stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאגלס דאף
בארץ ישראל > פרשת הכותל ומאורעות תרפ"ט > מאורעות תרפ"ט 1929

מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל גם ממד דתי ונוספו שרשרת של אירועים שיש הטוענים שהובילו בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הן מאורעות תרפ"ט.
בימים שקדמו לפרוץ המאורעות גברו העימותים בירושלים בין ערבים ליהודים. ב-16 באוגוסט 1929 יצאה הפגנה ערבית גדולה מהר הבית לרחבת הכותל. המפגינים הבריחו את המתפללים היהודים והעלו באש מספר ספרי תפילה. למחרת הוכה למוות על ידי ערבים נער יהודי בן 17, בשם אברהם מזרחי, כאשר הכדור בו שיחק התגלגל לשדה של משפחה ערבית, ומזרחי וחבריו ניסו לחלצו מידי ילדה ערבית שחטפה אותו. הלווייתו של מזרחי הפכה להפגנה והמשטרה בפיקודו של דאף הפעילה כח בהכאות אכזריות.
לאחר תום המאורעות נסע הקולונל פרדריק קיש לערים שונות כדי להודות לאותם מפקדי משטרה שהצילו יהודים, לעיתים תוך סכנת נפשות. גם דאגלס דאף זכה בתודתו.
מהלך חייו לאחר עזיבת הארץ

בשנת 1932 עזב דאף את ארץ ישראל, הוא ציפה לקבל תפקיד במשטרת ג'מאיקה, אך נדבק במלריה וחדל להיות כשיר למלא תפקיד באי הטרופי. במקום להמשיך בשירותו המשטרתי החל דאף לשמש ככתב של שבועונים ובין היתר יצא לאתיופיה על מנת לראיין את הקיסר היילה סלאסי. במאי 1936 שב דאף וביקר בארץ ישראל והפעם כתייר
לאחר עוזבו את ארץ ישראל פרסם דאף בשנת 1938 ספר אודות הארץ בשם "נחשפות פניה של פלשתינה" (Palestine Unveiled). בהקדמה לספר מתאר דאף בקצרה אילו פנים נחשפו בפניו:
we think alike in particular the mutual love we bear to the Land of Palestine, and in the mutual disgust we feel for the sorry mess which greed, inefficiency, incompetence, prostituted racial ideals, and insensate bigotry have made of a prospect which dawned so fair
בשנת 1939 לאחר פרסום הספר הלבן פרסם דאגלס דאף בעיתון בדבלין מאמר שכותרתו "A Pladge Betrayed" (התחייבות שהופרה) ובו גינוי חריף של הספר הלבן. דאף כתב כי הספר הלבן מהווה הפרה מבישה של הבטחה חגיגית שניתנה ליהודים והציע 4 פתרונות לשאלת ארץ ישראל:
חלוקה.
קנטוניזציה.
יצירת חבלים אוטנומיים יהודי וערבי במסגרת ממלכת מצרים.
הפתרון המועדף על דאף - הכרזה על ארץ הקודש כחלק אינטגרלי של האימפריה הבריטית שתנוהל כמושבת כתר, כאשר לתושביה תהיה אזרחות בריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב דאף לשרת במילואי הצי הבריטי הוא מילא תפקידי פיקוד זוטרים ותפקידי מטה, בין היתר בזירת הים התיכון. לאחר תום המלחמה ב-1945 השתחרר דאף משירותו בצי והקדיש את זמנו לכתיבת ספרי הרפתקאות ונוער, רובם על רקע ניסיונו כימאי. הוא פרסם כ-100 ספרים כאלו מלבד ספריו התיעודיים על ארץ ישראל ומלבד ספריו האוטוביוגרפיים.
דאגלס דאף נפטר בשנת 1978.
ספריו

Sword for Hire: The Saga of a Modern Free Companion, John Murray, 1934
May the winds blow! : an autobiography, Hollis and Carter, 1948
Bailing with a teaspoon, J. Long,1953
Palestine picture, Hodder & Stoughton, 1936
Palestine Unveiled, Hesperides Press, 1938
אביר הגליל, תרגם מאנגלית: ב. פרידמן, אריאל (הוצאת ספרים),2002
חרב להשכיר: הגדה של שכיר-צבא מודרני, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, מצפה, תל אביב, 1937.
לקריאה נוספת

ספר תולדות ההגנה כרך ב'. הוצאת מערכות, 1977.
תום שגב, ימי הכלניות. הוצאת כתר, 1999.
הערות שוליים

↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 244-243.
| המנדט הבריטי משטרת המנדט |
| --- | --- | --- |
| מפקדי המשטרה | פרסי בראמלי • הנרי טיודור • ארתור סטיבן מאברוגורדאטו • רוי ספייסר • אלן סונדרס • ג'ון מורי ריימר-ג'ונס • ויליאם ניקול גריי |  |
| יחידות צבא ומשטרה קשורות | המשטרה המעולה • הז'נדרמריה הבריטית • חיל הספר העבר-ירדני • משטרת היישובים העבריים • כלניות • מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט • משטרת תל אביב • המשטרה הניידת • הנוטרים • המשמר הנע • משמר הרכבת |  |
| אישים | אברהם זלינגר • תומאס ג'יימס וילקין • ריימונד אוסוואלד קפראטה • הרברט דאוביגין • רוי פאראן • ג'פרי מורטון • דאגלס דאף • צ'ארלס טיגארט • פאיז ביי אל-אידריסי‎ • הנרי טיודור • ויליאם דובי • ברנרד פרגוסון • שלמה שיף • דוד תדהר • חביב כנען • גרו גרא • ירחמיאל ירון |  |
| אירועים בולטים | מאורעות תר"פ • מאורעות תרפ"א • מאורעות תרפ"ט • מאורעות אוקטובר 1933 • המרד הערבי הגדול • מבצע עוגן • סטרומה • השבת השחורה • אקסודוס (אוניית מעפילים) • המצור על גבעת חיים • פרשת הרצח בחולות תל נוף • רצח ארלוזורוב |  |
| מבנים ואתרים | מגרש הרוסים • בווינגרד • מצודות טיגארט • גדר הצפון |  |
המנדט הבריטי • משטרת ישראל • פורטל היישוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260494105171  ISNI: 0000 0000 7909 4310  LCCN: no96026406  NTA: 181404141  VIAF: 94592463   WorldCat (עם VIAF): 94592463
דוד טנירס הבן

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1610? אנטוורפן, דוכסות בראבנט, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  25 באפריל 1690 (בגיל 79) בריסל, דוכסות בראבנט, ארצות השפלה הספרדיות 
 לאום:  פלמים 
 תחום יצירה:  ציור, אדריכלות 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  דוד טנירס האב 
 יצירות ידועות:  The Fat Kitchen, Yard of a Peasant House, Country Inn, The Alchemist, אוסף התמונות של הארכידוכס ליאופולד 
 בן או בת זוג:  אנה ברויגל (4 ביולי 1636–?) 
 צאצאים:  דוד טנירס השלישי 
 
"אוסף התמונות של הארכידוכס ליאופולד". ניתן לראות את טנירס עצמו במרכז התמונה, מחזיק את כובעו.
דָוִד טֶנִירְס הבן (בהולנדית: David Teniers II;‏ 15 בדצמבר 1610 – 25 באפריל 1690) היה צייר פלמי.
ביוגרפיה

דוד טנירס הבן נולד באנטוורפן לצייר הפלמי דוד טנירס, שהיה תלמידו של הצייר הנודע פטר פאול רובנס. ב-1632 התקבל טנירס כחבר באגודת האמנים על שם סנט לוקס באנטוורפן. ב-1637 נשא לאישה את אן ברויגל, נכדתו של הצייר הפלמי המפורסם פיטר ברויגל האב.
טנירס הושפע בעיקר מציוריו של הצייר ההולנדי אדריאן בראואר שנפטר ב-1638. ב-1644 נבחר על ידי מועצת העיר אנטוורפן לשמש כראש אגודת האמנים על שם סנט לוקס. ב-1648 עבר להתגורר בבריסל ושימש כצייר החצר של הארכידוכס ליאופולד וילהלם, שהיה מושל ארצות השפלה מטעם פליפה הרביעי מלך ספרד. הארכידוכס, שהיה חובב אמנות מושבע, העסיק את טנירס כממונה על אוסף התמונות שלו. בתפקידו זה רכש טנירס תמונות יקרות ערך עבור מעסיקו, ובהן תמונות של ציירים איטלקיים (בעיקר מוונציה של המאה ה-16). אחרי שליאופולד וילהלם חזר לווינה הפך טנירס לבן חסותו ולמורהו של המושל החדש דון חואן, שהיה בנו של פליפה הרביעי מלך ספרד.
ב-1656 נפטרה אשתו, וטנירס נשא לאישה את איזבלה מפרן, בתו של מזכיר מועצת דוכסות בראבנט (שכללה את אנטוורפן ואת בריסל). טנירס עשה כמיטב יכולתו לקבל תואר אבירות ממלך ספרד (כפי שקבלו לפניו פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק). המלך פליפה הרביעי התנה זאת בכך שיחדל מלמכור תמונות, תנאי שבו טנירס לא היה מסוגל לעמוד.
טנירס ייסד את האקדמיה לאמנות באנטוורפן שזכתה למעמד של אקדמיה ממלכתית ב-1663. במרוצת הקריירה שלו צייר טנירס למעלה מ-900 תמונות. כ-200 מהן מוצגות כיום במוזאונים בכל רחבי אירופה. בעשר שנותיו האחרונות עסק בעיקר במסחר בתמונות. הוא נפטר בבריסל ב-1690.
מציוריו החשובים

