זכויות להט"ב ברומניה
מעמד בחוק

חוק העונשין שהוכרז על ידי אלכסנדרו יואן קוזה בשנת 1864, בהשראתו בעיקר מחוק העונשין הצרפתי משנת 1810 (שבמשך הזמן ביטל את הפללתה של פעילות הומוסקסואלית), לא התייחס ליחסים הומוסקסואלים באופן שונה מיחסים הטרוסקסואלים, ולפיכך, הומוסקסואליות הייתה בלתי חוקית רק אם נעשתה על בסיס אי הסכמה. החל משנת 1878, הקוד הטרנסילבני-הונגרי המקביל העניש גברים הומוסקסואלים רק אם הם עסקו במעשים הומוסקסואלים אלימים, כגון אונס או ניסיון אינוס. כמו כן, אזור בוקובינה העניש אונס הומוסקסואלי באמצעות סעיף 129 הישן של אוסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שני האזורים סופחו לרומניה וכתוצאה מך יצרה המדינה חוק עונשין לאומי חדש. בהשפעת חקיקה נגד הומוסקסואליות במדינות פשיסטיות טוטליטריות, חוק העונשין הרומני הפליל הומוסקסואליות במדינה לראשונה בשנת 1937. חוק זה (כתוצאה מדיון ציבורי על מיניות) אסר על הומוסקסואליות ציבורית בסעיף 431 אשר העניש "מעשים מיניים" שבוצעו בין גברים או בין נשים, אם עוררו "שערורייה ציבורית". בשנת 1948, פרשנות הומוסקסואליות ציבורית זו הורחבה על ידי בית משפט, כך שכללה את כל המצבים הציבוריים או הפרטיים אשר "מעוררים שערורייה" ובכך, הפכה הומוסקסואליות למעשה פלילי. בחוק העונשין החדש של הרפובליקה העממית הרומנית, סעיף 431 החמיר את העונשים לעוברים על החוק למינימום של שנתיים מאסר ומקסימום של 5 שנים. בשנת 1957 הוסרה ההתייחסות ל-"שערורייה ציבורית" ומאתה ואילך כל קיום יחסים בהסכמה בין בני אותו המין הופלל. לאחר עלייתו של ניקולאי צ'אושסקו לשלטון, בשנת 1968, הקוד הבסיסי תוקן שוב, הציג את סעיף 200 והעביר את אכיפת ההפרה לרשויות הפרטיות אשר הצהיר באומרו כי,
"יחסי מין בין בני אותו המין ייענשו במאסר בין שנה ל-5 שנים".
"החוק האמור בפסקה 1, שנעשה נגד קטין, נגד מי שאינו יכול להגן על עצמו או להביע את רצונו, או בכפייה, דינו מאסר בין שנתיים ל-7 שנים".
"אם המעשה האמור בסעיפים 2 ו-3 גורם לפגיעה חמורה בשלמות גופנית או בריאותית, העונש הוא מאסר בין 3 ל-10 שנים, ואם הביא למותו או להתאבדותו של הקורבן, העונש הוא מאסר של 7 עד 15 שנים".
"הסתה או עידוד של אדם לקיים את המעשה האמור בפסקה 1, ייענש במאסר בין שנה ל-5 שנים".
הגבלות אלו על פי חוק העונשין הוגדרו כייחודיות בהחלט לרומניה ולשום מדינה אירופית אחרת. ההגבלות כללו רק מערכות יחסים בעוד רומנים שהגדירו את עצמם הומוסקסואלים לא נענשו אלא נחשבו כ-"חולי נפש". בתחילת שנות ה-90, כאשר פעילי זכויות הומוסקסואלים, ארגוני זכויות אדם בינלאומיים והמועצה האירופית החלו ללחוץ על ממשלת רומניה להעביר אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה ולהבטיח שוויון זכויות לכלל אזרחיה, האליטות הפוליטיות השמרניות והכנסייה האורתודוקסית טענו כי "מיעוטים מיניים לא היו קיימים ברומניה לפני 1989" בעוד הומוסקסואליות היא "תוצר בלתי רצוי של הקפיטליזם", "אורח חיים שנגרם על ידי הדמוקרטיות המערביות" ולא חלק מהתרבות הרומנית ההטרונורמטיביות. בשנת 1995, רומניה הגישה בקשה לחברות בארגון האיחוד האירופי. עם זאת, נכון ל-1995, הייתה עדיין אחת משלוש המדינות היחידות באירופה שהפלילו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. עקב לחץ בינלאומי חזק בעיקרו, בשנת 1996 תוקנה הפסקה הראשונה של סעיף 200 בעוד רק יחסים הומוסקסואלים שבוצעו בפומבי או כאלה שנחשבים מקור לשערורייה ציבורית נענשו בחוק.
בשנת 2000 החלה רומניה במשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי. בעקבות זאת נאלצה המדינה להפגין התקדמות בהרמוניה של חוקיה עם מעמד החקיקה של האיחוד האירופי ובעיקר, הייתה צריכה להוכיח שזכויות אדם של מיעוטים מיניים לא הופרו על ידי המדיניות והחקיקה של המדינה. בינואר 2001, ממשלתו של אדריאן נסטאסה אימצה את פקודת החירום מס. 89/2001, אשר ביטלה את סעיף 200 לחוק העונשין והתאימה סעיפים אחרים המתייחסים לעבירות מין. פקודה זו נכנסה לתוקף בינואר 2002, לאחר שהנשיא יון איליאסקו חתם על החוק החדש.
מאז 2002, גיל ההסכמה הרומני הושווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ל-15 שנים, אשר הועלה ל-16 שנים בשנת 2020 ללא הבדל מגדר או נטייה מינית.