stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תורת הבקרה
בקרת PID

בקרה נפוצה של מערכות ליניאריות היא בקרת PID:
P – פרופורציונלי – מתקן את השגיאה העכשווית בצורה פרופורציונלית לשגיאה
I – אינטגרלי – מוסיף תיקון פרופורציונלי לאינטגרל בזמן על שגיאת העקיבה ובכך מבטיח שגיאת מצב מתמיד אפסית
D – דיפרנציאלי – מוסיף תיקון פרופורציונלי לנגזרת בזמן של השגיאה ובכך מוסיף ריסון למערכת ומונע תגובת יתר (overshoot). היא לעולם אינה מגיעה לבד, כלומר תמיד תהיה ID או PD, כיוון שבמצב כזה לא תתקן שגיאה קבועה במערכת. בנוסף, היא עלולה להפחית את יציבות המערכת בשל רגישותה לרעשים.
עקומת בודה – עקומי בודה הם דרך נוחה להסתכלות על תגובת האמפליטודה ותגובת התדר של מערכת. באמצעות שימוש בתכונות הלוגריתם מפרקים את פונקציית התמסורת לסכומים והפרשים כך שניתן לצייר את התוצאה ללא קושי.
בין השיטות הנפוצות לבקרת PID נמנית שיטת זיגלר ניקולס.
קביעת יציבות של מערכת

קיימות שיטות שונות לבדיקת יציבות של מערכת:
קריטריון ראוט-הורוביץ
דיאגרמת נייקוויסט – באמצעות התבוננות בעקום הנייקוויסט של החוג הפתוח, ניתן לקבוע תנאים ליציבות החוג הסגור. קריטריון נייקוויסט לא מצריך ידיעת הקטבים של תמסורת החוג הסגור לשם קביעת היציבות.
שיטת מיקום גאומטרי של שורשים (מג"ש, Root Locus(אנ')) – מתארים באופן גרפי את תזוזת שורשי הפולינום האופייני (קטבי התמסורת) כתלות בהגבר הקבוע. בהינתן פונקציית תמסורת של החוג הפתוח ובעזרת שיטת לוקוס השורשים, ניתן למצוא את מיקום קטבי החוג הסגור עבור הגבר כלשהו.
שימוש בפונקציית קאפא
ראו גם

בקרה אופטימלית
דיאגרמת מלבנים של מערכת בקרה בחוג סגור
דיאגרמת מלבנים לדוגמה
גרף התגובה של מערכת מסדר שני עם בקרת PID במטלב
דוגמה לעקומת בודה ב־Low Pass Filter
יצחק מלכו

ערך זה עוסק בעורך דין ישראלי. אם התכוונתם לאיש ציבור ישראלי שהיה סבו של אדם זה, ראו .
| --- | --- |

יצחק מלכו
 לידה:  30 בינואר 1945 (בן 80)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 השתייכות:  משרד שמרון, מלכו, פרסקי ושות'
 תפקידים בולטים:  נציגו של ראש ממשלת ישראל התשיעי, בנימין נתניהו, למשא ומתן עם הפלסטינים
 אתר רשמי
 
יצחק מלכו (לעיתים מופיע כיצחק מולכו, נולד ב-30 בינואר 1945) הוא עורך דין ישראלי קרוב משפחתו ונציגו לשעבר של ראש ממשלת ישראל התשיעי בנימין נתניהו למשא ומתן עם הפלסטינים ועם גורמים נוספים.
ביוגרפיה

יצחק מלכו הוא בנם של רפאל מלכו, ממייסדי בנק דיסקונט ורחל (רחלה) לבית קלדרון,, ונכדו של יצחק רפאל מלכו ממקימי שכונת רחביה בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה היה אלוף הנוער של ירושלים בטניס, והמשיך לעסוק בספורט זה גם בבגרותו.
לאחר מלחמת ששת הימים נישא לשלומית שמרון, בתו של ארווין שמרון, שאותה הכיר בבית הספר התיכון. לזוג שתי בנות. לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים עבד קרוב לשנתיים במשרד עורכי דין גדול בארצות הברית. עם שובו לישראל הצטרף למשרד "שמרון, מלכו, פרסקי ושות'", לאחר שהוסמך כעורך דין בשנת 1970. לאחר פטירתו של שמרון, בשנת 1978, היה מלכו לשותף הבכיר במשרד. במשרד עובדים כ-50 עורכי דין והוא עוסק במשפט מסחרי, דיני תקשורת ודיני חברות ובמיוחד בפירוק חברות, ובהן חפציבה דיור ואחזקות וחברת קרתא, החברה הממשלתית הראשונה העומדת לפירוק.
מלכו ייצג את פרופסור אלישע קימרון בתביעה על הפרת זכויות יוצרים כנגד הרשל שנקס ואחרים שפרסמו את שחזורו של מגילת מקצת מעשי התורה מבלי לקבל את רשותו ומבלי לציין שהוא המהדיר. השופטת דליה דורנר הכריעה לטובתו של קימרון, ופסק הדין אושר בבית המשפט העליון. משרדו של מלכו מייצג בישראל את משרד המשפטים של ארצות הברית.
ביוגרפיה > פעילות מדינית

