אדי ג'ייקובסון
קורות חיים > פגישת ויצמן עם טרומן

לאחר שמחלקת המדינה, שחששה מפגיעה באינטרסים של ארצות הברית במזרח התיכון, החלה לפעול להקפאת תוכנית החלוקה ולכינון משטר נאמנות של האו"ם בארץ ישראל, פעלו גורמים ציוניים למצוא דרכים להשפיע על נשיא ארצות הברית, הארי טרומן. משנסיונות ישירים להפגש עם הנשיא טרומן לא צלחו, פנו אל ג'ייקובסון מנהיגי הציונים בארצות הברית, שידעו על ידידותו של ג'ייקובסון עם הנשיא, וביקשו שיפעיל את השפעתו על הנשיא לטובת תמיכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. פרנק גולדמן, נשיא בני-ברית, פנה אל ג'ייקובסון שלא היה ידוע כציוני, פרט על הרגש היהודי שבו ושטח בפניו את בקשתו כי ינצל את קשריו עם טרומן למען עמו וישפיע עליו להיפגש עם חיים ויצמן. פנייתו של גולדמן אל ג'ייקובסון הייתה בשיחה טלפונית לילית לביתו של ג'ייקובסון בקנזס סיטי. גולדמן ביקש ממנו לטוס מיד לוושינגטון הבירה ולהיפגש עם הנשיא. ג'ייקובסון נעתר, טס ב-13 במרץ 1948 לבירה והתייצב בפני טרומן. בטרם היכנסו לחדרו של הנשיא אמר לו מזכירו האישי של הנשיא שהוא מקווה כי אינו מתכוון לדבר עם הנשיא על בעיית היהודים. טרומן קיבל אותו בלבביות וג'ייקובסון, חרף אזהרת המזכיר, העלה את נושא החלטת החלוקה ואת תוכנית הנאמנות. טרומן הסביר לו את עמדתו והדגיש כי אינו מוכן להיפגש עם איש בנושא זה. ג'ייקובסון המשיך להפציר בטרומן שיסכים להיפגש עם ויצמן. טרומן גילה סימני רוגז.
כשעמד ג'ייקובסון לעזוב את החדר, הוא הבחין בפסלון שהיה בחדר, של הנשיא השביעי של ארצות הברית, אנדרו ג'קסון, רוכב על סוסו. ג'ייקובסון השתהה לרגע, ואז אמר לנשיא כי כשם שג'קסון הוא גיבורו של טרומן, כן גם לו יש גיבור, והוא חיים ויצמן. הוא הוסיף כי ויצמן הוא איש זקן וחולה שעשה דרך ארוכה כדי להיפגש עמו כדי להשמיע בפניו את דברו של עמו. אז ניגש טרומן אל ג'ייקובסון, טפח על כתפו ואמר לו: "ממזר שכמוך, ניצחת!" (You son of a bitch! You win!). עם זאת דרש טרומן שדבר פגישתו עם ויצמן לא ייוודע לאיש, וביקש שוויצמן ייכנס לבית הלבן בשער אחורי.
