stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי בר-און
קורות חיים > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל מונה בר-און על ידי הקונגרס הציוני העולמי לחבר הנהלת הסוכנות היהודית מטעם תנועת העבודה ולראש מחלקת הנוער והחלוץ (1968–1977). בתפקידו זה עסק בעיקר במה שקרוי היום "תגלית", פעילות חינוכית בנושא ישראל במסגרת קהילות ישראל בגולה. במסגרת זו פרס רשת של שליחים בקהילות ישראל בגולה וערך בעצמו ביקורים רבים. הוא גם הקים את מלי"ץ והעמיד בראשו את אברהם אינפלד.
עם סיום תפקידו בסוכנות היהודית בשנת 1977 הוא נרשם לדוקטורט בחוגים ליחסים בינלאומיים והיסטוריה באוניברסיטה העברית. הוא השלים את הדוקטורט בנושא "מדיניות הביטחון והחוץ של ישראל בשנים 1957-1955" ב-1989 בהנחייתם של יהושפט הרכבי ועמנואל סיוון.
בשנת 1978 החל מרדכי בר-און בפעילות ציבורית בתנועת "שלום עכשיו" והיה חבר בהנהלה של המועצה לשלום וביטחון, שעסקה בפרסומים ובדיאלוג בין אינטלקטואלים יהודים וערבים (מועצה זו שונה ממועצה בשם זה של קציני צבא הקיימת היום). בשנת 1983 נפגש יחד עם קבוצת פעילי שלום עם אבו איאד, סגנו של ערפאת. בשנת 1984 יצא עם מוחמד מלחם, ראש עיריית חלחול, שגורש מהארץ, למסע הרצאות משותף בארצות הברית, הם הופיעו בפני קהילות יהודיות, ערביות ונוצריות עם המסר של חלוקת הארץ בין שתי מדינות לשני עמים, סרט של שעה מההרצאות שודר ב-PBS, רשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית וצפו בו ארבעים מיליון איש. בשנת 1984 נבחר מטעם רצ לכנסת ה-11, כעבור שנתיים פרש. במהלך כהונתו היה חבר בוועדת הכספים. לאחר הכנסת שב ללימודי הדוקטורט, אותו הגיש בשנת תשמ"ט, נושאו היה: "מדיניות הביטחון והחוץ של ישראל בשנים 1955–1957". מדריכיו היו הפרופסורים יהושפט הרכבי ויעקב טלמון ומשטלמון נפטר באמצע העבודה, החליפו פרופ' עמנואל סיון.
בשנים 1989–1991 שימש עמית מחקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, שהה שנה כעמית מחקר בכיר ב-1992–1993 (US Institute of Peace). מאז שנת 1993 ועד (2010) היה עמית מחקר ביד בן-צבי. בשנים 2005–2013 שימש יושב ראש צוות ההיגוי האקדמי של המרכז לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי. במסגרת זו היה שותף פעיל בעריכה של שנתון העמותה שנקרא "עלי זית וחרב". שימש נשיא הקרן החדשה לישראל וכחבר במועצה הבינלאומית של הקרן.
מרדכי בר-און התגורר בירושלים ונפטר ב-7 במרץ 2021 בגיל 92. הוא הובא למנוחות בבית הקברות הישן גני אסתר בראשון לציון, העיר בה גדל . הותיר אחריו אישה, אראלה לבית זייצוב, שהייתה מורה ומזכירת יוניצ"ף בישראל, ושלוש בנות.
מחקריו

מרדכי בר-און עסק במחקריו בעיקר בתולדות מדינת ישראל בעשרים שנותיה הראשונות (1947 - 1968), החל ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים (כולל).
מחקריו > ספרים שכתב