מלכו, יחד עם גיסו ושותפו למשרד דוד שמרון, מקורב לראש הממשלה, בנימין נתניהו. בעת כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע היה מלכו שליחו של נתניהו לעניינים מדיניים וניהל את השיחות עם הפלסטינים. מלכו ודורי גולד היו נציגיה הראשונים של ממשלת נתניהו שנועדו עם יאסר ערפאת ברצועת עזה, ב-27 ביוני 1996. מלכו קיים עם יאסר ערפאת יותר מחמישים פגישות והיה האחראי לגיבוש הסכם חברון. הוא הזהיר את נתניהו מפני המינוי של רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה. לאחר התפטרותו של בר און הוצע לו לכהן כיועץ המשפטי לממשלה, אך הוא סירב.
בשנת 2009, עם שובו של נתניהו לתפקיד ראש הממשלה בממשלת ישראל השלושים ושתיים, מונה מלכו על ידיו לנהל את שיחות הקרבה עם הפלסטינים בתיווכו של השליח האמריקאי המיוחד ג'ורג' מיטשל. באוגוסט 2010 הוא מונה לראש צוות המשא ומתן הישראלי שהכין וניהל את השיחות הישירות אל מול הצות הפלסטיני בראשות סאיב עריקאת. שיחות אלו הובילו לחידוש המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים בשנת 2010 שהסתיים ללא תוצאות. במאי 2011 מונה מלכו עם דוד מידן, הממונה על המגעים לשחרור גלעד שליט, לעמוד בראש משלחת ישראלית לשיחות עם ראשי הממשל בקהיר לבחינת מתווה לחידוש המשא ומתן עם חמאס. הוא גם ייצג את ישראל גם במגעים לשחררו של הישראלי אילן גרפל, שנעצר בקהיר.
בינואר 2012 שימש מלכו עם יועז הנדל כנציגו של נתניהו בסבב שיחות נוסף עם נציגי הרשות הפלסטינית בעמאן. מלכו פועל כשליחו של ראש הממשלה בהתנדבות. בהסכם המינוי שלו, שנחתם בפברואר 2010, הוגדרו תחומי האחריות כ"סיוע לראש הממשלה במגעים המדיניים עם ממשלת ארצות הברית, ממשלות אחרות והרשות הפלסטינית, בנושאים הנוגעים ליחסי ישראל והרשות ובנושאים מדיניים נוספים, כפי שייראה לראש הממשלה". במאי 2013 השתתף מלכו עם שרת המשפטים, ציפי לבני, במפגשים חשאיים בירדן עם מזכיר המדינה האמריקני, ג'ון קרי, בניסיון לחדש את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
באוגוסט 2017 עתר עו"ד שחר בן מאיר לבג"ץ נגד המשך העסקת מלכו כיועץ לראש הממשלה, על רקע פרשת הצוללות שבה חשוד שותפו למשרד, דוד שמרון. באוקטובר 2017 הודיע מלכו לנתניהו שהוא מבקש לסיים את תפקידו כשליח ויועץ מיוחד, ונקבע שיפרוש בפברואר 2018. בעקבות זאת בוטלה העתירה בנובמבר 2017. במקביל הורו שופטי בג"ץ לפרקליטות המדינה לשקול להקדים את מועד הפרישה לנוכח ההתפתחויות בפרשה.
בנובמבר 2017 נעצר ונחקר באזהרה מספר פעמים בידי משטרת ישראל כחשוד במעורבות בפרשת הצוללות, לצד שותפו, שמרון. בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי לאחר שנסתיימה החקירה עמדתה היא שלא נתגבשה תשתית ראייתית נגד מולכו.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