את שיחתו עם ג'ייקובסון תיאר טרומן לימים בספר זכרונותיו:
ידידי משכבר הימים אדי ג'ייקובסון ביקר אצלי בבית הלבן, והפציר בי שאקבל את ד"ר ויצמן בכל ההקדם שאפשר. אדי, שהיה חברי בימים הקשים של מלחמת העולם הראשונה, לא היה ציוני מעודו. בכל שנות שבתי בוושינגטון לא ביקש ממני דבר לעצמו. הוא בן האמונה היהודית, ולבו נסער מחמת סבל העם היהודי ...... תמיד שמחתי לראותו. לא זו בלבד שהייתה לנו שותפות נרחבת כל כך בעבר, אלא שתמיד התייחסתי אליו בידידות חמה ביותר. קשה למצוא ידיד נאמן יותר. אדי אמר כי ברצונו לשוחח עמי על ארץ-ישראל. אמרתי לו כי מעדיף אני שלא יעשה זאת, וכי אניח לדבר להתנהל על פי דרכו באו"ם. אינני סבור כי בכל שלושים שנות ידידותנו הוחלפו פעם מלים חריפות בין אדי לביני, ואני הצטערתי על שאדי העלה את הנושא הזה. אדי נבוך במקצת, אך הוסיף לדבר ...... אמרתי לו כי אני מכבד את ד"ר ויצמן, אך אם אקבלנו, יגרום הדבר רק לתוספת פירושים מסולפים. אדי הניף ידו לעבר העתק קטן של פסל של אנדריו ג'קסון שעמד במשרדי "הן הוא גיבורך כל ימיך - אמר - מן הסתם קראת כל ספר על אנדריו ג'קסון שיצא לאור. זכורני, כי בתקופה שהיינו שותפים בחנות, היית קורא תמיד ספרים וקונטרסים, ורבים מהם התייחסו לג'קסון. את הפסל הזה הצבת לפני בנין בית-המשפט המחוזי של מחוז ג'קסון בקנזאס-סיטי בעת שבנית אותו". לא ידעתי מה הוא מתכוון, אך הוא המשיך: "מעולם לא נפגשתי עם האיש שהוא גיבורי כל ימי", אמר. "אבל למדתי את עברו, כשם שלמדת אתה את עברו של ג'קסון. הוא היהודי הגדול ביותר שקם מעולם. אתה עצמך אמרת לי, שהוא מדינאי גדול ואיש מחונן מאד. על ד"ר חיים ויצמן אני מדבר. הוא איש זקן ואדם חולה מאד. הוא נסע אלפי קילומטרים, כדי להתראות עמך. והנה אתה דוחה את הפגישה עמו. אין זה לפי דרכך" משהלך אדי, נתתי הוראות להביא את ד"ר ויצמן לבית הלבן בכל ההקדם שאפשר.
ויצמן הגיע ב-18 במרץ 1948 לפגישה המובטחת עם הנשיא טרומן. המפגש עלה יפה. ויצמן הצליח להרשים את הנשיא וטרומן הפך לתומך בתוכנית החלוקה, זאת בניגוד לעמדת אנשי מחלקת המדינה ובעיקר מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל. טרומן ידע כי תמיכתו העקבית בתוכנית החלוקה והעימות המתמשך עם מחלקת המדינה עלולים לעלות לו בכישלון בבחירות לנשיאות ארצות הברית שעמדו להיערך בחודש נובמבר 1948, אך לא חזר בו מעמדתו זו.
בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקיימה לאחר פגישת שני האישים, דיברו נציגי ארצות הברית בעד תוכנית החלוקה. מיד לאחר הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית במדינת ישראל שזה אך נוסדה. המנדט הבריטי הסתיים בחצות שבין 14 במאי ל-15 במאי 1948, והנשיא טרומן יכול היה להכיר במדינה רק לאחר חצות הלילה, לפי שעון ישראל – וכך הכיר הנשיא במדינת ישראל בשעה 00:11 לפי שעון ישראל, כתשע שעות לאחר שהוקמה. לאחר ההכרה בישראל העניק הנשיא טרומן את העט בה חתם על מסמכי ההכרה כשי לאדי ג'ייקובסון.
גלוריה בתו של ג'ייקובסון מספרת על מורשת המשפחה:" אבא היה בבית חולים לתקופה 
קצרה והלכתי לבקרו. עמדתי ליד מיטתו והוא אמר:" את יודעת, בזבזתי את כל הכספים הללו בנסיעות לוושינגטון בכל העסקים שהייתי צריך לבצע עבור המדינה החדשה והקטנהולא יהיה לי מאומה להוריש לך" ואני אמרתי " אבא הורשת לי את הטוב ביותר שאפשר, יש לי חתיכת מורשת"