פגישת אנשי המשמר האזרחי (1640 בקירוב)
היריד הכפרי (1643)
אוסף התמונות של הארכידוכס ליאופולד (1650 בקירוב)
אידיליה בכפר (1652)
הבן החוטא שחזר למוטב
גרונטולוגיה

גֵּרוֹנְטוֹלוֹגְיָה (Gerontology; בעברית: חֵקֶר הַהִזְדַּקְּנוּת) היא חקר ההיבטים החברתיים, התרבותיים, הפסיכולוגיים, הקוגניטיביים והביולוגיים של ההזדקנות. המילה נטבעה על ידי איליה מצ'ניקוב ב-1903, מהיוונית γέρων (gérōn), שפירושה "זקן", ו-λογία (-logía), שמשמעותה "לימוד של".
גרונטולוגים כוללים חוקרים ועוסקים בתחומי ביולוגיה, סיעוד, רפואה (תחום הגריאטריה – ענף הרפואה המתמחה בטיפול בזקנים), קרימינולוגיה, רפואת שיניים, עבודה סוציאלית, פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק, פסיכולוגיה, פסיכיאטריה, סוציולוגיה, כלכלה, מדעי המדינה, אדריכלות, גאוגרפיה, רוקחות, בריאות הציבור, דיור ואנתרופולוגיה.
הגרונטולוגיה חוקרת את הגורמים הביולוגיים להזדקנות (ביוגרונטולוגיה) ואת התהליכים והמאפיינים הפסיכולוגיים והסוציולוגיים שלה התלויים בתרבות. הגרונטולוגיה אינה עוסקת במחלות הזקנה ובהיבטים הרפואיים של הזקנה – אלו הן תחומה של הגריאטריה.
גורמים ביולוגיים להזדקנות

בחומר התורשתי שבתאיהם של כל האורגניזמים מתרחשות כל העת מוטציות (פגמים) רבות. לתא כלים רבים להתמודדות עם המוטציות, ובאנשים בריאים מצליח התא לדכא ולתקן את רובן. התאוריה המרכזית של ההזדקנות טוענת שבמשך השנים מתרבות ומצטברות המוטציות, עד כי התא אינו מסוגל יותר לעמוד בקצב תיקונן; אז גורמות המוטציות להרס התאים (ולפיכך – הרס הרקמות, כגון העור, העצמות, שריר הלב וכו'). שלל תופעות אלו מתבטא כ"זיקנה". במקרה ומוטציה פוגעת באונקוגן (גן סרטני), עלולה להתפתח מחלת הסרטן, כפי שאכן קורה בשכיחות גבוהה אצל קשישים.
נושא המעסיק את הביוגרונטולוגיה רבות בשנים האחרונות הוא הטלומרים, קצותיהם של הכרומוזומים ביצורים אאוקריוטים. הסברה הרווחת – אם כי עדיין שנויה במחלוקת – היא שהטלומרים משמשים מעין "פתיל השהיה", המתקצר עם כל הכפלה של התא עד שהוא מתכלה, דבר המונע הכפלות נוספות של התא ולפיכך – מוות.
גרונטולוגיה טיפולית
יחד עם המחקרים הרבים שנעשים בתחום הזיקנה בישראל ובעולם עלה הצורך ביישום ההמלצות בשטח על מנת לשפר ולשמר את איכות חייהם של הזקנים.
הגרונטולוגיה הטיפולית מטרתה ליישם זאת על ידי שימוש בכלים יישומיים בעבודה אינטנסיבית עם קשישים בביתם בסביבתם הטבעית.
החלק המהותי ביותר הוא הזיכרון שאובד עם השנים עקב ניוון תאי המוח ויציאה הדרגתית מהמעגלים השונים של האדם.
היות שהאדם הוא יצור חברתי מטבעו אך במהלך השנים חוזר אל התא המשפחתי, חוסר התקשורת עם בני מעמד השווים גורם להידרדרות במצבו ואף לחולי.
ראו גם

אוברי דה גריי
הורמון גדילה והזדקנות
רפמיצין
ישראל (איסי) דורון
80 וארבע
אזור כחול
הערות שוליים

↑  V.D. Dixit , L. Vikhanski, PRESIDENTIAL SYMPOSIUM: GERONTOLOGY AND METCHNIKOFF’S HYPOTHESES ON THE ROLES OF MICROBIOME AND INFLAMMATION IN AGING, academic.oup.com, ‏July 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529113005171  BNE: XX525086  BnF: cb11940802k (data)  GND: 4071757-4  LCCN: sh85054694  LNB: 000117915  NARA: 10637549  NDL: 01008366  NKC: ph120560 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גמר הליגה האירופית 2014