מלכו הוא יו"ר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל, חבר מועצת המנהלים של המכון למדיניות העם היהודי וקונסול כבוד של אוסטריה בירושלים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  הוסמכו 150 עו"ד חדשים, מעריב, 2 בנובמבר 1970
↑  ברוך מאירי,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'השקיעו כסף - ולא קיבלו דירות, מעריב, 5 ביוני 1985
שמואל דקלו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏מעילה בסניף צ'יינג' פוינט בירושלים גרמה להיקלעותו של הבעלים אלון מוסאיוף לחובות, באתר גלובס, 24 באוקטובר 1999
↑  ענת רואה,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'פירוק חפציבה הפך למפעל החיים הרווחי של עו"ד יצחק מולכו, באתר כלכליסט, 6 באוגוסט 2013
↑  אתר smplaw
↑  ע"א 2811/93 Robert E. Eisenman נ' אלישע קימרון
↑  Barry Rubin,Judith Colp Rubin, Yasir Arafat: A Political Biography, page 175
1 2  ברק רביד,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'ידיו של שליחו המיוחד של ראש הממשלה, עו"ד יצחק מלכו, כבולות, באתר הארץ, 24 באפריל 2010.
↑  זאב סגל, צללים מרחפים על שלטון החוק - עם פרשת בר-און ובעקבותיה: על העמדת אישי - ציבור לדין פלילי, משפט וממשל ד, 2 (תשנח) 587-665, עמ' 597, 604, 605
↑  ברק רביד,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'יצחק מלכו ומייק הרצוג נפגשים בארה"ב עם ג'ורג' מיטשל, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2009
↑  ראש נתניהו ואבו מאזן ייפגשו פעם בשבועיים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 באוגוסט 2010
↑  נתניהו מכנס את שרי השביעייה לדיון בעסקת גלעד שליט, באתר גלובס, 15 במאי 2011
↑  "יועצו של נתניהו הגיע לקהיר לדון בשחרור גרפל", באתר וואלה, 23 ביוני 2011
↑  ברק רביד,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'לבני ומולכו נפגשו בחשאי עם שר החוץ קרי בירדן, באתר הארץ, 27 במאי 2013.
↑  יהונתן ליס, רויטל חובל,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'שליחו של ראש הממשלה למגעים מדיניים, יצחק מולכו, פורש מתפקידו, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2017
↑  איתמר אייכנר,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'שומר הסוד הנאמן של נתניהו שפרש לפתע: זהו יצחק מולכו, החשוד בפרשת הצוללות, באתר ynet, 7 בנובמבר 2017
↑  אלי סניור ואיתי שיקמן,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'פרשת הצוללות: תשתית ראייתית נגד שישה מעורבים - בהם שמרון ו"צ'ייני" מרום, באתר ynet, 8 בנובמבר 2018
↑  הקשר האוסטרי של עו"ד מולכו מולכו עלול לאבד את תואר "קונסול כבוד", באתר גלובס, 9 בנובמבר 2017
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
האינטלקטואלים של ניו יורק

האינטלקטואלים של ניו יורק (באנגלית: The New York Intellectuals) הוא כינוי לקבוצת סופרים, עיתונאים ומבקרים אמריקאים, ברובם יהודים, צאצאי יוצאי מזרח אירופה, בני מעמד הפועלים. רוב חברי הקבוצה הזו התגוררו בניו יורק והתחנכו ב"סיטי קולג' של ניו יורק" בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים והשפיעו רבות על החשיבה האידאולוגית האמריקאית במהלך כל המאה ה-20.
אידאולוגיה

בתחילת דרכם תמכו האינטלקטואלים של ניו יורק במדיניות השמאל הפוליטי, אף כי היו אנטי-סטליניסטים במובהק. הקבוצה מיזגה תאוריה מרקסיסטית וסוציאליסטית, עם חשיבה דמוקרטית וליברלית ודחתה באותה מידה של תקיפות הן את המקארתיזם והן את הקומוניזם הסובייטי, כמודל פוליטי מעשי או מקובל. רבים מחבריה הפכו לאחר מכן למייסדי ומובילי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בפוליטיקה האמריקאית.
מרבית חברי הקבוצה למדו אחרי הסיטי קולג' של ניו יורק, באוניברסיטת קולומביה וזוהו עם כתבי העת השמאליים, כל אחד של תקופתו. ניקולס להמן(אנ') תיאר את הקבוצה כקבוצת בלומסברי האמריקאית.
מי ומי בקבוצה

