stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסיכיאטריה
היסטוריה > העת העתיקה וימי הביניים

עוד בעת העתיקה מרפאים במצרים ויוון חקרו הפרעות נפשיות בולטות כדיכאון והיסטריה, והיו הראשונים שניסו להגדירן כבעיות רפואיות ולא כתופעה על טבעית.
אבי הרפואה המערבית היפוקרטס חקר הפרעות נפשיות, והוא זה שטבע את המונח "היסטריה" בהתייחסו להיסטריה נשית, מתוך הנחה שגויה שמדובר בתופעה הקשורה לרחם (הקרוי ביוונית היסטרה).
באירופה הנוצרית של ימי הביניים נסוגה התפישה המקובלת של הפרעות פסיכיאטריות בחזרה לפרדיגמה הדתית התולה את ההפרעה בהשפעת שדים וישויות על טבעיות או דיבוק, והטיפול התמקד בגירוש שדים. היו מקרים בהם הוצאו להורג חולים שהוקעו כשטניים על ידי בני קהילתם.
המוסדות הראשונים בהם התבצע טיפול בהפרעות נפשיות בגישה רפואית נפתחו ככל הנראה במזרח התיכון החל מהמאה השמינית, כאשר ידוע במיוחד בית החולים שנפתח בבגדאד על ידי הפילוסוף והרופא אל ראזי.
בימי הביניים המאוחרים החלו להיפתח מוסדות ייעודיים לסובלים מהפרעות נפשיות במצרים וספרד המוסלמית ובעקבותיהם גם באירופה הנוצרית, בה המוסד הוותיק ביותר הפועל עד היום הוא המוסד האנגלי בדלאם (Bethlem Royal Hospital), שנוסד במאה ה-13.
רוב המוסדות הפסיכיאטריים בימי הביניים באירופה לא התיימרו להציע כל סוג של טיפול ומטרתם הייתה הרחקתו של החולה מהחברה וריסונו. מוסדות אלו נודעו כמקומות קשים ואכזריים והתנאים בהם הביאו במקרים רבים להחמרת מחלתם של השוהים בהם והחרפת סבלם.

תיאורים וציורים מהתקופה מלמדים שנעשה שימוש תכוף בכפיתת חולים וכבילתם בשלשלאות. היחס אל החולים לא היה כאל בני אדם ובמספר מוסדות אף היו מציגים את החולים כאטרקציה בתשלום למבקרים, שאף הורשו להטרידם ולפגוע בהם פיזית כדי לעוררם להגיב.
ברבים מהמוסדות הללו נמשך היחס הקשה לחולים עד ראשית העת החדשה.
היסטוריה > הרנסאנס - צעדים ראשונים

במאה ה-16 התפרסם הרופא והמיסטיקן ההולנדי יוהאן וייר (Johann Weyer) כאחד מהמלומדים הראשונים של הרנסאנס האירופי שטענו שחלק מהתופעות המשויכות לכישוף או דיבוק הן למעשה תסמינים של מחלות. וייר היה הראשון שעשה שימוש במונח "מחלת נפש".

באותה תקופה החלו חוקרים נוספים להתייחס להפרעות נפשיות כאל מצב רפואי, וניסו לסווג ולקשר אותן למדע הנוירולוגיה שהחל את צעדיו הראשונים במאה ה-17. אחד הבולטים שבחוקרים היה תומאס ויליס (Thomas Willis), אבי הנוירולוגיה, שחיבר בשנת 1672 מחקרים שהיו הראשונים שעסקו בניתוח רפואי של הפרעות נפשיות כגון שיתוק ואלם היסטרי, מלנכוליה, היפוכונדריה ועוד.
ויליס היה גם הראשון שתיאר מחלות פסיכוסומטיות ואף הגדיר את האסתמה כמחלה המושפעת ממצב נפשי.

במאה ה-18 ניתן לפסיכיאטריה מעמד רשמי ברפואה כשהפסיכיאטר הבריטי ויליאם באטי (William Battie), מחברו של הספר המקיף הראשון אודות אבחון וטיפול פסיכיאטרי, נבחר לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
טיפול פסיכיאטרי

טיפול פסיכיאטרי מתבצע במרפאה או במחלקה בבית חולים על ידי רופא מומחה לפסיכיאטריה. לעיתים משתתפים בשלבים שונים בטיפול גם פסיכולוג, עובד סוציאלי או מומחה לריפוי בעיסוק.
הטיפול הפסיכיאטרי מורכב בדרך כלל מאבחון, מטיפול תרופתי או פסיכותרפי ומשיקום.
רוב ההפרעות הנפשיות אינן ניתנות לריפוי מוחלט והטיפול הפסיכיאטרי מתמקד באיזון ביוכימי של הגוף, ריסון התסמינים, הקלת מצוקת החולה ושיקומו.
רוב ההפרעות הקלות נפתרות במסגרת ביקור או מספר ביקורים אצל פסיכיאטר במרפאה כללית. החולים בהפרעות קשות או ממושכות יותר מטופלים במסגרת מרפאות חוץ ומחלקות יום או מחלקות אשפוז מלא.
אתיקה