שלום עכשיו: לדיוקנה של תנועה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ה 1985.
אתגר ותגרה: הדרך למבצע קדש 1956, המרכז למורשת בן-גוריון, שדה בוקר, תשנ"א 1991. הספר מבוסס על יומן לשכת הרמטכ"ל משה דיין, אותה ניהל בר-און, על יומני מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס ועל יומניו של בר-און עצמו. הוא נכתב לפי הוראתו של משה דיין בשנת 1958 כמסמך סודי ביותר ורק כעבור שלושים וחמש שנים הותר לפרסום.
שערי עזה: מדיניות הביטחון והחוץ של מדינת ישראל: 1957-1955, עם עובד, תל אביב, תשנ"ב 1992. עיבוד של עבודת הדוקטור של בר-און הנסמכת על מסמכי המטה הכללי ולשכת שר הביטחון וכן על חקר מסמכי הארכיונים של משרד החוץ הבריטי ושל מחלקת המדינה והבית הלבן האמריקני. ספר זה משלים את ספרו "אתגר ותגרה". הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת St. Martin’s Press בניו יורק ולונדון.
זיכרון בספר: ראשיתה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית של מלחמת העצמאות 1948–1958, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והעמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, תל אביב, תשס"א 2001.
גבולות עשנים: עיונים בתולדות מדינת ישראל 1948–1967, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, והמרכז למורשת בן-גוריון, שדה בוקר, תשס"א 2001. אוסף של 14 מאמרים של בר-און, שפורסמו בביטאונים אקדמיים שונים בשנות השמונים ובשנות התשעים.
מכל ממלכות הגויים: יחסי ישראל ובריטניה הגדולה בעשור הראשון לאחר תום תקופת המנדט 1958-1948, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ו 2006. הספר הוא פרי מחקר במסמכי הארכיון הבריטי, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וגנזך המדינה.
עת מלחמה ועת שלום: עיונים בתולדות מדינת ישראל 1948–1967, הוצאת כתר, ירושלים, תשס"ז 2007. קובץ שני של מאמרי המחבר, שפורסמו בביטאונים אקדמאיים שונים בשנות התשעים ובראשית העשור הראשון באלף השלישי.
׳גבעתי׳ כמו כולם: קורות גדוד 55 במלחמת העצמאות, העמותה לחקר כוח המגן על־שם ישראל גלילי, ירושלים, 2009. סיפורו של גדוד 55 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות, בו שרת בר און כקצין, מיום הקמתו ועד לפירוקו.
In Pursuit of Peace: A History of the Israeli Peace Movement, United States Istitute of Peace, Washington DC, 1996 - הספר מגולל את תולדותיהן של קבוצות ותנועות שונות שעסקו במאבק למען השלום החל משנות החמישים והשישים וביתר פירוט מאז מלחמת ששת הימים ועד לחתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993, עם אחרית דבר על רצח רבין.
מורלה בר-און, בן המאה שעברה. קורות חייו של המחבר, הוצאת כרמל, 2011.
עצמאות בצל המלחמות: שישה עיונים בתולדות הסכסוך הישראלי-ערבי, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2014. קובץ של שישה מאמרים העוסקים באירועים שונים ובפנים שונות של קורות הסכסוך הישראלי-ערבי.
משה דיין: קורות חייו 1915–1981, עם עובד, ספריית ספיר, תשע"ד 2014. (מהדורה באנגלית - הוצאת Yale University Press).
אל מול פני המלחמה החזקה, אפי מלצר בע"מ, מודיעין, 2015. על מלחמת העצמאות.
כשהצבא החליף מדיו: פרקים בהתפתחות צה"ל בשנים הראשונות לאחר מלחמת העצמאות 1949–1953, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2017.
מבחן ערכים (מסה, בתוך הפשיזם הנצחי מאת אומברטו אקו), הוצאת תשע נשמות, ירושלים, 2019.
קדמה וימה: מסעות בתפוצות העם היהודי 1968–1977, בהוצאת המחבר, ירושלים, 2019.
מחקריו > ספרים שערך

שישה ימים: אלבום מלחמת ששת הימים, הוצאה לאור של משרד הביטחון, תל אביב, תשכ"ח 1968. אלבום ניצחון של מלחמת ששת הימים שיצא לאור על ידי צה"ל ובר און ערכו במסגרת תפקידו. הופץ בעברית ובאנגלית בלמעלה מ-100,000 עותקים.
אתגר הריבונות: יצירה והגות בעשור הראשון למדינה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"ט 1999 - קובץ של עשרים מאמרים העוסקים בהבטים רוחניים ותרבותיים של ראשית תקומתה של מדינת ישראל.
שני עברי הגשר: דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל (יחד עם צבי צמרת), יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשס"ב 2002 – קובץ מאמרים העוסקים בהבטים שונים בהתפתחות מעמדה של הדת במשטר הישראלי, משברים הקשורים ליחסי דתיים וחילוניים והתפתחויות בתוך המחנה הדתי.
A Never Ending Conflict: A Guide to Israeli Military History, Praeger, Wesrport, Connecticut and London, 2004. – קובץ המכיל שנים עשר מאמרים על שתים עשרה מערכות בסכסוך הישראלי-ערבי ממאורעות תרצ"ו עד האינתיפאדה השנייה, עם הקדמה נרחבת של בר-און.
עם במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות (יחד עם מאיר חזן), יד יצחק בן-צבי, אוניברסיטת תל אביב והעמותה על שם גלילי, ירושלים תשס"ו 2006
אזרחים במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות (יחד עם מאיר חזן), יד יצחק בן-צבי, אוניברסיטת תל אביב והעמותה על שם ישראל גלילי, תש"ע 2010.
הערות שוליים

