חברת המעמדות וגלשו שמאלה עד לרפובליקניות וכינון מדינה ריכוזית עם רשות מבצעת חזקה. הם השתתפו בכל המאורעות המרכזיים של המהפכה עד שהריאקציה התרמידורית הביאה לפירוקם.
המועדון הברטוני

לאחר הכרזת המלך לואי השישה עשר על כינוס אספת המעמדות של 1789 והעלאת התביעה להעניק ייצוג כפול למעמד השלישי, קבוצת הרוב, ולמנות קולות לפי ראש ולא לכל שדרה כגוף אחד, ניצת בכל צרפת חיכוך פוליטי בין ה"פטריוטים" שתמכו בכך ובין השמרנים שעמדו על שימור הסדר הישן. מעטים היו המקומות שהסכסוך התלקח בהם בעזוז יותר מבחבל ברטאן. האצולה הייתה ענייה ברובה והתושבים אדוקים, והמחוז היה מאוחר יותר למוקד אנטי-מהפכני. הניגוד בין הפטריוטים לאויביהם היה חזק במיוחד. כשנענה המלך לתביעת הראשונים והכפיל את המעמד השלישי, מרבית (אבל לא כל) האצולה והכמורה הברטוניות סירבו להכיר בכך והחרימו את אספת המעמדות. רק הפטריוטים הברטונים, שרובם היו קיצונים ובלתי-מתפשרים בהתאם לסביבה המתוחה בה פעלו, הגיעו לוורסאי באביב 1789.
ב-30 באפריל הקימו צמד פרקליטים ברטונים, איזאק לה שפלייה וז'אן דני לנז'ינה, אגודה שנועדה להפגיש את הצירים מהחבל ולתאם ביניהם. הם התכנסו בקפה אמורי שבוורסאי, לא הרחק מהארמון ומבניין האספה, והתבלטו במהרה בקו הפטריוטי הנוקשה שהפגינו. מעט ידוע על "המועדון הברטוני" המקורי מאחר שלא נשמרו פרוטוקולים, אך במהרה משך צירים רבים מחוץ לחבל שצידדו בעמדות פוליטיות דומות: אונורה מירבו, עמנואל-ז'וזף סיאייס, אדריאן דופור ואחרים מוותיקי "ועדת השלושים", שרוב חבריה היו אצילים אך תמכו בביטול זכויות-היתר המעמדיות; הפרקליט אנטואן ברנאב מדופינה; המרקיז לה פאייט, גיבור המהפכה האמריקנית ואחרים. כולם אחזו בדעות ליברליות ושאפו למלוכה חוקתית עם בלמים ואיזונים שתבלום את עריצות הכתר באמצעים פרלמנטריים, אם כי ביניהם היו מגוון דעות. לצד שמות בולטים אלה היו גם אלמונים, כמו מקסימיליאן רובספייר.
בתוקף השתתפותם של בכירים כאלו (סיאס עמד מאחורי הכרזת האספה הלאומית ב-10 ביוני) צבר המועדון השפעה גדולה. בראשית אוגוסט הניעו הצירים הברטוניים את "ביטול הפאודליזם", כשחברם הדוכס ד'אגיון ויתר על זכויות-היתר שלו ופתח בכך לילה סוער בו בוטלה בעצם חברת המעמדות ועמה כל המבנה הציבורי של צרפת. עם זאת, עד ספטמבר נחלש המועדון וחזר להיות מקום מפגש על בסיס אזורי. אבל חלק מפעילי הברטונים השתלבו עם אחרים שאחזו בעמדות פרוגרסיביות ויצרו שדולה שכונו בפי יריביהם "קבוצת פאלה רויאל", על שום קרבתם האידאולוגית למסיתים ולמתסיסים שפעלו באתר זה. ה"פאלה רויאל" מנה כמעט את כל הבולטים מבין הברטונים. לנוכח התחזקות הימין והגורמים השמרניים, הם היוו מיעוט שמאלני עם השפעה מוגבלת.
לאחר מצעד הנשים על ורסאי ומעבר המלך לפריז ב-6 באוקטובר, פעילי הקבוצה עברו לבירה יחד עם האספה וגופי השלטון החדשים.
הערות שוליים

↑  ראו כאן.
↑  Timothy Tackett, Becoming a Revolutionary: The Deputies of the French National Assembly and the Emergence of a Revolutionary Culture (1789-1790), Princeton University Press, 2014. עמ' 178, 184.
↑  Peter McPhee, A Social History of France 1780-1914, Palgrave Macmillan, 2003. עמ' 60.
↑  Robert R Palmer, The World of the French Revolution, Routledge, 1971. עמ' 46.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259986405171  BnF: cb13324598d (data)  GND: 5022898-5  HDS: 048241  ISNI: 0000 0001 2248 5246  LCCN: nr89014045  NDL: 00574973  NKC: ph138303  SUDOC: 035648821  VIAF: 239360038   WorldCat (עם VIAF): 239360038 
שלט המנציח את מקום המפגש של המועדון הברטוני בקפה אמורי, ורסאי.
המנזר ברח' סט. אונורה.
דיון ביעקובינים.
הנסיך קרלו, דוכס קסטרו

הנסיך קרלו, דוכס קסטרו (באיטלקית: Carlo di Borbone-Due Sicilie; נולד ב-24 בפברואר 1963), הוא הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות משנת 2008.
ביוגרפיה

קרלו נולד ב-24 בפברואר 1963 בסן-רפאל, ואר, לפרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל. בשנת 1973 מת סבו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, ואביו ירש את תאריו, וקרלו קיבל את התואר דוכס קלבריה. ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות. בשנת 2008 מת אביו, וקרלו, ירש את תאריו. אמנם, טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות נתונה לוויכוח, מכיוון שבעוד תומכיו של קרלו טוענים שקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ויתר על זכויותיו לטובת הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו, דוכס קלבריה, בנו של קרלוס.
משפחתו

ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות:
מריה קרולינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2003)
מריה קיארה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2005)