כמו תחומים אחרים של אתיקה רפואית, האגודה הפסיכיאטרית העולמית מפרסמת קוד אתי שנועד לכוון את התנהלות הפסיכיאטרים. הקוד האתי פורסם תחילה ב"הצהרת הוואי" ב-1977, עודכן בווינה 1983, וב-1996 הורחב במדריד. הקוד עבר תיקון נוסף בהמבורג, 1999. הקוד האתי עוסק בנושאים כמו הערכת הנבדק, ידע עדכני, כבוד כלפי החולים, סודיות, אתיקת מחקר, בחירת מין, המתת חסד, השתלת איברים, עינויים, עונש מוות, יחסי תקשורת, גנטיקה, ואפליה אתנית או תרבותית. בקביעת קודים אתיים אלו, ניסתה האגודה להגיב למספר נושאים שנויים במחלוקת שהובעו כלפי הפסיכיאטריה, כגון השימוש בלובוטומיה וב-ECT (נזעי חשמל).
בעולם נודעו בתקופה המודרנית מספר מקרים של פסיכיאטרים שלא פעלו לפי האתיקה הרפואית. הארי ביילי מסידני השתמש במטופליו בשיטות כגון "טכניקת השינה העמוקה" (שימוש בתרופות שנועדו להשאיר את האדם במצב שינה וחוסר מודעות לאורך ימים ואף שבועות); הוא קוּשר למותם של כ-85 מטופלים, והתאבד ב-1985. לפניו, בתחילת המאה ה-20, פעל הנרי כותון מטרנטון שבניו ג'רזי, שהאמין שהפרעות נפש נגרמות בשל זיהום גופני שלא טופל, ולכן הורה לצוות הרפואי בבית החולים אותו ניהל לבצע "ניתוחים בקטריולוגיים" על מטופליו (כולל עקירת שיניים והסרת איברים פנימיים במערכת הרבייה או מערכת העיכול); במאמריו הודה במותם של 30% ממטופליו, אך הוא המשיך לפעול בבית החולים הפרטי שלו עד פרישתו ב-1930. מקרה ידוע אחר הוא של הפסיכיאטר הסובייטי אנדריי סנזנבסקי, שהרחיב את הגדרת הסכיזופרניה כך שיכלה לכלול פעילים פוליטיים בעלי דעות המנוגדות לשלטון בברית המועצות; לפי האגודה הבינלאומית לניצול פוליטי של פסיכיאטריה, שהאשימה אותו ב-1980 בניצול זה, אלפי אנשים אושפזו בברית המועצות מסיבות פוליטיות בעקבות הגדרה זו.
נושאים שנויים במחלוקת בפסיכיאטריה > ביקורת על הפסיכיאטריה המודרנית

הנגישות הרבה והשימוש הנפוץ של האוכלוסייה בתרופות פסיכיאטריות מעוררים לעיתים ביקורת מצד פעילים חברתיים. טענתם העיקרית היא שאינטרסים כלכליים של חברות התרופות מביאים לכך שתרופות פסיכיאטריות מוצגות לאדם כפתרון פשוט וקל לבעיותיו ומצוקותיו ומרשמים לתרופות כאלו ניתנים על ידי רופאים כלאחר יד לבקשת אנשים שמצוקתם אינה בעיה נפשית, למשל, מקרה של ביישנות, שבקלות יכול להיות מתורגם על ידי פסיכיאטר לחרדה חברתית.
ביקורת נוספת היא נגד נוקשותן של שיטות האבחון לפי DSM ו-ICD, בייחוד לאור הבדלים תרבותיים ומגדריים.
נושאים שנויים במחלוקת בפסיכיאטריה > אנטי פסיכיאטריה

אנטי פסיכיאטריה היא גישתה של תנועה שצמחה בשנות ה-60 וטענה שבמקרים מסוימים התנהגות או תפישת מציאות חריגה של אדם אינם צריכים להיות מסווגים כמחלה.
נושאים שנויים במחלוקת בפסיכיאטריה > פסיכיאטריה במשטרים טוטליטריים