↑  Dissertation מדיניות הביטחון והחוץ של ישראל בשנים 1955-1957 בר און, מרדכי, 1928-2021; Bar-On, Mordechai, 1928-
↑   עופר אדרת, ההיסטוריון וקצין החינוך הראשי לשעבר, מרדכי בר-און, מת בגיל 92, באתר הארץ, 8 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258097605171  BIBSYS: 90985457  BnF: cb13517003c (data)  GND: 103667709  ISNI: 0000 0000 6656 0087  LCCN: n83206307  NDL: 001256113  NLA: 36505667  NTA: 182780104  RERO: 02-A002966865  SUDOC: 090022890  S2AuthorId: 83368625  VIAF: 94675747   WorldCat (עם VIAF): 94675747
מלכת אמבטיה

| --- | --- |
 כתיבה:  חנוך לוין 
 הצגת בכורה:  אפריל 1970 
 שפה:  עברית 
 
"מלכת אמבטיה" הוא רביו סאטירי מאת המחזאי חנוך לוין שהוצג לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-18 באפריל 1970, בעיצומה של מלחמת ההתשה, כשלוש שנים לאחר מלחמת ששת הימים.
ההצגה עוררה סערת רוחות ציבורית וירדה אחרי פחות מחודש וחצי.
על היצירה

"מלכת אמבטיה", או בשמו המלא "מלכת אמבטיה - רביו סאטירי בשני חלקים / על שבת אחים בצל תותחים", נכתב כתגובת נגד למה שלוין ראה כזחיחות דעת שאפיינה את הימים שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. יצירה זו בנויה מעשרים ואחד קטעים, חלקם שירים וחלקם רבי-שיח, אשר מציגים את המצב הפוליטי והמדיניות של אותם ימים שלאחר המלחמה כחסרי כיוון ואת הגאווה הישראלית כנפיחוּת. כל אלה מוצגים בנלעגות ובגרוטסקיות החריפוֹת האופייניות ללוין. לוין חזה במחזה זה את הבעיות המדיניות העלולות להיגרם עקב תוצאות המלחמה.
ביקורת ציבורית על המחזה

קטעים של ההצגה הופיעו לראשונה במוסף עיתון "הארץ" ב-23 בינואר 1970, בין היתר הפזמון "עשרת הדברות", בו מתואר כיצד בני עם ישראל עולים להר סיני, מחזירים את עשרת הדברות ואומרים: "נושמים אוויר מלוא הריאות / החרא איננו — אפשר לחיות". בעקבות הפרסום, עוד בטרם החלו ההצגות, ביקשה סיעת המפד"ל בעיריית תל אביב, בראשות חיים בסוק, לצנזר את השיר "עשרת הדיברות" (שממנו הוצאה לבסוף השורה הלפני אחרונה "החרא איננו"). אך ראש העירייה יהושע רבינוביץ הודיע כי עיריית תל אביב לא תתערב בתוכן ההצגה. אחר כך המועצה לביקורת סרטים ומחזות פסלה את המערכון "העקידה" וכן את "האלמנה וזחטי" (שהוצא בסופו של דבר מההצגה, אך מופיע בספר "מה אכפת לציפור").
למרות הלחצים שעמדו בפני התיאטרון, הנהלת הקאמרי החליטה לבסוף להציג את המחזה כדי להוכיח שהתיאטרון שומר על עצמאותו על אף התמיכה הכספית שהוא מקבל. ההצגה, שהועלתה על בימת תיאטרון ממוסד בעיצומה של מלחמת ההתשה, עוררה סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, פצצות סירחון הושלכו פעמיים פונה האולם לאחר התרעה טלפונית על הטמנת פצצה, נשלחו מכתבי איום ועלתה דרישה מצד חיים בסוק סגן ראש עיריית תל אביב מטעם המפד"ל להפסיק את התמיכה בתיאטרון. אולם, יגאל אלון ששימש אז כשר החינוך, סירב לפגוע בתמיכה בקאמרי. בתגובה לבקשה כתב: "פורנוגרפיה ופסולת גרידא אינן חדלות להיות מה שהן גם כאשר מעטפים אותן באצטלה של אמנות ותרבות. השאלה היא: מי יקבע מהי פסולת? הממשלה? העיריות? הסוכנות היהודית? [...] אני מתנגד לשימוש בשוט התקציבי להכתבה צנזוריאלית החורגת מזו שאושרה בחוק והמופעלת, הלכה למעשה, על ידי משרד הפנים".
גם הביקורת השתלחה בהצגה: "מכלול דיאלוגים דפקטיביים ופזמונים המכוונים לזרות מלח על הפצעים הפתוחים" (חיים גמזו)[דרוש מקור], "מן המחזבל משתמע כי כולנו רוצחים מתועבים, אזרחים במדינה מיליטריסטית שואפת דמים" (אורי פורת) ו"סצנה על עיתונאי, הבא לראיין אלמנה צעירה, שבעלה נפל בתעלה - ומתעלס עמה באהבים - יכול להמציא רק מוח שטני או חולה רוח [...] זוהי התעללות זדונית באלפי הורים שכולים" (ראובן ינאי, עורך "מעריב לנוער")[דרוש מקור]. שר הביטחון, משה דיין, שצפה בהצגה, אמר: "לא יכולה להיות הצגה יותר מעודדת לערבים בראייתם העוינת את מדינת ישראל".
בעקבות המהומות החליטה הנהלת התיאטרון חרף מחאותיו של לוין, להוריד את ההצגה לאחר 19 הצגות בלבד. בעקבות הפסקת ההצגה פרסם לוין גילוי דעת ציני בו כתב שהוא חוזר בו מכל מילה שכתב במחזה וחיפש אולם שיסכים לארח את המחזה. עוד קודם הסכימה מועצת פועלי ירושלים שהמחזה יעלה באולם "מיטשל", בבניין ההסתדרות ברחוב שטראוס, אך חזרה בה, ובמקום זאת ההצגה הועלתה בפעם האחרונה באולם "וייז", בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ב-27 במאי 1970, אך גם הופרעה על ידי קבוצה של סטודנטים.
ב-14 ביוני 1970, שודרו קטעים מההצגה בתוכנית הטלוויזיה "כניסה חופשית", והתקיים דיון על סובלנות וחופש הביטוי.
השפעות