על פי מיפוי מדוקדק שעשה דניאל בל, אחד מראשי הדור השני של קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", במאמרו "האינטליגנציה באמריקה", הקבוצה כללה בדור הראשון (התבגרו בסוף שנות העשרים - תחילת שנות השלושים של המאה העשרים) אישים יהודים - אמריקאים כמו: אליוט כהן(אנ') (לימים עורכו הראשון של קומנטרי), סידני הוק(אנ'), פיליפ ראב(אנ'), ויליאם פיליפס (עורך)(אנ'), חנה ארנדט, ליונל טרילינג, דיאנה טרילינג(אנ'), מאיר שפירו, ואחרים, ובנוסף גם מספר לא יהודים וכן כמה יהודים מ"בית כנסת אחר" כהגדרתו - מיכאל גולד, ג'וזף פרימן ועוד. כל אלה התרכזו בכתיבתם בדרך כלל ב"מנורה ג'ורנל"(אנ'), "ההמונים החדשים"(אנ') הקומוניסטי, וה - פרטיזן רוויו(אנ') הסוציאליסטי האנטי קומוניסטי.
דור הביניים של "האינטלקטואלים של ניו יורק" על פי בל (מתבגרי אמצע וסוף שנות השלושים) כלל בין השאר אישים כמו: קלמנט גרינברג, הרולד רוזנברג(אנ'), ריצ'רד הופשטדטר(אנ'), סול בלו, איזק רוזנפלד(אנ'), אלפרד קייזין, דלמור שוורץ, ליונל אייבל(אנ'), ברנרד מלמוד, ועוד. אליהם הוא משייך גם את קרוביהם לדעה מאירופה, כמו ג'ורג' ליכטהיים, שהיה ממלא מקום עורך ה"קומנטרי" לתקופה קצרה בין אליוט כהן לנורמן פודהורץ ואחרים וכן מספר לא יהודים כמו: מרי מקארתי, ארתור שלזינגר (הבן) ועוד. כל אלה התרכזו בכתיבתם בעיתונים כמו: The Nation, ניו ריפבליק, קומנטרי, ו"פרטיזן רוויו".
הדור השני (מתבגרי סוף שנות השלושים - תחילת שנות הארבעים): דניאל בל, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, אירווינג האו(אנ'), סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב ואחרים וכן מספר לא יהודים קרוביהם לדעה. דור זה התרכז בכתיבתו בעיקר ב"קומנטרי", פרטיזן רוויו, אנקאונטר, "המנהיג החדש", "דיסנט", ו"פאבליק אינטרסט".
הדור האחרון לקבוצה זו על פי בל (מתבגרי סוף שנות הארבעים - תחילת שנות החמישים) כלל את: נורמן פודהורץ, נורמן מיילר, פיליפ רות, מידג' דקטר ועוד, כמו גם מספר לא יהודים, שאליהם הוא מקשר בין השאר את ת"ס אליוט ואחרים. זירות הכתיבה של דור זה היו: קומנטרי, פרטיזן רוויו, פריס רוויו, "The New York Review of Books" ועוד.
חלק מ"האינטקלטואלים של ניו יורק" לימדו באוניברסיטאות קולומביה, בית הספר החדש, הרווארד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי. חלקם הגדול כאמור, כולל ליפסט, טרילינג, גרינברג, בל, גלייזר, קריסטול, הוק, פודהורץ ואחרים, הפכו לפעילים מרכזיים בתנועה הנאו-שמרנית.
לקריאה נוספת

Alan Wald, The New York Intellectuals: The Rise and Decline of the Anti-Stalinist Left From the 1930s to the 1980s
הערות שוליים

↑  Lemann, Nicholas, America's Bloomsbury; the story of the Partisan Review crowd, The Washington Monthly November 1, 1986
↑  באתר PBS
שייח' אבריק

| --- | --- |

קבר שייח' אבריק
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  מועצה אזורית עמק יזרעאל, ישראלישראל
 קואורדינטות:  32°42′03″N 35°07′44″E﻿ / ﻿32.700944444444°N 35.128944444444°E﻿ / 32.700944444444; 35.128944444444
  (למפת הכרמל מוגדלת) שייח' אבריק(למפת הכרמל רגילה) שייח' אבריק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שייח' אבריק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שייח' אבריק
 
שייח' אַבְּרֵיק הוא אזור של גבעות הסמוך למפגש עמק יזרעאל ועמק זבולון. היישוב העתיק בית שערים שכן בגבעות שייח' אבריק.
היסטוריה