בשנות ה-30 ושנות ה-40, עליית הטוטליטריזם באירופה הביאה עימה את התופעה של שימוש בפסיכיאטריה ככלי דיכוי בידי שלטון רודני.
ברוסיה הסובייטית וגרורותיה נשלחו מתנגדי משטר ל"מוסדות פסיכיאטריים" שנוהלו על ידי שירותי הביטחון של משרד הפנים ובדומה למוסדות בימי הביניים עסקו בכליאתם וריסונם של השוהים בהם ותיפקדו כבתי כלא לעצירים פוליטיים. בחלק מהמוסדות התבצעו ניסויים רפואיים אכזריים בכלואים. מוסדות אלו כונו "פסיכושקה" (Psikhushka). כחלק מהשיטה, פסיכיאטרים קומוניסטים שחלקם נשאו דרגות קצונה בשירותים החשאיים הגדירו סוג של סכיזופרניה שלא הוכר על ידי הממסד הפסיכיאטרי העולמי ושמאפייניה תאמו את התנהגותם של מתנגדי משטר. הם אף הגדירו את התנהגות אלה שנרדפו על ידיהם כפרנואידית. מתנגדי משטר רבים אובחנו כלוקים בהפרעה ונכלאו במוסדות לשנים ארוכות. השיטה פעלה עד לשנות ה-80 ולאחר גינויים ולחצים של איגוד הפסיכיאטריה העולמי ובעקבותיו גורמים מדיניים, הופסקה השיטה כחלק ממדיניות הגלאסנוסט של סוף העשור. חלק מהפסיכיאטרים ששיתפו פעולה עם המשטר בפעולות דיכוי אלו המשיכו לכהן בתפקידם גם במאה ה-21.
בדומה לניצול הפסיכיאטריה בעבר ברוסיה הסובייטית, סין הקומוניסטית השתמשה ומשתמשת בפסיכיאטריה ככלי לדיכוי תושביה. הממסד הפסיכיאטרי בסין אינו משתמש בשיטת הסיווג המקובלת להפרעות נפשיות ופיתח שיטת סיווג עצמאית הקרויה CCMD שאינה מקובלת על הממסד הפסיכיאטרי הבינלאומי. לפי שיטתם מוגדרת בין השאר הומוסקסואליות כהפרעה נפשית.
הממסד הסיני הגדיר סוג של הפרעה פסיכוטית שהיא תוצאה של תרגול צ'י קונג, צורת מדיטציה שהיא הבסיס לשיטת הפאלון גונג שמתרגליה נחשבים למתנגדי משטר, ועושה שימוש בהגדרה כדי לכלוא אותם במוסדות פסיכיאטריים.
בגרמניה הנאצית, הוצאו להורג בשיטתיות חוסים במוסדות פסיכיאטריים במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה. ברוב המקרים לא בוצע אבחון ממשי של החולה על פי כללי הפסיכיאטריה המקובלים דאז והאבחנה הסתמכה על רשימות שהוכנו בביקורים חפוזים של רופאים או סטודנטים לרפואה נאציים.
ראו גם

טיפול פסיכיאטרי
הפרעה נפשית
בית חולים פסיכיאטרי
מערכת הבריאות בישראל
פסיכולוגיה
פסיכוגריאטר
פסיכותרפיה
התערבות טיפולית
התערבות (ייעוץ)
אינדוקטרינציה
לקריאה נוספת

אליעזר ויצטום ויעקב מרגולין, פרקים בהתפתחות הפסיכיאטריה, זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2017.
אפטר, הטב, ויצמן וש' טיאנו, פסיכיאטריה של הילד והמתבגר, תל אביב: הוצאת דיונון, 2010.
אבנר אליצור, שמואל טיאנו, חנן מוניץ, מיכה נוימן, פרקים נבחרים בפסיכיאטריה, דיונון הוצאה לאור, 2010. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
רוי פורטר, היסטוריה קצרה של השיגעון, תרגום: מעין זיגדון, עריכה מדעית: רקפת זלשיק, נדב דוידוביץ', רסלינג, 2009
יוסי הטב (עורך), פסיכואנליזה: הלכה ומעשה, תל אביב: הוצאת דיונון, 2003.
מישל פוקו. תולדות השיגעון בעידן התבונה, (תרגום: אהרן אמיר) (Gallimard), ירושלים: הוצאת כתר, 1972
הערות שוליים

↑  רְפוּאַת הַנֶּפֶשׁ במילון פסיכולוגיה (תשנ"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מידע על פסיכיאטריה ברוח הצהרת מדריד באתר התאחדות הפסיכיאטרים העולמית
↑  Whonamedit - Thomas Willis
↑  תבנית:עד למחצית המאה העשרים עדיין נקראו חולי נפש משוגעים ומוסדות לחולי נפש נקראו בתי משוגעים
↑  Erika Dyck, Patrick Farrell, Psychedelics and psychotherapy in Canada: Humphry Osmond and Aldous Huxley, History of Psychology 21, 2018, עמ' 240-253 doi: 10.1037/hop0000088
↑  Erika Dyck, Psychedelic Research in 1950s Saskatchewan, The Canadian Encyclopedia, ‏July 16, 2019
↑  בתי החולים האלה נקראו בסלנג העממי בתי משוגעים, והחולים נחשבו כמשוגעים.
↑  Malcolm Knox. The big sleep. The Age, April 13, 2013
↑    Anthony Daniels, ‏The madness of a cure for insanity, The Telegraph, 8 May 2005
↑  van Voren R. (2010). Political Abuse of Psychiatry—An Historical Overview. Schizophrenia Bulletin 36 (1): 33–35
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545996005171  BNE: XX525719  BnF: cb11942040d (data)  GND: 4047667-4  HDS: 008285  LCCN: sh85108381  LNB: 000055437  NARA: 10642787  NDL: 00570413  NKC: ph115943 
המוסד הפסיכיאטרי בדלאם במאה ה-18
פינל מסיר את שלשלאותיהן של חוסות במוסד בפריז
תצוגה של עבודות שיצרו חוסים במוסד פסיכיאטרי במסגרת ריפוי בעיסוק בשנת 1923
פרוזק, תרופה מודרנית ממשפחת ה-SSRI
הסתה לטרור