בעקבות הורדת ההצגה כתב מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ: "הייתי רוצה לומר שחנוך לוין הוא סאטיריקן רע, והסאטירה שלו משקרת, מסלפת ואינה אקטואלית - לצערי, נראה לי שהתגובה הסוערת והמעוותת שנתעוררה כנגד ההצגה רק מחזקת את צדקת טענותיה".
בעקבות הורדת ההצגה חיבר לוין שני קטעים: האחד שמו "כך הכרתי את בעלי", בו מספר לוין בציניות האופיינית לו על זוג המתאהב זה בזה על רקע ההתפרעויות במהלך ההצגה "מלכת אמבטיה", ומכתב "גילוי דעת", בו ביקש לוין סליחה מהקהל הנעלב, אך גם התריס נגד הזעם הציבורי.
רבים רואים בהצגה אבן דרך בתולדות התיאטרון והסאטירה הישראלית, במחאה התרבותית הראשונה שכוונה נגד אושיות החברה והשלטון בארץ.
ב-1989, אמר מוטי קירשנבאום, כי הסאטירה החריפה של לוין, במיוחד מלכת אמבטיה, אמנם ספגה ביקורת ועגבניות, אבל גם שברה טאבוים רבים ובכך פרצה את הדרך, ואפשרה סאטירה רחבה ופופולרית יותר, גם אם רכה יותר, כגון בתוכניתו ניקוי ראש ותוכניות סאטירה שהיו בהמשך.
הפקות נוספות

במאי 1971, העלה חוג דרמטי בקיבוץ מגל, גרסה של המחזה כאופרטה, עם שינויים שנערכו בהסכמת לוין.
תקליט ובו 11 משירי ההצגה יצא לאור (ללא שם החברה שהוציאה אותו) לאחר הורדת ההצגה והפך לפריט אספנים ולאחד התקליטים הנדירים ביותר בארץ. באוקטובר 2006 הפיקה אירסיי רקורדס הוצאה מחודשת של התקליט על גבי תקליטור, עם עטיפת האלבום המקורי בעיצובו של הגרפיקאי דוד טרטקובר המציג תצלום מאמר ביקורת ציורי במיוחד על "מלכת אמבטיה" שהופיע בעיתון "מעריב". לצורך הפקת האלבום מחדש אותרו שניים מהתקליטים המקוריים שעברו דיגיטציה, מפני שהסלילים המקוריים אבדו.
ביוני 2010, 40 שנה בדיוק אחרי הורדת ההפקה המקורית, הועלתה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ההצגה "מלכת אמבטיה 1970.2010", התמודדות מחודשת עם הקברט הסאטירי המקורי, בבימויו של מרט פרחומובסקי.
ביוני 2011, הועלה בתיאטרון "תמונע" המופע "שירה על במה: מלכת אמבטיה", שכלל את שירי ההצגה.
באפריל 2015, הוציאה האוזן השלישית בהוצאה מחודשת ומוגבלת (כ-400 עותקים) את התקליט- פזמוני "מלכת אמבטיה" תחת הלייבל "זהב שחור".
ביוני 2022, העלה תיאטרון גשר הפקה של המחזה בבימוי נעם פרנק, במסגרת פסטיבל התיאטרון הבינלאומי יפו.
באפריל 2023 עלה המחזה בתיאטרון יפו בהפקה של במאי ושחקנים ערבים.
משתתפי ההצגה המקורית