גמר הליגה האירופית 2014 התקיים באצטדיון יובנטוס בטורינו, איטליה ב-14 במאי 2014, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר הליגה האירופית לעונת 2013/2014 היא סביליה הספרדית, שניצחה במשחק את בנפיקה ליסבון הפורטוגלית בתוצאה 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה. הייתה זו המהדורה ה-43 של המפעל, והחמישית מאז המעבר מגביע אופ"א לליגה האירופית.
סביליה העפילה לגמר המפעל בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שתי הזכיות הרצופות ב-2006 וב-2007. עם זכייתה בתואר, השתוותה ליובנטוס, לאינטר מילאנו ולליברפול כשיאנית הזכיות במפעל, עם שלוש זכיות בתואר. מנגד, בנפיקה העפילה לגמר בפעם השנייה ברציפות, והייתה ראשונה לעשות זאת מאז יריבתה סביליה ושתי זכיותיה הרצופות. כמו כן, היא הייתה לראשונה שמגיעה לגמר המפעל שנתיים ברציפות לאחר שבשני המקרים נשרה מליגת האלופות. ההפסד במשחק הגמר הקודם וכן בגמר גביע אופ"א 1983, בנוסף להפסד בגמר הנוכחי, קבעו כי בנפיקה היא הקבוצה עם מספר ההפסדים הגבוה ביותר בגמר המפעל, עם שלושה הפסדים. בנוסף, המשיכה בנפיקה את רצף הפסדיה במשחקי גמר אירופיים, שצמח לאחר משחק הגמר לשמונה הפסדים, מתוכם חמישה הפסדים בגמר גביע אירופה לאלופות ושלושת הפסדיה בגמר גביע אופ"א והליגה האירופית.
מפגשן הרשמי הקודם של שתי הקבוצות היה בעונת 1957/1958 בגביע אירופה לאלופות, עונתן הראשונה של שתי הקבוצות במסגרת אירופית. שתי הקבוצות נפגשו בסיבוב הראשון, כאשר המשחק הראשון בסביליה (3-1 לסביליה) היה למשחק הבכורה של השתיים באירופה.
סביליה העפילה לטורניר על אף שסיימה במקום התשיעי בלבד בעונת 2012/2013 בליגה הספרדית. היא זכתה בכרטיס האחרון לאירופה רק עקב הרחקתם של מאלגה (שישית) ושל ראיו ואיקאנו (שמינית) מהמפעלים האירופיים, והחלה את העונה האירופית כבר בסיבוב המוקדמות השלישי. מנגד, בנפיקה סיימה בעונה החולפת כסגנית אלופת פורטוגל, עם נקודה אחת בלבד מתחת לפורטו. על אף שרשמה הפסד ליגה בודד לאורך כל העונה, סיימה בנפיקה שנייה אחרי פורטו, שסיימה עונה נטולת הפסדי ליגה. לאחר שסיימה שלישית בבית בליגת האלופות, נשרה הקבוצה לליגה האירופית.
במשחק עצמו לא נכבשו שערי שדה במשך 120 דקות, על אף דומיננטיות של בנפיקה לאורך רוב דקות המשחק. ההכרעה עברה לנקודה הלבנה, ממנה כבשו כל ארבעת בועטיה של סביליה. בטו, שוערה של סביליה, הדף פעמיים, וסביליה ניצחה 4-2 בדרך לזכייה בתואר.
הדרך אל הגמר > בנפיקה ליסבון