הסתה לטרור היא קטגוריה משפטית בכמה מערכות משפט לאומיות, שעלולה להפליל (אנ') עידוד ישיר של מעשי אלימות או שבחים לארגוני טרור אסורים. הסתה לטרור אסורה גם על פי החלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם מ-2005.
סקירה כללית

חוקרי המשפט דפנה ברק-ארז ודוד שריה זיהו הבדל בגישה בין חוקי אירופה וארצות הברית בעניין הפללת הסתה לטרור; לדבריהם, בעוד שהחוקים האירופיים נוטים להתמקד בתוכן הדברים, והאם הם תומכים באלימות וטרור, החוקים האמריקאים מתמקדים בשאלה האם הדובר קשור לארגונים אסורים. הגישה האירופית כוללת מגבלות מפורשות על חופש הביטוי, בעוד שהגישה של ארצות הברית היא עקיפה יותר. The European approach involves explicit limits on freedom of speech, while the United States approach is more indirect.
הסתה הינה עבירה נוקבת וניתנת לעונש גם אם לא הוכח קשר סיבתי לפיגוע כלשהו. די באפשרות לפעולת טרור שתצא כתוצאה פוטנציאלית מדברי ההסתה.
אחד המניעים העיקריים להפללת הסתה לטרור הוא התועלת הפוטנציאלית שלה כמניעה בדרך לפיגועי טרור קטלניים. חלק מהמומחים אף טוענים שהסתה היא תנאי בסיס לפיגועי טרור.
החוק הבינלאומי

החלטה 1624 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-2005, היא הכלי המשפטי הבינלאומי הראשון העוסק בהסתה לטרור. החלטה זו התקבלה לאחר הפיגועים בלונדון ב-2005. החלטת מועצת הביטחון של האו"ם משנת 1963 הסמיכה את הוועדה ללוחמה בטרור של מועצת הביטחון לפקח על העברת חוקים המפלילים הסתה לטרור במדינות החברות בה.
החוק הבינלאומי > החוק האירופי

מועצת אירופה אימצה את האמנה למניעת טרור, שאושררה גם היא בשנת 2005, המחייבת את המדינות החברות בה להעביר חקיקה להפללת "התגרות פומבית לביצוע עבירת טרור". למרות שהאמנה האירופית לזכויות אדם מגנה על חופש הביטוי, ההסתה אינה כלולה בזה. בעניין דבריו של מהדי זאנה (אנ') נגד טורקיה, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי זכויות חופש הביטוי של מהדי זאנה לא הופרו כאשר הוא נענש על ידי טורקיה על כך שכינה את ה-PKK, שהוא ארגון טרור אסור, "תנועת שחרור לאומית". בפרשת לירוי נגד צרפת, הרשעתו והקנס של הקריקטוריסט דניס לירוי בגין האדרת פיגועי 11 בספטמבר על פי החוק הצרפתי אושרו על ידי ECHR.
לפי מדינה > צרפת

סעיף 24 לחוק העיתונות משנת 1881 מפליל הסתה ודברי סנגוריה אודות מעשי טרור כמו גם הצדקת טרור. נכון לשנת 2011, העונש היה עד חמש שנות מאסר ו/או קנס של עד 45,000 יורו.
לפי מדינה > ישראל

ברק-ארז ושריה מזהים את ישראל כשייכת למסורת האירופית, בין היתר בגלל מקורותיה של מערכת המשפט בישראל במשפט הבריטי.
פקודת מניעת טרור, שנחקקה ב-1948, נותרה בתוקף, והייתה במשך שנים רבות ההוראה העיקרית המפלילה את ההסתה לטרור. פקודה זו מסמיכה את הממשלה להגדיר ארגוני טרור ולהפליל אדם בהיותו חבר או תומך בקבוצה כזו. סעיף 4 לפקודה קובע כי:
אדם –

(א) המפרסם, בכתב או בעל פה, דברי שבח, אהדה או קריאה לעזרה או תמיכה בארגון טרוריסטי;

...