שחקנים: תיקי דיין, יוסי גרבר, ז'רמן אוניקובסקי, ישראל גוריון, נחום שליט.
במאי: דוד לוין.
מלחין: זהר לוי.
תפאורן: בוקי שוורץ.
נגנים: יוסי מנחם, זהר לוי, אברהם פנגס, רוברט צ'יק.
הצגת הבכורה: אפריל 1970, התיאטרון הקאמרי, תל אביב.
לשמיעה נוספת

פזמוני "מלכת אמבטיה", שירים מתוך המחזה, CD, הוצאה מחודשת ב-500 עותקים, האוזן השלישית, 2006.
לקריאה נוספת

חנוך לוין, מה אכפת לציפור, הוצאת הקיבוץ המאוחד. כולל את כל קטעי "מלכת אמבטיה".
מיכאל הנדלזלץ, "סערה באמבטיה", בספרו חנוך לוין על-פי דרכו, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
הערות שוליים

↑  צבי אייל, הקהל הפסיק הצגת "מלכת האמבטיה" בתיאטרון הקאמרי, למרחב, 19 באפריל 1970
↑  נעם רפפורט, מלכת שערוריות, באתר "מגזין אג'נדה", 21 באפריל 2021
↑  העולם הזה, גיליון 1703, עמוד 21. 22.4.1970
↑  ח. מ. בוסק - סגן ראש העירייה, "מלכת האמבטיה" ועשרת דיברות, למרחב, 2 במרץ 1970
↑  [יהושע רבינוביץ, העיריה לא תתבע מהקאמרי להוציא קטעים, כתביעת המפד"ל, למרחב, 18 בפברואר 1970
↑  הותרה הצגת "מלכת האמבטיה ׳, על המשמר, 8 באפריל 1970
הקאמרי יפנה לבג"צ בעניין "מלכת האמבטיה", מעריב, 13 באפריל 1970
↑  העולם הזה, גיליון 1700, עמוד 9. 1.4.1970
↑  פוצצה הצגת "מלכת האמבטיה", דבר, 4 במאי 1970;
סטודנט - לדין משמעתי על התפרעות בעת הצגת "מלכת האמבטיה", מעריב, 29 במאי 1970
↑  הפרעות, מעצרים וסערת רוחות ב"מלכת האמבטיה", מעריב, 4 במאי 1970
↑  "הקאמרי" ימשיך להציג את "מלכת האמבטיה", דבר, 6 במאי 1970
↑  יורם ברונובסקי, איך להגיב?, למרחב, 29 במאי 1970
↑  אודי מנור, יגאל אלון – ביוגרפיה פוליטית, עמ' 234.
↑   עופר אדרת, מה הלקח שמירי רגב יכולה ללמוד מ"מלכת אמבטיה", באתר הארץ, 3 באוגוסט 2016
↑  משה דיין, על הלכלוך של מלכת האמבטיה, "החזית", 15 במאי 1970
↑  הנהלת "הקאמרי" החליטה להוריד "מלכת האמבטיה", דבר, 20 במאי 1970
↑  חנוך לוין - גילוי דעת (ארכיון)
↑  מ.פ. ירושלים ביטלה את הצגת "מלכת האמבטיה", דבר, 19 במאי 1970
↑  תגרות בהצגת "מלכת האמבטיה'" בירושלים, למרחב, 28 במאי 1970
↑  קטעים מ"האמבטיה הערב בטלוויזיה, למרחב, 14 ביוני 1970
↑  ה. מיכאל, סערה באמבטיה, למרחב, 29 במאי 1970
↑  חנוך לוין, גילוי דעת (ארכיון)
↑  ד"ר סבטלנה נטקוביץ', מלכת האמבטיה, באתר tarbut.cet.ac.il
↑  מוטי קירשנבאום מדבר על ניקוי ראש, מתוך התוכנית "יום אחד", כאן 11, 17.05.1989
↑  "מלכת האמבטיה" בקיבוץ, למרחב, 31 במאי 1971
↑  בן שלו, המלכות היא שלמה, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2006
↑  הסיפור האישי שלי עם זוהר לוי
↑  מיכאל הנדלזלץ, "מלכת אמבטיה" של חנוך לוין אקטואלי גם היום, באתר הארץ, 22 ביוני 2010
↑  שירה על במה: מלכת אמבטיה, באתר "תמונע"
טל אימגור, עכבר העיר, הצד האינטימי של המחול: המלצות במה לסוף השבוע, באתר הארץ, 1 ביולי 2011
↑  יאיר אשכנזי, "מלכת אמבטיה" חוזרת בתקליט ויניל, באתר הארץ, 18 באפריל 2015
↑   תיאטרון גשר - מלכת אמבטיה, סרטון בערוץ "Gesher Theatre", באתר יוטיוב (אורך: 01:04:56)
↑   רונן טל, חנוך לוין ידע שהגזענות הזאת תהיה רלוונטית תמיד, באתר הארץ, 27 באפריל 2023
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 0cba7ff8-e884-4132-bd90-95f09b765647
מרטן דה פוס