סגנית אלופת פורטוגל העפילה אוטומטית לשלב הבתים של ליגת האלופות, שם הוגרלה מקבוצת הדירוג הראשונה לבית משותף עם פריז סן-ז'רמן, אולימפיאקוס ואנדרלכט. במשחקה האירופי הראשון לעונה, גברה בנפיקה בביתה 2-0 על אנדרלכט. פיליפ דז'וריצ'יץ' פתח עם שער כבר בדקה הרביעית, לואיזאו הכפיל בדקה השלושים וקבע את תוצאת הסיום. במשחק השני הובסה בנפיקה 3-0 בפריז. זלאטן איברהימוביץ' כבש ראשון לאחר חמש דקות, מרקיניוס הכפיל וזלאטן בדקה השלושים קבע 3-0 למארחת, תוצאה שנשמרה עד לסיום. במשחק הבא אירחה בנפיקה את אולימפיאקוס, ונקלעה לפיגור לאחר כחצי שעה משער של אלחנדרו דומינגס. בדקות הסיום כבש אוסקר קרדוסו את שער השוויון, 1-1 בסיום. במשחק הבא בפיראוס נכנעה בנפיקה משער של קוסטאס מנולאס כבר לאחר 13 דקות, 1-0 בסיום. בשני משחקיה הנותרים השיגה בנפיקה שני ניצחונות. במשחק החוץ מול אנדרלכט פיגרה בנפיקה משער של שנסל מבמבה לפני שנמניה מאטיץ' איזן, ומבמבה עצמו הפסך את התוצאה בשער עצמי. מאסימו ברונו איזן, אך בדקה האחרונה כבש רודריגו מורנו את שער הניצחון, 3-2 לבנפיקה. במשחק הנעילה נזקקה בנפיקה למעידה של אולימפיאקוס ולניצחון על פריז סן-ז'רמן. היא השיגה את הניצחון כשהפכה פיגור משער של אדינסון קבאני בזכות שערים של לימה בפנדל ושל ניקולאס גייטן, אך אולימפיאקוס השיגה ניצחון אף היא, וסיימה שנייה לפני בנפיקה בזכות המאזן הפנימי בין השתיים. בנפיקה, שסיימה שלישית, המשיכה את דרכה האירופית בליגה האירופית.
בסיבוב הנוקאאוט הראשון פגשה בנפיקה את פאוק סלוניקי. במשחק הראשון בחוץ ניצחה בנפיקה 1-0 משער של לימה במחצית השנייה. בגומלין הביתי הצליחה בנפיקה לכבוש שלושה שערים בתוך תשע דקות - גייטן כבש ראשון בדקה השבעים, לימה הכפיל בפנדל שמונה דקות אחריו, ודקה לאחר מכן קבע לזאר מרקוביץ' את תוצאת המשחק, 3-0 בסיום, ובסך הכול 4-0 בסיכום שני המפגשים.
בשמינית הגמר פגשה בנפיקה את טוטנהאם הוטספר. במשחק הראשון בחוץ קבע רודריגו 1-0 לאחר כחצי שעה של משחק. במחצית השנייה הכפיל לואיזאו וקבע 2-0, כריסטיאן אריקסן צימק אך לואיזאו השלים צמד וקבע 3-1 בסיום. בגומלין הביתי קבע אסקיאל גאראי 1-0 במחצית, אך צמד של נאסר שאד'לי, שהשווה בדקה ה-78 והכפיל כעבור דקה, הפך את התוצאה. טוטנהאם נזקקה לשער נוסף כדי לקבוע הארכה, אך עמוק בתוך תוספת הזמן השווה לימה את התוצאה בפנדל. 2-2 בסיום, 5-3 לבנפיקה בסיכום.
ברבע הגמר פגשה בנפיקה את א.ז. אלקמאר ההולנדית. את המשחק הראשון ניצחה בנפיקה 1-0 משער של אדוארדו סאלביו סמוך לפתיחת המחצית השנייה. בגומלין הביתי, צמד של רודריגו קבע 2-0 בסיום, ושלח את בנפיקה לחצי הגמר עם 3-0 בסיכום.
בשלב חצי הגמר פגשה בנפיקה את יובנטוס. האיטלקים חיפשו העפלה לגמר שנערך באותה העונה באצטדיונם הביתי, והתארחו במשחק הראשון אצל בנפיקה. גאראי העלה את המארחת ליתרון כבר בדקה השלישית, קרלוס טבס השיג שער חוץ יקר עבור יובנטוס והשווה בדקה ה-73, אך כעשר דקות מאוחר יותר קבע לימה את תוצאת המשחק, 2-1 לבנפיקה. בנפיקה הגיעה לגומלין באצטדיון יובנטוס, האצטדיון שנועד לארח את משחק הגמר, ובתום משחק סוער, במהלכו הורחקו שניים משחקניה (אנסו פרס ולזאר מרקוביץ'), שמרה בנפיקה על שוויון 0-0 שהוביל אותה לגמר הליגה האירופית.
סיכום המשחק > מחצית ראשונה