(ז) או העושה מעשה שיש בו גילוי של הזדהות עם ארגון טרוריסטי או אהדה אליו, בהנפת דגל, בהצגת סמל או סיסמה או בהשמעת המנון או סיסמה, או כל מעשה גלוי דומה המגלה בבירור הזדהות או אהדה כאמור, והכל במקום ציבורי או באופן שאנשים הנמצאים במקום ציבורי יכולים לראות או לשמוע גילוי כזה של הזדהות או אהדה;

ייאשם בעבירה, ובצאתו חייב בדין, יהא צפוי לעונש מאסר עד שלוש שנים או לקנס עד 1000 לירות או לשני העונשים גם יחד.
בפרשת 'ג'בארין נגד מדינת ישראל', בית המשפט העליון מצא כי פקודת מניעת טרור חלה רק על ארגוני טרור מוגדרים, ולא על קידום מעשי אלימות באופן כללי יותר. בעקבות מקרה זה החליפה הכנסת את סעיף 4 בסעיף חדש, 144 ד2, המרחיב את האיסור להסתה לפעולות טרור שאינן קשורות לארגוני טרור מוכרים.
לפי מדינה > ספרד

סעיף 18.1 לחוק העונשין הספרדי מפליל הסתה לביצוע כל עבירה פלילית, ובהרחבה הצדקת עבירות פליליות. חוק אורגני מס' 7/2000 אוסר במפורש, בעונש של שנה עד שנתיים מאסר:
"... האדרה או הצדקה, באמצעות כל צורה של מידע או תקשורת לציבור, של העבירות האמורות בסעיפים 571 עד 577 מתייחסות להשתייכות אליה או של אנשים שהשתתפו בביצוען, או ביצוע מעשים הנוטים להכפיש, לבזות או להשפיל את קורבנות עבירות טרור או את משפחותיהם...".
לפי מדינה > הממלכה המאוחדת

חוק הטרור 2006 יצר את עבירת העידוד לטרור, האוסרת על "אמירה שצפויה להיות מובנת על ידי חלק או כל חברי הציבור שאליהם היא מופנית כעידוד ישיר או עקיף או עידוד אחר לביצוע, הכנה או הסתה של פעולות טרור או עבירות אמנה". הצהרות עידוד עקיפות כוללות "כל אמירה המפארת את הביצוע או ההכנה (בין אם בעבר, בעתיד או באופן כללי) של מעשים או עבירות כאלה". אולם ההפללה מתבצעת רק אם הדובר מתכוון לגרום לאחרים לבצע עבירות טרור.
לפי מדינה > ארצות הברית

בעקבות התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הסתה לטרור או צורות אחרות של פשע ואלימות בלתי חוקית נכללת בחופש הביטוי המוגן חוקתית, אלא אם כן ניתן להוכיח שהדיבור "מכוון להסתה או לייצר פעולה בלתי חוקית קרובה" ו"עלול להסית או לייצר פעולה כזו". עם זאת, בשנת 2010 בפרשת הולנדר נגד חוקת המשפט ההומניטרי (אנ'), קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי "איסור פלילי על הסברה המתבצעת בתיאום עם או בהנחייתו של ארגון טרור זר אפשרי מבחינה חוקתית". הסיבה לכך היא שהצהרות כאלה מהוות תמיכה מהותית בטרור. כמה נאשמים, כולל ג'ווד איקבל, שעזרו לתחנת הטלוויזיה של חזבאללה אל-מנאר לשדר, הורשעו במתן תמיכה חומרית לטרור על פי החוק האמריקני.
התנגשות עם חופש הביטוי

יש הרואים באיסור על הסתה לעבירות טרור הפרה בלתי מוצדקת של זכויות חופש הביטוי, ונטען כי עידוד כללי לטרור עשוי להיות אמירה פוליטית ולא עידוד מילולי לביצוע עבירות טרור. עם זאת, כמה מתומכי ההפללה, כמו יעל רונן, סבורים כי ניתן ורצוי להחיל הגדרה חוקית המאפשרת הפללה של הסתה לטרור שאינה פוגעת יתר על המידה בחופש הביטוי.
שמיטת חובות

ערך זה עוסק ברעיון הכללי של שמיטת חובות. אם התכוונתם לשמיטת חובות בהלכה, ראו .
שמיטת חובות, או מחילת חובות, נהוגה בחברות רבות מאז העת העתיקה. שמיטת חובות תקופתית הייתה ממוסדת במזרח הקדום ותרמה ליציבות החברות שלו. ביוון העתיקה וברומא החוקים היו ידידותיים יותר לנושים וביטול חובות היה אחת הדרישות העיקריות של העניים, אשר רק מדי פעם יושמה על ידי הממשלה. החוק הקנוני של ימי הביניים כלל הוראות לביטול חובות של לווים במצוקה, אשר השפיעו על דיני פשיטת רגל אישיים מודרניים.
המזרח הקרוב העתיק