| --- | --- |

 לידה:  1532 אנטוורפן, דוכסות בראבנט, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  4 בדצמבר 1603 (בגיל 71 בערך) אנטוורפן, דוכסות בראבנט, האימפריה הרומית הקדושה 
 יצירות ידועות:  Portrait of Gillis Hooftman (1521-81). Shipowner, and his wife Margaretha van Nispen (b 1545), Adoration of the Shepherds, The Rape of Europa 
 
מרטן דה פוס, פרוטרט של אדם צעיר
מרטן דה פוס (בהולנדית: Maerten de Vos;‏ 1532 – 4 בדצמבר 1603) היה צייר פלמי, בעיקר של נושאים היסטוריים ודיוקנאות. הוא הפך, יחד עם האחים אמברוסיוס פרנקן הראשון, ופרנס פרנקן הראשון, לאחד מציירי ההיסטוריה המובילים בהולנד הספרדית, לאחר שהקריירה של פרנס פלוריס צנחה במחצית השנייה של המאה השש עשרה כתוצאה ממהומות האיקונוקלסטיקה של סופת בילדן.
דה פוס היה צייר פורה והפיק עיצובים רבים עבור בתי הדפוס באנטוורפן.
ביוגרפיה

הוא נולד באנטוורפן, אחד מבין ארבעת ילדיהם של פיטר דה פוס ואנה דה חרה. אביו נולד בליידן ועבר להתגורר באנטוורפן ושם תועד בגיל 17 כסטודנט של ירום סקולנס. מרטן ואחיו, המכונה גם פיטר, התאמנו לראשונה עם אביהם. כמה היסטוריונים אומרים כי למד עם הצייר ההיסטורי המוביל באמצע המאה ה-16 פרנס פלוריס, אולם אין שום עדות תיעודית לכך.
הוא נסע לאיטליה ושם התגורר בין 1550 ל-1558. ייתכן שהוא לפחות היה בחלק מהנסיעה שלו בדרום, בחברתו של פיטר ברויגל האב. הוא כנראה התגורר ברומא, פירנצה וונציה. עבודתו של דה פוס מראה השפעה חזקה של הצבעים הוונציאנים. הביוגרף האמן האיטלקי מהמאה ה-17 קרלו רידולפי כתב כי דה פוס עבד בסטודיו של טינטורטו בוונציה, מה שמסביר את ההשפעה הזו.
עם שובו לאנטוורפן בשנת 1558 הפך דה פוס לחבר בגילדת אנטוורפן של סנט לוק. ייתכן שהוא חזר לאנטוורפן מוקדם יותר. הוא התחתן עם יואנה לה בוקץ', שמשפחתה במקור מולנצ'נס בצרפת. לזוג היו חמש בנות ושלושה בנים. באותה תקופה פרנס פלוריס היה צייר ההיסטוריה המוביל בפלנדריה והוא הפעיל בית מלאכה גדול באנטוורפן. שליטתו בתחום ההיסטורי, הקשה על אמנים אחרים למצוא עבודה. דה פוס היה בר מזל והשיג בשנת 1564 עבודה מהסוחר העשיר מאנטוורפן גיליס הופמן.
בשנות ה -60 של המאה ה-16 סבלה פלנדריה ממהומות הדת ״סופת בלדן - הזעם האיקונוקלסטי״ שהגיע לשיאו בשנת 1566. במהלך תקופת זו, אמנות קתולית, אביזרי כנסייה וקישוטים בכנסיות נהרסו על ידי ההמונים הפרוטסטנטיים הקלוויניסטים. היה זה חלק מהרפורמציה הפרוטסטנטית. פרנס פלוריס, שהיה אז צייר ההיסטוריה הפלמית המוביל, מעולם לא התאושש מההלם כשראה את יצירות האמנות שלו נהרסות. פלוריס עצמו התדרדר בענייניו האישיים והמקצועיים כאחד. כאשר פלוריס כמעט והפסיק לצייר אחרי 1566, דור צעיר של אמנים ניצל את ההזדמנות להשתלט על תפקידו החשוב בציור ההיסטוריה בהולנד הבסבורגית. בין האמנים הללו הפך מרטין דה פוס לבולט ביותר.