סביליה של המאמן אונאי אמרי הגיעה למשחק ללא פציעות של שחקני מפתח וביכולת משופרת יחסית לעונה החולפת, כאשר הצליחה להבטיח את המקום החמישי בליגה. שחקני המפתח של הספרדים היו איוואן רקיטיץ', קפטן הקבוצה שפתח בעמדת הקשר המרכזי, והחלוץ קרלוס באקה שפתח בודד בחוד. ויטולו וחוסה אנטוניו רייס פתחו כקיצוניים לצדו של באקה. מנגד, בנפיקה של המאמן ז'ורז'ה ז'סוס הייתה עדיפה במשחק הגמר עונה קודם לכן על צ'לסי, אך נכנעה לה בסיום. למשחק הגמר הפעם עלתה בנפיקה במערך דומה של 4-3-3, אך עם הרכב שונה לחלוטין, כאשר רק ארבעה שפתחו בגמר אשתקד פתחו גם בגמר הנוכחי. בנפיקה חסרה את אנסו פרס, לזאר מרקוביץ' ואדוארדו סאלביו המושעים.
המשחק נפתח בקצב מהיר, ובשליטה של בנפיקה שחיפשה שער כבר בפתיחה. בדקה התשיעית הייתה קרובה דווקא סביליה לשער ראשון, כאשר יצאה למתפרצת מהירה עם ראקיטיץ', אך המסירה שלו לבאקה מצאה את החלוץ בעמדת נבדל. בדקה ה-13, כדור חופשי של ניקולס גייטן הגיע לאסקיאל גאראי שבעט חלש ובטו היה במקום.
בדקה ה-25 נאצלה בנפיקה לבצע חילוף, כאשר מיראלם סולימאני נפצע ואנדרה אלמיידה עלה במקומו. 12 דקות אחר כך התקרבה סביליה לכיבוש כאשר המגן השמאלי אלברטו מורנו פרץ דווקא מאגף ימין של ההתקפה. הוא בעט כדור מסובב, אך יאן אובלק היה במקום וקלט. לקראת סיום המחצית חזרה בנפיקה ללחוץ את השער של סביליה. מקסימיליאנו פריירה הגיע למצב נוח כאשר קיבל כדור ברחבה מרובן אמורים וניסה להקפיץ, אך בטו הדף היטב. בתוספת הזמן של המחצית פרץ גייטן וחדר לתוך הרחבה. פדריקו פאסיו תיקל אותו מאחור ומנע מצב מסוכן, בנפיקה דרשה פנדל אך השופט קבע כי התיקול היה נקי.
0-0 בסיום המחצית הראשונה בטורינו.
סיכום המשחק > מחצית שנייה

המחצית השנייה נפתחה כפי שהסתיימה הראשונה, בלחץ פורטוגלי בחיפוש אחר שער היתרון. בדקה ה-48 פרץ מקסי פריירה באגף, עבר את מורנו והעביר ללימה. החלוץ הצליח להכניע את בטו בבעיטה לעבר השער, אך ניקולס פארחה הציל מהקו. רודריגו ולימה ניסו בכדורים חוזרים, אך ההגנה הספרדית נותרה איתנה וההתקפה הסתיימה ללא שער. חמש דקות אחר כך הגיעה סביליה למצב כיבוש מצוין, לאחר שרקיטיץ' שלח היטב את רייס. תחת הלחץ של לואיזאו, התקשה רייס לייצר בעיטה ראויה. רייס הגיע למצב נוסף בדקה ה-61 לאחר מסירה טובה של קוקה, אך אובלק קלט את הבעיטה של הקשר.
בדקה ה-84 התקרב לימה לשער המכריע, כאשר בעט היטב מ-25 מטרים. הכדור העוצמתי הלך למרכז השער, ובטו הגיב היטב והדף לקרן. דקה לאחר מכן הגביה רודריגו מאגף ימין, בטו טעה ופספס את הכדור שהגיע לגאראי, אך הבלם נגח מעל למשקוף.
עד לסיום לא הצליחה אף קבוצה למצוא את הרשת, והמשחק עבר להכרעה בהארכה.
סיכום המשחק > הארכה ופנדלים

ההארכה נפתחה בשליטה של בנפיקה. בדקה ה-99 הייתה קרובה לעלות ליתרון, כאשר לימה בעט היטב ממצב נייח, בטו השמיט, אך הכדור הורחק. שתי דקות אחר כך, מסירה נהדרת נוספת של רקיטיץ' השאירה את באקה לבד מול אובלק, אך מזווית קשה החמיץ את המסגרת. עד לסיום התקשו הקבוצות להגיע למצבים מסוכנים, וההכרעה עברה לדו-קרב בעיטות עונשין.
בנפיקה בעטה ראשונה, ולימה כבש עבורה את הפנדל הראשון, אך באקה איזן מן העבר השני. הבועט הבא, אוסקר קרדוסו, בעט חלש ובטו היה במקום כדי להדוף, בעוד סטפן מביה הכניע בקלות את אובלק מן העבר השני והעלה את סביליה ליתרון. גם רודריגו לא הצליח להכניע את בטו, וקוקה מן העבר השני קבע 3-1 לאחר שלוש בעיטות. לואיזאו השאיר סיכוי לפורטוגלים, אך קווין גאמיירו בבעיטה חזקה קבע 4-2 לאחר ארבע בעיטות. סביליה זוכה בליגה האירופית בפעם השלישית בתולדותיה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 14 במאי 2014 | ספרד סביליה | 0 - 0‏ה | פורטוגל בנפיקה ליסבון | אצטדיון יובנטוס, טורינו, איטליה צופים: 33,120 שיפוט: גרמניה פליקס בריך |
| 14 במאי 2014 |  | (סיקור) |  | אצטדיון יובנטוס, טורינו, איטליה צופים: 33,120 שיפוט: גרמניה פליקס בריך |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   | קרלוס באקה    סטפן מביה    קוקה    קווין גאמיירו  | 4 - 2 | לימה    אוסקר קרדוסו    רודריגו    לואיזאו  |   |
סיכום המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              סביליה :               בנפיקה ליסבון
סטטיסטיקות