במקום התקיים יישוב מאז תקופת הברזל. בתעודות מ-1596 נזכר המקום ככפר מוסלמי ובו 22 משפחות. ב-1872 מכרו השלטונות העות'מאניים את הקרקע למשפחת סורסוק הלבנונית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 רכש יהושע חנקין את האדמות בשם הקרן הקיימת לישראל. ב-1925 התיישבו שם יהודים מתנועת הפועל המזרחי אשר עברו לאחר מכן לייסד את שדה יעקב. ב-1926 נשלח לשייח' אבריק אלכסנדר זייד כשומר מטעם קק"ל. הוא הקים שם חווה. ב-1932 נוסדה במקום אגודת השומרים. ב-1936 גילה זייד באקראי את בית שערים הסמוכה. ב-1938 נרצח זייד וב-1940 הוצבה במקום האנדרטה לזכרו.
קבר השייח'

ליד האנדרטה נמצא מבנה דו-כיפתי ובו קבר שייח' הקדוש למוסלמים. מפות מסוף המאה ה־19 קוראות לו שֵּׁיח' אַבְּרֵיכּ (شيخ أبرَيك), צורת הקטנה של أبرَك, כלומר השייח שכורע ברך לתפילה, או שֵּׁיח' בֻּרֵיכּ' (شيخ بْرَيك), צורת הקטנה של نْرَك עם משמעות דומה.
השם „שיח אבריק״ מופיע בספרו של יהוסף שווארץ משנת 1830, עם מסורת שמייחסת את השם לקבר לברק בן אבינועם, שר צבאהּ של דבורה הנביאה, כי המקום סמוך לביצות נחל הקישון. זאב וילנאי דיווח גם על מסורת מקומית אחרת שמשמעות השם שיח אברייק היא במילה הערבית אִבריק (כד למים)
לפי המסורת המקומית היה שייח' אבריק מוסלמי אדוק שהקפיד להתפלל חמש פעמים ביום ולרחוץ את ידיו ורגליו במים מכד שהיה צמוד אליו.
בתרבות

גבעות שייח' אבריק נזכרות בשיר המפורסם "אדמה אדמתי" של אלכסנדר פן ומרדכי זעירא, שזכה לביצועים רבים, ביניהם של אסתר עופרים, אריק איינשטיין, עפרה חזה, גרי אקשטיין, יהורם גאון, אברהם פררה והגבעטרון. המקום גם מוזכר בשירו של נתן אלתרמן "רינה" וכן, בשירה לילדים של לאה גולדברג "הכבשה, לאן?".
על שמו קרוי פסטיבל שייח' אבריק המתקיים מדי שנה בקריית טבעון.
ראו גם

בית זייד
גבעות זייד
הערות שוליים

↑  מפת עמק יזרעאל, 1926, עם סימון 'שיך אבריק' (מתוך ספר 'אוצר הארץ'), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2  יהודה זיו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'על דעת המקום: היכן הן גִּבְעוֹת שֵׁיךְ-אַבְּרֶק וְחַרְתִּיָה?, בבלוג "עונג שבת", 17 בדצמבר 2012
↑  יהוסף שווארץ, ספר תבואות הארץ, תר"ס, עמ' ר"ג
בספר "לומדים בשביל ישראל", הוצאת צמרת 2024, עמ' 180, מציע יאיר טיקטין, שהמקאם משמר את שמו של ברק בן אבינעם. אמנם ברק נקבר בקדש נפתלי, אבל ייתכן שהמקאמם משמר מסורת עתיקה שעל גבעה זו עמד ברק בזמן המלחמה על העמק. מבחינה טופגרפית המקום מתאים לתצפית מפקדים על הקרב בנחל קישון
↑  דבר לילדים, כרך א', חוברת 20, ה' באב תרצ"ו, 24.7.1936, עמוד 12
מראה פנורמי משייח אבריק: מימין בתי קריית טבעון וברקע הכרמל, ומשמאל עמק יזרעאל והרי השומרון
ויקיפדיה הערבית

| --- | --- |


 סוג:  אנציקלופדיית אינטרנט חופשית
 הקמה:  9 ביולי 2003 
 בעלות:  קרן ויקימדיה 
 שפה:  ערבית תקנית מודרנית 
 הרשמה:  לא חובה
 ערכים:  1,254,023
 https://ar.wikipedia.org/ 
 הסטטיסטיקה של ויקיפדיה הערבית
  סטטיסטיקת צפיות של ויקיפדיה הערבית ב-30 הימים האחרונים   קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני –  ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
 
ויקיפדיה הערבית (בערבית: ويكيبيديا العربية) היא הגרסה בשפה הערבית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו של ויקיפדיה החלה לפעול ביולי 2003.
ויקיפדיה הערבית היא הוויקיפדיה השבע-עשרה בגודלה, עם 1,254,023 ערכים ו-4,228 משתמשים פעילים.
קיימות שתי ויקיפדיות נוספות בדיאלקטים ערביים: ויקיפדיה בערבית מצרית וויקיפדיה בערבית מרוקאית.
היסטוריה