דה פוס קיבל בשנת 1570 את המשימה לקשט את הקפלה הפלאטית של ויליאם, הדוכס מבראונשווייג-לינבורג בסל, גרמניה. המוניטין שלו גדל ובשנת 1572 מונה לדיקן הגילדה באנטוורפן. דה פוס התנצר בתחילה לאמונה הלותרנית, אך הוא המיר את אמונתו לאחר נפילת אנטוורפן ותבוסת המהפכה הפרוטסטנטית בהולנד הבסבורגית. הקריירה שלו המריאה כשזכה בעבודות חשובות מהאחוות והגילדות של אנטוורפן. דה פוס היה דיאקון של גילדת אנטוורפן של סנט לוק בשנים 1572-1573.
המוניטין שלו היה כזה שבשנת 1589 ביחד עם אמברוסיוס פרנקן מונה על ידי שופט השלום בגנט להעריך את ציור ״המשפט האחרון״ על ידי רפאל קוקסי. רפאל קוקסי היה מעורב בסכסוך עם שופט השלום בגנט, שהזמין את הציור, אך שקוקסי הרגיש שהוא מציע סכום שהיה נמוך מדי ליצירת המופת שלו.  מרטן דה פוס ואמברוסיוס פרנקן נבחרו גם כמעצבים הראשיים של הקישוטים לאנטוורפן בשנת 1594 של מושל דרום הולנד שמונה באותה העת, הארכידוכס ארנסט מאוסטריה.  מרטן דה פוס היה ממקימי גילדת הרומאים שהוקמה בשנת 1572 בקתדרלת גבירתנו באנטוורפן. הגילדה הכניסה אמנים, מצטיינים שנסעו לרומא והעריכו את התרבות ההומניסטית. החברות בגילדה הזאת, נתנה לאמנים הזדמנות טובה להתחבר עם לקוחות פוטנציאליים.  כדי לענות על הביקוש הרב לעבודותיו, כולל מצד פטרונים זרים, פיתח דה פוס סדנה יעילה. והיו לו 11 תלמידים בין 1564 ל -1599.
יצירתו

מרטין דה פוס היה בעיקר צייר של סצנות דתיות. הוא היה גם צייר דיוקנאות מיומן. הוא הכין מספר איורים להדפסים עבור ספרים. החל בסגנון מאנסטריזם, והתפתח לסגנון בהיר ותיאורי, שתאם בצורה מושלמת את רעיונות הקונטרה רפורמציה.
אחיו פיטר דה פוס היה גם צייר ומספר עבודות שיוחסו בעבר למרטן דה פוס יוחסו לאחיו, או קבלו את הכינוי "פסאודו דה פוס".
יצירתו > ציורים

בעקבות מאורעות האיקונוקלסטיקה של ״סופת בלדן״, שהגיעה לשיאה בשנת 1566 והביאה להרס של חלק גדול מהאמנות בכנסיות בפלנדריה, הפך דה פוס לאחד האמנים שהוטל עליהם לשחזר את הכנסיות הפגועות עם יצירות חדשות. רבים מאלה, דוגמת הציור של ״סנט לוקס המצייר את הבתולה״ (1602), ציירו לקתדרלת גבירתנו באנטוורפן, כדי להחליף ציור באותו נושא שצייר קווינטן מטסי והושמד עשרים שנה לפני כן. ציור אחר ״הנישואין בקאנה״ (1597), שצויר עבור גילדת סוחרי היין, הוזמן על ידי ארגונים מובילים באנטוורפן.  מרטן דה פוס לא הייתה אמן חדשני אלא אקלקטי שהשאיל באופן חופשי מאמנים איטלקים. עבודותיו היו מבוססות על אחד או יותר מהציירים האיטלקיים: ורונזה, טינטורטו ומיכלאנג'לו, כמו גם לציירים פלמיים כמו פיטר ארסן, והציירים הפלמיים שהושפעו מאמנות איטלקית שהיו בגילדת הרומאים, כמו למברט לומברד, פרנס פלוריס ומישאל קוקסי.
הסגנון שלו היה מזוהה מאוד והאיקונוגרפיה שלו ונושאיו היו ברוח קונטרה-רפורמציה מובהקת. בתקופה מאוחרת לוח הצבעים שלו נעשה רך וטונלי יותר.
יצירתו > הדפסים ורישומים