|  | סביליה | בנפיקה ליסבון |
| --- | --- | --- |
שערים: 0
| בעיטות לשער | 11 | 21 |
| בעיטות למסגרת | 7 | 15 |
| החזקה בכדור | 51% | 49% |
| קרנות | 4 | 7 |
| עבירות | 21 | 25 |
| נבדלים | 5 | 1 |
| כרטיסים צהובים | 3 | 2 |
כרטיסים אדומים: 0
דב נוי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 באוקטובר 1920 קולומיאה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  29 בספטמבר 2013 (בגיל 92) ירושלים 
 שם לידה:  דב נוימן 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  סטית תומפסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (2002)  פרס ישראל (2004) 
 בן או בת זוג:  תמר נוי (?–1997) 
 צאצאים:  חיים נוי 
 
דב נוי (נוימן) (20 באוקטובר 1920 - 29 בספטמבר 2013) היה פרופסור לספרות ופולקלור אשר התמחה בחקר הספרות העממית. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2002) ופרס ישראל לחקר הספרות (2004).
ביוגרפיה

נוי נולד בקולומיאה שבגליציה, פולין (בימינו חלק מאוקראינה) למשפחה ציונית. אחיו הצעיר מאיר נוי היה לימים מלחין ומוזיקולוג ישראלי. למד בחדר, בילדותו קיבל חינוך עברי מפי המשורר שמשון מלצר, ולאחר מכן למד בגימנסיה פולנית.
הוא שאף ללמוד רפואה, אולם כשראה את האנטישמיות ששררה אז בלבוב, החליט ב-1938 ללמוד בארץ ישראל ועלה אליה (בני משפחתו, פרט לו ולאחיו, נספו בשואה).
הוא למד באוניברסיטה העברית תלמוד, תולדות עם ישראל ומקרא. בשנים 1941–1945, בעת מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא הבריטי בחיל ההנדסה המלכותי. לאחר מכן עשה תואר שני באוניברסיטה העברית, וב-1947 שימש כמורה במחנות המעצר בקפריסין והפעיל שם גם פעולות תרבות. בשנים 1949–1952 ערך ביחד עם שמשון מלצר את השבועון "דבר לילדים", וכן היה חבר מערכת "דבר".
בשנים 1952–1954 למד פולקלור, ספרות השוואתית ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אינדיאנה, בעזרת מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית. עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת אינדיאנה, בהנחיית סטית תומפסון, עסקה בספרות חז"ל ("Motif-Index of Talmudic-Midrashic Literature").
לאחר שובו לישראל ב-1954, החל ללמד בחוג לספרות עברית ובחוג ליידיש באוניברסיטה העברית ולאחר מכן גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטאות אחרות בישראל ובחו"ל, בעיקר בנושאי אגדות, סיפורי עם ופולקלור עממי. כמו כן, הרצה ברדיו בנושאי מחקריו. במקביל, החל לאסוף ולתעד סיפורי עם ומסורות שהביאו איתם העולים החדשים מכל העדות, הן אלה שבאו מאירופה והן אלה שהגיעו ממדינות ערב. הוא הקים לשם כך בחיפה ב-1955 את "ארכיון הסיפור העממי בישראל" (אסע"י) (המצוי כיום באוניברסיטת חיפה; ב-2011 נקרא על שמו), שבו מתועדים כיום קרוב ל-24,000 סיפורים. הוא ניהל בעיר במשך שנים רבות את המוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור וכן הקים באוניברסיטה העברית את "המרכז לחקר הפולקלור", כדי לתעד מסורות ומנהגים של העולים וותיקי הארץ.
נוי כתב וערך כ-60 ספרים, שעוסקים בחקר סיפורי העם בעולם היהודי והלא-יהודי ובעדות ישראל השונות, כולל אגדות וסיפורים מהתלמוד והמדרש. מחקריו הקנו לו שם עולמי בחקר הפולקלור והספרות העממית, והוא נחשב אחד מבכירי חוקרי סיפורי העם היהודיים והעבריים.
חיים אישיים

בנישואיו השניים היה נשוי לד"ר תמר נוי לבית יזרעאלי עד פטירתה בקיץ 1997. אב לשלושה בנים: יזהר נוי, עמוס נוי, חוקר פולקלור כמו אביו, עיתונאי ואיש היי-טק בעברו, וחיים נוי, פרופסור חבר וראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
הוא נפטר בשנת 2013, ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
ספריו