עם הקמת מיזם ויקיפדיה ב-2001, נשמעו קריאות להקמת מיזם ויקיפדיה בערבית, והוקם דומיין בשם ar.wikipedia.org, אך לא נעשתה עבודה רצינית לכתיבת הוויקיפדיה. ביולי 2003 הוקם האתר מחדש, אך התפתחותו הייתה איטית.
ב-2007 עצרה משטרה חשאית את מנהל המערכת של ויקיפדיה הערבית ותבעה כי ייתן להם את כתובת IP של משתמש מסוים. בעקבות האירוע שונו הנהלים בוויקימדיה ונקבע כי לא תהיה למשתמש יחיד גישה לכלל הנתונים של משתמש יחיד.
בעבר, בניגוד לרקע הרגיל של הוויקיפדיות בשפות השונות, הרקע של הדפים בוויקיפדיה הערבית כלל דפוס ריצוף של ערבסקות, אך עם הזמן סגנון העיצוב יישר קו עם שאר הוויקיפדיות.
ב-2013 החל לגדול קצב הצמיחה של הכתיבה בוויקיפדיה זו, ובשבוע שבין 15 בדצמבר 2013 וה-21 בדצמבר 2013 חגגה הוויקיפדיה את הגעתה ל-250,000 ערכים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, ב-23 בדצמבר 2023, העמוד הראשי של ויקיפדיה הערבית "הוחשך" וכל הערכים נחסמו לעריכה למשך 24 שעות כתמיכה בתושבי עזה ובקריאה לישראל "להפסיק את רצח העם בעזה", כמו כן לוגו האתר נצבע בצבעי הדגל הפלסטיני.
צנזורה

ערב הסעודית חסמה את ויקיפדיה הערבית ביולי 2006 יחד עם גוגל תרגום, בנימוק של פריצוּת וחוסר תקינות.
אתר ויקיפדיה הערבית היה חסום לגישה בסוריה מאפריל 2008 ועד פברואר 2009 כחלק ממדיניות הצנזורה של הממשלה הסורית. לא ניתן שום נימוק רשמי לחסימה ולהסרתה על ידי ממשלת סוריה (ויקיפדיות בשפות אחרות לא נחסמו).
ביקורת

ויקיפדיה הערבית נמדדת כבעלת עומק (שיטה להארכת טיבה של ויקיפדיה המבוססת על מספר עריכות לערך) של 249, הממקם אותה כאחת הויקיפדיות הגבוהות במדידה (קודמות לה ויקיפדיה האנגלית, ויקיפדיה הבנגלית, ויקיפדיה הצרפתית, ויקיפדיה הסרבו-קרואטית, ויקיפדיה התאית, ויקיפדיה העברית, ויקיפדיה בוולאפיק וויקיפדיה הווייטנאמית).
ב-2020 נמתחה ביקורת על ויקיפדיה הערבית מצד הקהילה הגאה לאחר מחיקת ערך על סארה חגאזי, פעילה לסבית מצרית.
ביקורת > הסכסוך הישראלי-פלסטיני

יש המשווים בין ויקיפדיה העברית לוויקיפדיה הערבית, כאשר הראשונה מואשמת בהטיה פרו-ישראלית והשנייה בהטיה פרו-פלסטינית.
ב-23 בדצמבר 2023, בעקבות הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ויקיפדיה הערבית הוחשכה ליום אחד כאות הזדהות עם הפלסטינים, ושינתה את הלוגו שלה לצבעי דגל פלסטין. בתגובה לכך, איציק אדרי, יו"ר עמותת ויקימדיה ישראל, קרא להחשיך את ויקיפדיה העברית בקריאה לשחרורם של החטופים שנמצאים בשבי החמאס בעזה.
בספטמבר 2024, אביאור ביירון, מנכ"ל חברת ביירון לשירותי תרגום ותמלול, טען כי "הדף בערבית על המלחמה שמתרחשת עכשיו הוא שופר תעמולה של החמאס".
ראו גם

ויקיפדיה בערבית מצרית
חיים מנחם בקשט

| --- | --- |

הרב בקשט, 1982
 לידה:  1932 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  13 בפברואר 2025 (בגיל 93 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת תפארת צבי  ישיבת חברון כנסת ישראל 
 צאצאים:  שלמה בקשט 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1965–2000 (כ־35 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן הרב הצבאי הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת יום הכיפורים  
 עיטורים
 יקיר פתח תקווה 
 
