סיף פרשים
היסטוריה

כבר מן העת העתיקה ידועות חרבות מעוקלות להב לשיסוף אשר ניתן להתייחס אליהן כאל טיפוסים קדומים של סיף פרשים, דוגמת הח'ופש ממצרים העתיקה, שלהבה עדיין חושל מארד. ואולם הלהב של חרבות עתיקות אלו היה כמעט תמיד קצר בהרבה מן הלהב האופייני לטיפוסי סיף פרשים מאוחרים. מאות ואלפי שנים נדרשו לחרשי נשק לפתח שיטות לחישול פלדה גמישה דיה כדי לאפשר להב ארוך שלא יישבר אף לאחר מהלומות חזקות, ועם-זאת קשה דיה כדי לשמור על שפה חדה.
הטיפוס הראשון המוכר של סיף פרשים מעוקל ארוך-להב באירופה היה הסאביה בשימוש האווארים והמדיארים בהונגריה במחצית ימי הביניים, החל מן המאות התשיעית והעשירית. בערך באותה תקופה נפוצו לראשונה גם טיפוסי סיף פרשים במזרח התיכון, כמו הקיליץ' הטורקי והשמשיר הפרסי. "הסיף של קרל הגדול"(אנ') הוא סיף פרשים מעוטר בזהב שעבר בירושה עם חפצי ההכתרה של האימפריה הרומית הקדושה, ויוחס לקרל הגדול מתחילת המאה התשיעית, אם כי להערכת היסטוריונים מודרניים הוא למעשה מתקופת אוטו השלישי בסוף המאה העשירית. לא ידוע היכן ובידי מי חושל, וייתכן שהוא נלקח שלל במלחמות האימפריה במדיארים. חרבות סיף מעוקלות להב נראות בתעודות מן האימפריה הביזנטית החל מן המאה ה-10, קרוב לוודאי בהשפעת שכירי חרב אווארים, מדיארים או טורקים, ומכונות שם במונח היווני פאראמריון (παραμέριον).
סיף הפרשים נפוץ בייחוד אצל פרשי הערבות האירו-אסייתיות דוגמת הממלוכים, המונגולים והעמים הטורקים השונים. הלהב הארוך והמעוקל איפשר לפרש לנצל את מהירות הסוס הדוהר לביצוע שיסוף יעיל מן האוכף, במיוחד נגד יריבים שלא עטו שריון גוף. ואולם אצל פרשי הערבות שימש סיף הפרשים בעיקר כנשק צד לגיבוי ולתגרות, בעוד שהנשק העיקרי בעת הסתערות מאורגנת היה בדרך-כלל קשת מורכבת.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים נדיר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, אולי משום ששריון שרשראות ולאחריו אף שריון לוחות היו נפוצים שם, והצטיינו בחסינותם לשיסוף. החרב האירופית הטיפוסית הייתה בעלת להב ישר עם שפות חדות משני צדדיו, ואף שהתקיימו גם טיפוסי חרבות בעלות שפה חדה יחידה, דוגמת הפלשיון (צרפתית: Falchion) והמסר (גרמנית: Messer), הם בדרך כלל היו קצרי-להב ושימשו חיילים רגלים פשוטי-עם. במאה ה-16 הצטמצם השימוש בשריון גוף כתוצאה מהתרחבות השימוש בנשק חם, ובמאה ה-17 החל השימוש הטקטי בחרב כנשק הסתערות עיקרי של חילות פרשים באירופה, אך חרבות אלו עדיין היו ברובן חרבות ישרות-להב. סיף הפרשים הפך נפוץ בצבאות מערב-אירופה רק מן המאה ה-18. בין הסיבות ההיסטוריות לכך מוזכרת לעיתים קרובות השפעת פרשים ממלוכים חמושים בסיף הסימיטר, שזכו למוניטין כאשר שרתו בצבאו הצרפתי של נפוליאון בונפרטה לאחר פלישתו למצרים, וכן השפעת פרשים הודים, פקיסטנים ואפגניסטנים חמושים בסיף הטולוואר, שזכו להערכה בצבא הבריטי בעת מלחמות האימפריה הבריטית בהודו.