הסיפור העממי במדרש ויקרא רבה, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1960
חודש חודש וסיפורו, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1961, 1962
שבעים סיפורים וסיפור מפי יהודי מרוקו, ירושלים: בתפוצות הגולה, 1964
הנערה היפהפייה ושלושת בני המלך, הוצאת עם עובד, 1965
סיפורים מפי יהודי פולין, הוצאת דפוס מרכז, 1966
שבעים סיפורים וסיפור מפי יהודי לוב, ירושלים: בתפוצות הגולה, ה'תשכ"ח-1967 (מן הספר: סיפור עממי - טובות שאינן נשכחות, עאדא 48 מבית מרכז אור שלום)
סיפורי בעלי־חיים בעדות ישראל, הוצאת עיריית חיפה, 1976
אוצרו של סבא: מאה סיפורים וסיפור מפי יהודי ספרד, אספו: חנה אלכסנדר ורב נוי, הוצאת משגב ירושלים, 1989
סיפורי ביתא ישראל, ששים סיפורים וסיפור מפי יהודי אתיופיה, הוצאת מכון הברמן למחקרי ספרות, 1990
יידישע פאלקסלידער אין רוסלאנד - שירי עם יהודיים ברוסיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991
ספר יובל לכבודו

יששכר בן עמי, יוסף דן (עורכים), מחקרים באגדה ובפולקלור יהודי: מוקדשים ליובל ה-60 של דב נוי, כרך ז של מחקרי המרכז לחקר הפולקלור, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
לקריאה נוספת

גלית חזן-רוקם, "בין אחדות לריבוי: דב נוי כחוקר הספרות העממית באגדת חז"ל", הספרות 30/31 (1981), 192-184.
גלית חזן-רוקם, דב נוי – מאה שנה להולדתו, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי לג, 2020‏, JSTOR 26992714
'Noy, Dov,' in: Who's Who in Israel and Jewish Personalities from All Over the World, 1985, p. 244.
Galit Hasan-Rokem, 'Textualizing the Tales of the People of the Book: Folk Narrative Anthologies and National Identity in Modern Israel,' Prooftexts 19,1 (1999) 71-82. (הופיע גם בתוך: The Anthology in Jewish Literature (2004), 324-334)
ביבליוגרפיה של כתביו:
עדנה היכל, 'רשימת כתבי דב נוי בחקר הפולקלור והאגדה התלמודית-המדרשית', בתוך: מחקרים באגדה ובפולקלור יהודי (תשמ"ג), עמ' יא–ל.
עדנה היכל, כתבי דב נוי בחקר הפולקלור והאגדה התלמודית-המדרשית (רשימה שנייה), מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי יג–יד, (תשנ"א–תשנב), עמ' 11–18
הערות שוליים

↑  בקייטנות לילדי עולים, דבר, 11 באוגוסט 1950; אנשים ומעשים, דבר, 9 באוקטובר 1951.
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 24 ביולי 1952; דב נוי מעורכי דבר לילדים זכה בסטיפנדה, דבר, 23 בנובמבר 1952.
↑  פינת המאזין, דבר, 1 ביולי 1955.
↑  שירי לב-ארי, ארכיון הסיפור העממי ייקרא ע"ש דב נוי, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2011.
↑  פרופ' דב נוי ז"ל, באתר מודעות אבל, ‏29 בספטמבר 2013
↑  ארכיון דב נוי, בספרייה הלאומית
↑  אריאנה מלמד, אוצרו של סבא מאה סיפורים וסיפור מפי יהודי ספרד, חדשות, 5 בדצמבר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266186605171  PLWABN: 9810645177405606  BnF: cb12205614b (data)  GND: 1055735755  ISNI: 0000 0001 0861 1146  LCCN: n50023324  NTA: 073174599  SUDOC: 030690943  VIAF: 59004   WorldCat (עם VIAF): 59004
דגם ירושלים של סטפן אילש

מבט מדרום מערב, ניתן לראות בתחתית התמונה את הרובע הארמני, כולל מבנים ארמניים ובית קברות על הר ציון, במרכז הרובע היהודי ובו בית כנסת החורבה ובית כנסת תפארת ישראל, בחלק העליון הר הבית ומשמאל - הרובע הנוצרי
הר הבית
משכנות שאננים, טחנת הרוח ובריכת הסולטאן
דגם ירושלים של סטפן אילש הוא דגם של העיר ירושלים מעשי ידי סטפן אילש, כורך ספרים קתולי מפרסבורג שחי בעיר בין השנים 1864–1876. הדגם (נקרא לעיתים "מפת תבליט") נוצר עבור ביתן האימפריה העות'מאנית בתערוכה העולמית של וינה (1873), עשוי עץ ומצופה באבץ, בגודל 4.5‏X‏4 מ"ר (קנה מידה של 1:500) ומתאר את השטח הרבוע שבין הר הזיתים במזרח (בין עין רוגל בדרום למוזיאון רוקפלר בצפון) למגרש הרוסים במערב. הדגם מחולק באופן מודולרי לשמונה חלקים על מנת לאפשר את טלטולו.