שמיטת חובות הייתה קיימת בחברות רבות במזרח הקדום בצורה של ביטול חובות, לפיה חובות מסוימים הוכרזו בטלים והרכוש המעוקל הוחזר לבעלים המקוריים. חובות בוטלו לעיתים קרובות על ידי שליט חדש שהוציא צו "דף נקי" לאחר עלייתו על כס המלכות או בעקבות אסון טבעי או מעשה ידי אדם. בדרך כלל רק חוב אישי בוטל, ואילו חובות לסוחרים לא הושפעו.
שמיטות החובות התקופתיות מילאו תפקיד גדול במזרח הקדום. הם תרמו ליציבות החברה. רוב ההלוואות נלקחו על ידי איכרים כדי לאפשר להם להתקיים עד לקציר הבא, ולעיתים קרובות הקרקע הייתה משועבדת כבטוחה. אם הלווה לא היה מסוגל להחזיר את ההלוואה, הקרקע עברה למלווה, כאשר הלווה עצמו הפך לצמית. שמיטות החובות איזנו את כוחן של האליטות, שאם לא כן היו צוברות הון רב של אדמה מעובדת על ידי צמיתים, והבטיחו שיהיו מספיק עובדים חופשיים לשרת בצבא ולעבודה ציבורית.
ביטול החוב המוקדם ביותר שהוכרז הוכרז על ידי המלך אנמטנה מלגש בכ-2400 לפני הספירה. אמצעים דומים ננקטו על ידי שליטי שומריים, בבליים ואשוריים מאוחרים יותר במסופוטמיה, שם הם נודעו כ"גזירות חירות" ("אמה-גי" בשומרית). אותו נושא נמצא בטקסט עתיק דו-לשוני חיתי-חורי שכותרתו "השיר לשמיטת החובות". במצרים העתיקה לא היה קיים חוב נושא ריבית במשך רוב ההיסטוריה שלה. כשהחלה להתפשט בתקופה המאוחרת, שליטי מצרים הסדירו אותה וידוע שמספר שמיטות חוב התרחשו בתקופת תלמי, כולל זו שהכרזתה הייתה כתובה על אבן רוזטה.
ביהדות

שמיטת חובות מוזכרת בתורה, שבה ציווה ה' על בני ישראל למחוק חובות במקרים מסוימים בסוף שמיטה, השנה האחרונה של המחזור החקלאי בן שבע השנים. גם עבדים עבריים שוחררו לחופשי או באותו הזמן או בסוף מחזור 49 השנים, בהתאם לפרשנות. בתום המחזור הארוך יותר, במהלך שנת היובל חזרה הקרקע גם לבעליה המקוריים. לפי מייקל הדסון, חוק היובל הופיע ככל הנראה בתגובה למשבר חובות ולקח את מחיקת החוב מידיהם של השליטים, והפך אותו לתקופתי ואוטומטי. לא שרדו מסמכים המעידים על עמידה בחוק, או היעדרה, ביחס ליובל.
עקב הגלות הראשונה, דיני שמיטת החובות לא היו תקפים יותר, משום רוב היהודים לא חיו בארץ ישראל, והעובדה שהשמיטה הייתה קשורה בהשבת אדמת אבות. רבנים מאוחרים יותר קבעו כי יש להמשיך בשמיטת החובות. בסביבות תחילת המאה ה-1 לספירה הציע הלל את מנגנון הפרוזבול שאפשרה למלווים להציע הלוואות שלא ניתן היה לשמוט, על ידי הפיכת בית הדין המקומי למקבל ההחזר, אשר לאחר מכן יעביר אותה אל המלווה מקורי. מאחר שהחוב יהיה פורמלית למוסד ציבורי במקום לאדם פרטי, הוא לא יימחק. הלל טען שאם לא כן העני לא יוכל לקבל הלוואה בשנה שקדמה לשמיטה.
יוון העתיקה ורומא