הרב חיים מנחם בקשט (ה'תרצ"ב 1932 – ט"ו בשבט ה'תשפ"ה, 13 בפברואר 2025) היה סגן הרב הצבאי הראשי (בדרגת אלוף-משנה) ושירת ברבנות הצבאית במשך למעלה משלושים וחמש שנה. יקיר פתח תקווה.
משפחתו

הרב בקשט היה גיסם של הרב דוד סלומון, רבה של כפר אברהם בפתח תקווה ומראשי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, ושל הרב דוד חנזין מחב"ד. בנו הרב שלמה הוא הרב הראשי של העיר אודסה שבאוקראינה וראש מוסדות החינוך ובתי היתומים "תקווה" באודסה. בנו הרב דב הוא ראש בית המדרש 'למד דעת' בירושלים וחבר לשכת הרבנות האזורית – מטה יהודה.
גלריית תמונות

הרב בקשט, בהיותו הרב הצבאי של פיקוד הדרום, במשימת פינוי וזיהוי חללים בחזית הדרום, אוקטובר 1973
הרב בקשט, בהיותו הרב הצבאי של פיקוד הדרום, במשימת פינוי וזיהוי חללים בחזית הדרום, אוקטובר 1973
הרב בקשט, בהיותו רב פיקוד הדרום, בעת קבלת גופות חללי צה"ל שהוחזרו על ידי המצרים בק"מ ה-101, ינואר 1974
הערות שוליים

↑  חיים מנחם בקשט באתר GRAVEZ
אוליבר סטון

| --- | --- |

סטון בכנס קומיק-קון, 2016
 לידה:  15 בספטמבר 1946 (בן 78) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Oliver Stone 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש  אוניברסיטת ייל  בית הספר היל  בית ספר טריניטי  סייברוק קולג' 
 בן או בת זוג:  סאן-ג׳ונג ג׳ונג (1996–?) 
 צאצאים:  שון סטון 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1989)  פרס גלובוס הזהב (1979)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1986)  פרס דונוסטיה (2012)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (1991)  פרס דב הזהב (1990)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1978)  פרס לשם כבוד פסטיבל הקולנוע של סיטגס (2015)  קצין מסדר האמנויות והספרות (ינואר 1992)  פרס אוסקר (1979)  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה (1994)  דוב הכסף (1987)  כוכב הארד  מסדר האמנויות והספרות  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מדליית ציון לשבח  תג חייל הרגלים הקרבי  מדליית המערכה בווייטנאם  מפקד במסדר המלכותי עלווי  פרס גילדת הכותבים של אמריקה  לב הארגמן  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  מדליה לשירות הביטחון הלאומי  מדליית האוויר  מדליית השירות בווייטנאם  פרס יופיטר 
 http://www.oliverstone.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אוליבר סטון (במרכז) עם נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר (משמאל) במהלך צילומי סרטו הדוקומנטרי "דרומית לגבול", 2009
ויליאם אוליבר סטון (באנגלית: William Oliver Stone; נולד ב-15 בספטמבר 1946) הוא קולנוען אמריקאי ותאורטיקן קונספירציה אוטואנטישמי. זכה להצלחה אדירה בזכות סרטיו הביוגרפיים ובזכות סרטים אחרים ואף זכה בשלושה פרסי אוסקר, בעיקר על סרטו "פלאטון" והוא אף זכה להצלחה ניכרת בזכות יצירות הדוקומנטריים שלו בטלוויזיה. סרטיו הרבים עוסקים בפרשיות פוליטיות אמריקאיות שנויות במחלוקת.
מאז תחילת פעילותו ב-1973 זכה סטון לתדמית של אחד הקולנוענים הגדולים בכל הזמנים בתעשיית הקולנוע, אך גם של אחד הקולנוענים השנויים במחלוקת.
ביוגרפיה