דה פוס היה אומן פורה מאוד והייתה לו תפוקה גדולה שהופצה באופן נרחב באמצעות חריטות שנעשו על ידי רפאל סאדלר, אחים וייריקס ואחרים.
דה פוס עיצב גם איורים להוצאת פלנטין באנטוורפן. אלה כללו עיצובים ל- Breviarium Romanum ו-Missale Romanum, הוא גם עיצב את האיורים ל"טריומפוס מרטירום", סדרה של 13 הדפסים המראים קדושים מ״הברית הישנה״.  פרסומים אחרים עליהם עבד כללו סדרות על חמשת החושים, שבעת החטאים הקטלניים, המעלות הנוצריות, 12 חודשי השנה, ארבע העונות ושבעת פלאי העולם.
דה פוס סיפק 78 רישומים לציורי התנ"ך המאויר שהתפרסם בשנת 1585 על ידי ג'רארד דה ג'וד. הפצת התנ"ך המאויר הזה מאת דה ג'וד, כמו גם פרסומו באמסטרדם במהדורה מתוקנת, תרמו לפופולריות של איורי דה פוס ברחבי אירופה.
עיצובים שלו נחקקו על ידי חרטים מובילים באנטוורפן ופורסמו על ידי העיתונות המקומית. דה פוס יצר בערך 1600 הדפסים. רישומיו של דה פוס ידועים באופיים התוססים והחיוביים בדרך כלל, ונופים רומנטיים מופיעים לרוב ברקע.
הערות שוליים

1 2  Maerten de Vos at the Netherlands Institute for Art History
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Christiaan Schuckman. "Vos, Marten de." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 30 Jan. 2016
1 2  Frans Jozef Peter Van den Branden, Geschiedenis der Antwerpsche schilderschool, Antwerpen, 1883, pp. 216–258 (in Dutc
↑  Kristin Lohse Belkin. Rubens. Phaidon Press, 1998 (pp. 22–24)
1 2 3 4  Martin de Vos, Return from the flight to Egypt at Jonckheere Master Paintings
1 2  Edward H. Wouk, Frans Floris’s Allegory of the Trinity (1562) and the Limits of Tolerance, Art History 10/2014; 38(1), pp. 61–62
1 2 3  J. Koldeweij, A. Hermesdorf, P. Huvenne, 'De schilderkunst der Lage Landen: De Middeleeuwen en de zestiende eeuw', Amsterdam University Press, 2006, pp. 262–263 (in Dutch)
↑  Nina D’haeseleer, Raphaël van Coxcie (1540–1616): een monografische benadering toegespitst op zijn ‘Laatste Oordeel’-tafereel te Gent. (Thesis binnen de opleiding ‘Kunstwetenschappen’, Universiteit Gent), Promotor : Prof. Dr. Maximiliaan Mart, pp. 46–52 (in Dutch)
↑  Ann Diels, Van opdracht tot veiling, Kunstaanbestedingen naar aanleiding van de Blijde Intrede van aartshertog Ernest van Oostenrijk te Antwerpen in 1594 in: De zeventiende eeuw. Jaargang 19. Uitgeverij Verloren, Hilversum 2003, pp. 25–54 (in Dutch)
↑  Bert Timmermans. Patronen van patronage in het zeventiende-eeuwse Antwerpen: een elite als actor binnen een kunstwereld, Amsterdam University Press, Antwerp, 2008, pp. 243–245
↑  Saint Luke painting the Madonna at the Royal Museum of Fine Arts Antwerp
↑  Triumphus martyrum. After Maerten de Vos (Antwerpen 1532-Antwerpen 1603). Passe, Crispijn de, the Elder at AbeBooks.de
↑  Prints after Maerten de Vos at the British Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273771205171  PLWABN: 9810689710605606  AAG: 895  BNE: XX1361876  BnF: cb12501482t (data)  BPN: 14316658  CANTIC: a11054955  GND: 118643177  ISNI: 0000 0001 2102 9361  KulturNav: a71c7e85-f808-4406-b52d-2d85e5cdd9b5  LCCN: n81032181  NGV: 5081  NKC: ola2011653748  NTA: 071424628  RKD: 81917  SNAC: w6fj31g6  SUDOC: 034238956  TePapa: 2350  ULAN: 500029816  VcBA: 495/15126  VIAF: 88877213   WorldCat (עם VIAF): 88877213 
מרטן דה פוס, סנט לוק מצייר את המדונה
מרטן דה פוס, חטיפת אירופה
מרטן דה פוס, שבע האמנויות החופשיות