באופן כללי החוק ביוון העתיקה וברומא היה ידידותי יותר לנושים ו"קשוח ובלתי נכנע" כלפי חייבים. לאורך כל העת העתיקה ביטול החובות, לצד חלוקת הקרקעות מחדש, היה הדרישה העיקרית של העניים.
בתגובה למשבר חובות במאה ה-6 לפני הספירה, יישמו האתונאים חוק של סולון שקבע סייסאכטיה (σεισάχθεια), אשר ביטל את כל החובות ובטל רטרואקטיבית חובות קודמים שהביאו לעבדות וצמיתות, שחרור עבדי חוב וחובות. לפי פלוטארכוס, חובות נושאי ריבית הפכו לבלתי חוקיים על ידי הממשלה הדמוקרטית של מגרה במאה ה-6 לפני הספירה בעוד הנושים נאלצו להחזיר את הריבית שנגבתה. מקורות יווניים התייחסו לכך כאל צעד פופוליסטי קיצוני, וההיסטוריונים חלוקים באשר להיסטוריות של אירועים אלה, הנחשבים כמשקפים מחשבה פוליטית אנטי-דמוקרטית מאוחרת יותר. המלכים הספרטנים יישמו גם ביטולי חובות בניסיונם לבצע רפורמה במדינה במאה ה-3 לפני הספירה. המקבילה הרומית נקראה novae tabulae.
ברומא העתיקה בוטל שעבוד החוב הידוע בשם nexum בשנת 313 לפנה"ס. אולם גם לאחר מכן החייבים עדיין נדרשו לעבודות חובה, ויכלו להיאסר בעקבות פסק דין של בית המשפט. אפיאנוס מזכיר ניסיון של הפראיטור אסליו להחיות את החוק הישן האוסר על לקיחת ריבית בשנת 89 לפנה"ס שהוביל לרציחתו, ככל הנראה על ידי הנושים. מאוחר יותר, חוקקו מחיקות חוב חלקיות על ידי סולה (ב-10%) ולאחר מכן על ידי לוציוס קורנליוס קינה ולוציוס ולריוס פלאקוס (בשלושת רבעים) על מנת לייצב את הכלכלה שנהרסה במלחמת האזרחים. האליטות הרומיות היו נחרצות נגד הקלת חובות, כאשר קיקרו גינה זאת כהתקפה על הרכוש והמעמדות בעלי הנכסים.
קודמיו של חוק פשיטת הרגל הופיעו בראשית רומא הקיסרית. אוגוסטוס הנהיג את "cessio bonorum", המאפשר לחייבים למסור מרצונם את רכושם לנושים ובכך להימנע ממעצר אישי ואובדן מעמד משפטי (אינפמיה).
בעוד שרומא מעולם לא חוקקה מחיקת חובות מוחלטת, כמה קיסרים מחקו פיגורים במס, כלומר, חובות לאוצר המדינה.
סין

החובות של האוכלוסייה הכפרית הייתה דאגה ממשלתית מתמדת מימי שושלת האן. לטיפול בו הופעלו מגוון אמצעים, לרבות פטור מלא או חלקי של חובות. לעיתים קרובות בוטלו אותן הלוואות שהריבית שהוחזרה עליהן עלתה על הקרן. הממשלה האשימה את המנזרים הבודהיסטים (שהפכו למלווים גדולים לאיכרים עד המאה ה-6 לספירה) בהנפקת הלוואות בריבית גבוהה. במהלך טיהור המנזרים הבודהיסטים בשנת 845, יותר מ-150,000 צמיתים במקדש שוחררו משעבוד, על פי הדיווחים הרשמיים.
אירופה של ימי הביניים

המשפט הקנוני של ימי הביניים התבסס על המשפט הרומי ודן בהרחבה בהוראות להפחתת חומרת העונשים של החייבים. רוב המפרשים התירו לחייב להיפטר מהחוב ולהתחיל מחדש, לאחר שמסר לנושיו את כל סחורתו (או אולי את כל סחורתו למעט הנדרש לצרכים בסיסיים). הוראות אלה השפיעו מאוחר יותר על דיני פשיטת הרגל האנגלי.
בתקופה המודרנית

בתקופה המודרנית סילוק חובות מתרחש בדרך כלל בתהליך של פשיטת רגל. אחת המדינות הראשונות שקבעו פשיטת רגל אישית (ולא פשיטת רגל של חברה) הייתה בריטניה, שם חוק פשיטת הרגל משנת 1869 אפשר לכל האנשים להגיש בקשה לפשיטת רגל. נכון לעכשיו, אמת המידה לחקיקת פשיטת רגל אישית היא חקיקת פשיטת הרגל האישית בארצות הברית, שהתקבלה ב-1978. רוב מדינות מערב אירופה הלכו בעקבותיה בשנות ה-80 וה-90, בעוד שבדרום ובמזרח אירופה התקבלה חקיקה של פשיטת רגל אישית בשנות ה-2000 וה-2010.
הערות שוליים