ואולם נראה שהשפעה מוקדמת וחשובה יותר הייתה זו של הוסרים מזרח-אירופים, בעיקר הונגרים, קרואטים, צ'כים ופולנים. במאה ה-17 היו ההוסרים הפולנים פרשים כבדים נודעים באירופה, ותכופות צוידו בשתי חרבות – אחת ישרת-להב וארוכה מאוד שנישאה על אוכף הסוס ושימשה כעין רומח לדקירה בעת הסתערות רכובה מאורגנת, והשנייה סיף פרשים מעוקל להב (בפולנית "שאבלה" או "קרבלה") שנחגר למותני ההוסר ושימש לשיסוף בתגרות מטווח קרוב מאוד. לעומתם היו ההוסרים ההונגרים פרשים קלים, שהשתמשו בסיף פרשים מעוקל ("סאבייה" בהונגרית) באופן בלעדי. לאחר כישלון המרד של פרנץ ראקוצי בשנת 1711 נמלטו אצילים הונגרים רבים למרכז ולמערב אירופה, והועסקו שם בצבאות פרוסיה, צרפת, ספרד ומדינות נוספות כדי להקים, לאמן ולפקד על יחידות הוסרים קלים במסורת המזרח-אירופית. הוסרים חמושים בסיף פרשים היו לפרשים העיקרים בצבא הפרוסי תחת פיקודו של פרידריך הגדול, ובתקופת המלחמות הנפוליאוניות כבר שימש סיף הפרשים כנשק ההסתערות העיקרי במרבית חילות הפרשים באירופה.
עם זאת, לא פסק הוויכוח בין טקטיקנים בחילות פרשים בשאלה האם חרב פרשים צריכה להיות מעוקלת לשיסוף או ישרה לדקירה. חרבות ישרות-להב לא נעלמו, ובחילות ובתקופות שונים, יחידות מסוימות העדיפו אותן. בצבא הבריטי הקפידו להשתמש במונח "סיף" (sabre) רק לדגמי חרב מעוקלי להב, בעוד שחרבות פרשים ישרות-להב נקראו "חרב פרשים" (cavalry sword). אך בצבאות אחרים גם חרבות פרשים ישרות-להב היו עשויות להקרא בהשאלה "סיף", למשל חרב הפרשים האחרונה של צבא ארצות הברית משנת 1913 (Model 1913 Cavalry Saber), אשר תוכננה על ידי ג'ורג' פטון. בדומה למרבית אחרוני הטקטיקנים של חיל הפרשים, פטון היה חסיד נלהב של דקירה, ובמאמר משנת 1913 טען שנפוליאון עצמו קרא אל פרשיו לפני הסתערותם בקרב וגראם: "אל תחתכו! החוד! החוד!".
פרשים באירופה מאז המאה ה-16 היו חמושים גם בנשק חם קל, בדרך-כלל אקדחים וקרבינים קצרים שנישאו על האוכף. אך תורת הלחימה הנפוצה בחילות הפרשים עד תחילת המאה ה-20 גרסה שהסתערות רכובה בנשק חם אינה משיגה את אפקט ההלם הרצוי, ולפיכך יש לבצעה באמצעות חרב או רומח. בחילות אחרים כגון רגלים, ארטילריה והנדסה, סיף הפרשים נחגר כנשק-צד לגיבוי והגנה עצמית על ידי קצינים רבים, ולעיתים גם על ידי מפקדים שאינם קצינים. קצינים בחילות כאלו היו לפעמים רכובים על סוסים, אך סיף הפרשים היה מבוקש גם אצל קצינים וחיילים בלתי-רכובים, אם בזכות המוניטין שיצאו לפרשים כיחידות המובחרות באותה תקופה, ואם משום שסיף הפרשים נחשב כיעיל גם על הקרקע. מלחים וחיילים רגלים פשוטים, אשר הלהב של סיף פרשים תקני נחשב ארוך מדי לצורכיהם, צוידו לעיתים בגרסאות קצרות-להב, שבצי המלכותי הבריטי כונו קטלס (cutlass), ובחילות היבשה הבריטיים כונו "האנגר" (hanger) שפירושו "נתלה", שכן הן היו קצרות דיין להיתלות מחגורתו של חיל רגלי מבלי להיתקע בקרקע ולהפריע לתנועתו.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים חרב צבאית בלבד, שלא שימשה בדרך-כלל בדו-קרב אזרחי לשם כבוד. החרבות המקובלות לדו-קרב היו חרבות דקירה כמו הרפייר עד סוף המאה ה-17 והחרב הקטנה (small sword) במאות ה-18 וה-19. במזרח-אירופה לעומת זאת, ובייחוד בפולין, סיף הפרשים נחגר על ידי גברים בני-אצולה בחיים האזרחיים, ושימש לדו-קרבות.
במאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20 עוצבו דגמים (בצבא הבריטי pattern, בצבא הצרפתי, האמריקאי ואחרים model) צבאיים תקניים של סיף פרשים על ידי מומחי סיוף, לעיתים עם התאמות ייעודיות לכל חיל, לכל יחידה ואף לכל דרגה. הם יוצרו בייצור המוני (אם כי עדיין לא בטכנולוגיות של פס ייצור, כך שהיו הבדלים קטנים בין חרבות מאותו דגם) וסופקו ליחידות באופן מאורגן. דגם ייחודי של חרב היה מקור לגאווה לאומית ולגאוות יחידה, למשל סיף הפרשים הקלים משנת 1796 (Pattern 1796 light cavalry sabre) זכה למוניטין כששימש את חיל הפרשים הבריטי במלחמות הנפוליאוניות, בייחוד לאחר הניצחון המכריע על צבאו של נפוליאון בקרב ווטרלו. קצינים קיבלו את חרבם עם סיום לימודיהם באקדמיה הצבאית, תכופות בטקס הרשמי של קבלת הדרגה, וחגרו אותה על מדיהם כסמל לדרגתם. גם קצינים שרכשו את כל ציודם מכספם הפרטי נדרשו בדרך-כלל לרכוש את דגם החרב התקני של יחידתם. הדחת קצין נערכה בטקס משפיל שבו נשברה חרבו לעיניו (למשל בפרשת דרייפוס), וקצינים שנשבו הגישו את החרב לשוביהם כאות כניעה. בהשפעת הקולוניאליזם נפוץ סיף הפרשים האירופי בצבאות רבים בעולם, למשל בצבא ארצות הברית ובצבאות המדינות החדשות של אמריקה הדרומית. פרשים הודים ייבאו להבים מתוצרת זולינגן לחרבות הטולוואר שלהם, והצבא היפני בתקופת מייג'י, במסגרת תהליך ההתמערבות שלו, צייד את קציניו בדגמי סיף פרשים אירופיים במקומה של חרב הקטאנה המסורתית.
בשנת 1898 עוד הספיק וינסטון צ'רצ'יל הצעיר להשתתף בהסתערות פרשים בחרבות שלופות בקרב אומדורמאן, שאותה תיאר כהסתערות הפרשים האחרונה בצבא הבריטי, וכמעט שהסתיימה באסון כאשר הפרשים דהרו לתוך ערוץ והותקפו מן המארב על ידי רגלים סודנים. למעשה, פרשים וקצינים עדיין צוידו בחרבות באירופה במלחמת העולם הראשונה, אם כי הדגמים התקניים האחרונים בחיל הפרשים הבריטי, הצרפתי והאמריקאי כבר לא היו מטיפוס סיף פרשים, אלא "חרבות פרשים" ישרות להב לדקירה. השתפרות קצב האש של נשק קל חצי-אוטומטי ואוטומטי הפכה את הסתערות הפרשים למעשה התאבדות, ובחילות הרגלים, הארטילריה וההנדסה, חגירה והנפת חרב איפשרו לצלפי האויב להבדיל קצינים מחיילים רגילים גם מרחוק, ולמקד בהם את הירי. שימוש מבצעי בחרב פסק לחלוטין במרבית הצבאות עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ואולם חיל הפרשים הפולני קיבל את הדגם האחרון של סיף פרשים עוד בשנת 1936, והשתמש בו במספר הסתערויות מתועדות נגד הצבא הגרמני וצבא ברית המועצות בעת פלישתם לפולין במלחמת העולם השנייה. חיל הפרשים הפולני פורק רשמית בשנת 1947, אך אפילו במאה ה-21 ישנם צבאות ויחידות (למשל חיל הנחתים של ארצות הברית) בהם קצינים ומש"קים עדיין מקבלים חרב שרד, בדרך-כלל מסוג סיף הפרשים, לנשיאה בטקסים ובמצעדים.