סטון נולד בניו יורק. אביו היה יהודי-אמריקאי ואמו קתולית-צרפתייה, אך הוא עצמו חונך כנוצרי-אפיסקופלי.
החל ללמוד באוניברסיטת ייל, אך עזב כעבור שנה ועבד כמורה בבית ספר בדרום וייטנאם וכאיש צוות באוניית סוחר. בשנת 1967 התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים, שובץ באוגדת החי"ר ה-25 ובהמשך בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת), ולחם במלחמת וייטנאם. סטון נפצע פעמיים במהלך שירותו וזכה באותות כוכב הארד בעבור גבורה בשדה הקרב ובלב הארגמן הניתן על פציעה בעת לחימה. לשירותו הצבאי השפעה גדולה על יצירתו הקולנועית.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר שחרורו מהצבא האמריקני בשנת 1968 החל סטון בלימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, וב-1973 ביים את סרטו הראשון "התקף".
בשנת 1978 זכה להישגו הקולנועי המשמעותי הראשון, כאשר התסריט שעיבד לסרט "אקספרס של חצות" זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. במהלך שנות השמונים עבד סטון בעיקר כתסריטאי, עבור במאים כבריאן דה פלמה, מייקל צ'ימינו וג'ון מיליוס.
בשנת 1986 כתב וביים את הסרט "סלבדור". בסרט, המתרחש על רקע מלחמת האזרחים באל-סלבדור, הביע סטון לראשונה את דעותיו הפוליטיות השמאלניות. עם זאת, דווקא הסרט "פלאטון" שיצא באותה שנה, המספר את סיפורה של מחלקת חי"ר במלחמת וייטנאם, קיבע את מעמדו כבמאי מוביל, בעל אמירה ייחודית. על סרטו זה זכה סטון בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, והסרט עצמו זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
סרטיו של סטון מציגים את החברה האמריקנית כחברה אלימה, תחרותית, הנשלטת מאחורי הקלעים על ידי בעלי ממון ואינטרסים, הפועלים כנגד האדם הפשוט. כך הראה את הפיכתם של וודי הארלסון וג'ולייט לואיס, הרוצחים הסדרתיים חסרי המצפון בסרטו "רוצחים מלידה" (1994) לכוכבי תקשורת, את השחתתו של צ'ארלי שין הצעיר והתמים בידי איל הממון מייקל דאגלס ב"וול סטריט", (1987), ואת העוול שעשתה אמריקה ללוחמים בווייטנאם ב"נולד בארבעה ביולי" (1989), עליו שב סטון וקיבל את פרס הבמאי הטוב ביותר.
סרטיו "JFK תיק פתוח" (1991) ו"ניקסון" (1995), מראים כיצד חברו גופי ימין רדיקלי אמריקניים, ביחד עם בעלי אינטרסים בממסד הצבאי והתעשייתי על מנת להשתלט בצורה חסרת רסן על ארצות הברית, ואינם נרתעים אף מרצח נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, על מנת להוביל את האומה האמריקנית אל מלחמות שכל כולן נועדו לתועלת האינטרסים הצרים של אותו ממסד נסתר.
ב-2008 ביים סטון את הסרט "W." העוסק בדמותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. "דרומית לגבול", סרט תעודי שביים סטון שנה מאוחר יותר, עוסק בפוליטיקה של דרום אמריקה ובפרט בנשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
בשנת 2016 ביים וכתב את סרט הדרמה הביוגרפי "המרגל - סנודן" אשר מבוסס על חיו של אדוארד סנודן ופרשיית הריגול שבו הסתבך. הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2016, בארצות הברית, ובינואר 2017 יצא בישראל.
ביוני 2017 שודרה ברשת שואוטיים האמריקנית תוכנית בת ארבעה פרקים בשם "הראיונות עם פוטין" ("The Putin Interviews"), המסכמת שנתיים של ראיונות שניהל סטון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-2021 סרטו התיעודי "ג'יי.אף.קיי. נבחן מחדש: מבעד למראה" (JFK Revisited: Through the Looking Glass) נבחר להצגת בכורה בפסטיבל קאן.
באותה שנה הוציא סטון את "קזח: היסטוריה של האיש הזהוב" (Qazaq: History of the Golden Man), סרט בן שמונה שעות (שודר בשמונה פרקים, וכן בגרסה מקוצרת בת כשעתיים), הכולל ראיונות שניהל סטון עם שליט קזחסטן לשעבר, נורסולטן נזרבייב, שזכה לביקורות על קידום שלטונו האוטוריטי וככלי נוסף לפולחן אישיותו.
בשנת 2002 שהה סטון בישראל וצילם סרט תיעודי על הסכסוך הערבי-ישראלי, שבו הוא מראיין מנהיגים בכירים משני צדי המתרס, כגון יאסר ערפאת, שמעון פרס, ובנימין נתניהו. הסרט יצא ב-2003 בשם "פרסונה נון גרטה" (ביטוי בלטינית: "אישיות לא רצויה").
בפברואר 2012 דווח כי בנו, המפיק והשחקן שון סטון(אנ'), התאסלם באיראן.
מרכיב צורני חשוב בסרטיו של סטון הוא השימוש במגוון של מצלמות ופורמטים שונים לצילומי סרטי וידאו, החל מ-VHS, דרך פילם 8 מילימטר, ועד 70 מילימטר.