↑  De Graef, Katrien (2021). "Bad moon rising : the changing fortunes of early second-millennium BCE Ur". Rencontre Assyriologique Internationale. 62: 68. doi:10.1515/9781646021512-007. ISBN 9781646021512.
↑  Harms, William (1996-02-01). "Linking ancient peoples". The University of Chicago Chronicle. 15 (10). נבדק ב-2009-02-26.
↑  Gittin 36a.
↑  Aristotle, Athenian Constitution, The Seisachtheia
↑  Forsdyke, Sara (2005). "Revelry and riot in Archaic Megara: democratic disorder or ritual reversal?". The Journal of Hellenic Studies. 125: 73. doi:10.1017/S0075426900007114.
↑  Appian. The Civil Wars. p. 1.6.54. נבדק ב-11 ביוני 2023. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  W. Pakter, The origins of bankruptcy in medieval canon and Roman law, in Proceedings of the Seventh International Congress of Medieval Canon Law, 1984, ed. P. Linehan, Vatican City, 1988, 485-506.
↑  Andreau, Jean. "Personal endebtment and debt forgivness in the Roman empire". cadtm.org. נבדק ב-23 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walter, György; Krenchel, Jens Valdemar (2021). "The Leniency of Personal Bankruptcy Regulations in the EU Countries". Risks. 9 (162): 162. doi:10.3390/risks9090162.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4207441-1  NKC: ph618463 
הטקסט של הרפורמה של אורוכגינה מזכיר את ביטול ההתחייבויות של משפחות בחוזה כחלק מהרפורמות שלו
החלק הקדמי של הססטרטיוס של אדריאנוס המנציח את ביטול הפיגורים במס מראה את הקיסר שורף רישומי מס
סטפנוס התשיעי

האפיפיור סטפנוס התשיעי (בלטינית: Stephanus IX;‏ 1020 –‏ 29 במרץ 1058) היה האפיפיור מ-3 באוגוסט 1057 עד מותו בשנת 1058.
ביוגרפיה

נולד בשם פרידריך בשנת 1020, הוא היה אחיו הצעיר של גוטפריד השלישי, דוכס לורן התחתית, והשתייך לשושלת הארדנים-ורדן אשר מילאה תפקיד בולט בפוליטיקה של התקופה, שכללה קשרים חזקים שלהם עם מנזר סנט ואן.
פרידריך היה בתחילה ראש קתדרלה בלייז' בשם סנט למברט. הוא מונה לקרדינל-דיאקון של סנטה מריה בדומניקה על ידי האפיפיור לאו התשיעי, ולאחר מכן מונה לקרדינל פרסביטר של סן Crisogono על ידי האפיפיור ויקטור השני. בשנת 1054 הוא ביטל את תפקידו של אחד משלושת הנציגים של האפיפיור בקונסטנטינופול, והשתתף באירועים שהובילו לפילוג הכנסייה הנוצרית. בשנת 1057 הוא מונה לאב המנזר של מונטה קאסינו. חמישה ימים לאחר מותו של ויקטור השני, הוא נבחר לאפיפיור במקומו, ונטל את השם סטפנוס התשיעי.
הוא כפה את המדיניות של הרפורמה הגרגוריאנית על פרישות פקידותית. בפוליטיקה האזורית הוא תכנן את גירושם של הנורמנים מדרום איטליה, וכדי להשיג זאת החליט בתחילת שנת 1058 לשלוח משלחת לקיסר הביזנטי החדש איסאקוס קומננוס. הצירים של האפיפיור עזבו את רומא, אבל בדרכם לביזנטיון, בהיותם בארי, הגיעו הידיעות שסטפנוס התשיעי מת, והמשימה ננטשה.
בתחילת 1058 הוא תכנן גם את עליית אחיו לכס הקיסר, כאשר הוא נתקף במחלה קשה, שממנה הוא התאושש חלקית ורק באופן זמני. סטפנוס התשיעי נפטר בפירנצה ב-29 במרץ 1058 והוחלף על ידי האפיפיור ניקולאי השני, אם כי אחרים מחשיבים את יורשו את האנטי-אפיפיור בנדיקטוס העשירי, שנחשב רשמית כאנטי-אפיפיור.
הערות שוליים

↑  Mittermaier, Karl (2006). Die deutschen Päpste. Benedikt XVI. und seine deutschen Vorgänger. p. 102.
↑  Kelly, Thomas Forrest, The Beneventan Chant, (Cambridge University Press, 1989), 39.
1 2 3  Patrick Healy, The Chronicle of Hugh of Flavigny: Reform and the Investiture Contest in the Late Eleventh Century, (Ashgate Publishing, 2006), 50.
↑  Charles Radding and Francis Newton, Theology, Rhetoric, and Politics in the Eucharistic controversy, 1078–1079, (Columbia University Press, 2003), 89.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ויקטור השני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: ניקולאוס השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397414205171  GND: 118798707  ISNI: 0000 0001 1469 0055  LCCN: nb2007019445  NKC: skuk0005503  SELIBR: 309694  SUDOC: 123268729  VcBA: 495/45974  VIAF: 21672744   WorldCat (עם VIAF): 21672744
אליעזר הגר (סרט ויז'ניץ)

רבי אליעזר הָגֶר (י' בתשרי יום כיפור ה'תרפ"ה, 8 באוקטובר 1924 – כ' בתמוז ה'תשע"ה, 7 ביולי 2015) מכונה ה"חכמת אליעזר", היה האדמו"ר השני מחסידות סערט ויז'ניץ.
רבי אליעזר (יושב שני מימין) בצעירותו, בחתונת הרב מנחם ארנסטר, תשכ"ט (1969)