stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופרטור
אופרטור ליניארי > אופרטור דיפרנציאלי

אופרטור דיפרנציאלי הוא אופרטור שמערב נגזרות. לדוגמה, האופרטור  A={\frac {\mathrm {d} }{\mathrm {d} x}}+g(x) הוא אופרטור דיפרנציאלי ופעולתו על פונקציה כלשהי  f היא  Af(x)=f'(x)+g(x)f(x).
השימוש באופרטורים כאלה נפוץ במיוחד באנליזה מתמטית של מרחבי בנך ושל מרחבי הילברט. על מרחבים אלה אפשר להגדיר תכונות כגון חסימות, רציפות, סגירות ושלמות של אופרטור. על מרחבי הילברט אפשר להגדיר אופרטורים הדומים לאלו של מטריצות כגון הפיכות, סימטריות, הרמיטיות ועוד.
במכניקת הקוונטים, כל הגדלים המדידים מוגדרים באמצעות אופרטורים הרמיטיים.
פייסל הראשון, מלך עיראק

האמיר פייסל (מימין) וחיים ויצמן (משמאל). צולם בשנת 1918
כיכר פייסל הראשון מלך עיראק, בחיפה
פייסל אִבן חוסיין (בין 1883 ל-1885 – 8 בספטמבר 1933) (בערבית: فيصل ابن حسين, תעתיק לעברית: פַיצְל אִבְּן חֻסֵין) היה לזמן קצר מלך הממלכה הערבית של סוריה בשנת 1920 ומלך עיראק משנת 1921 עד 1933. הוא היה בן לשושלת ההאשמית.
שלטונו והשפעתו

אם הבריטים היו הגורם שיצר את מסגרת המדינה העיראקית ופיקח על עצם קיומה, המלך פייסל הוא שסיפק לה באותה התקופה את השלד הפנימי. הוא לא עשה זאת בכוח הזרוע אלא בחוכמת האיזונים. פייסל הצליח לתמרן בין שלל גורמיה המנוגדים של הארץ, ולהעביר עשור של יציבות יחסית. גמישותו הפשרנית באה לידי ביטוי במגוון תחומים:
הבריטים – פייסל קיבל מן הבריטים את מלכות עיראק, כשהוא זוכר היטב את גירושו מסוריה על ידי הצרפתים. ולכן הוא הכיר היטב בעובדת כוחה הדומיננטי של בריטניה, ושאף להיבנות ממנו ולא להתעמת עימו. הוא הכיר בכך שאביו התמהמה בחתימה על הסכם ברית עם הבריטים, דבר שהוביל לאובדן שלטונו והרס מדינתו. לכן שאף פייסל למן ההתחלה להגיע להסכם עם בריטניה, הסכם שיעניק לו את מירב האוטונומיה הפוליטית ואת סמליה של הריבונות. פייסל היה הגורם שקבע את קו הפשרה עם שליטתם העקיפה של הבריטים, והביא לחתימת שורת הסכמים לאורך העשור.
הלאומיים – פייסל השכיל לתמרן בין שני אגפיו של הממסד הערבי-סוני. אומנם, אהדתו הייתה נתונה לאותם אישים שהצטרפו למרד הערבי, והיו נאמנים לו עוד מימי המרד במדבר ומימי ממשלתו הערבית-לאומית בדמשק, אך הוא נזהר מאוד שלא לנכר את המשתייכים לאגף השני בממסד הסוני, שהיה מורכב מבני המשפחות המסורתיות של עיראק. פייסל מינה רבים מהם לתפקידי שרים ואף לראשי ממשלות, והם גם איישו רבות ממשרות המפתח האחרות. פייסל, יציר מהפכת הלאומיות הערבית לעת מלחמת העולם, נזהר מאוד, עתה משנכונה מלכות עיראק בידו, שלא להתמכר יתר על המידה ללאומיות הערבית ולרעיונות האחדות הערבית. פייסל תמרן אפוא בין אישים בממסד הערבי סוני, ממש כפי שתמרן בין זיקותיהם השונות.
השבטים השיעים והמיעוטים – מתוך עניינו בשמירת מלכותו ובבנייתה של מדינה בעיראק, עשה פייסל כמיטב יכולתו על מנת שלא להתעמת עם אותם ציבורים שלא היו ערבים סונים, ואשר הוא ומדינתו נכפו עליהם. פייסל נהג בהם על פי רוב בדרכי נועם ובשיטות של דיפלומטיה אישית. כלפי בני שבטיה המרובים והחזקים של הארץ בנה פייסל את תדמיתו כבן החג'אז, איש החברה השבטית המסורתית מילדותו. כלפי השיעים נקט מידה זהה של סובלנות, וזכה שנושאים טעוני מתח דתי כמעט שלא עלו על סדר היום. לאותם שיעים אשר ביקשו להשתלב במדינה וליהנות מכיבודיה, פתח פייסל את הדלת לרווחה. צעירים שיעים רבים, וכן כורדים לא מעטים, נכנסו אז למשרות מדינה זוטרות ולמסלולי החינוך וההכשרה שנפתחו באותה העת. כורדים ואשורים שירתו בימי פייסל במיליציה העיראקית. באשר ליהודים, הרי יחסו הנינוח של פייסל ליהודי ארצו עשה את תקופתו לתור הזהב של יהודי עיראק במאה ה-20.
פייסל היה מנהיג מלידה, אשר שילב במדיניותו מרץ של אדם צעיר, וניסיון עשיר שקנה בהיסטוריה הנפתלת שבה לקח חלק. סמכויותיו כמלך עיראק הוגדרו בחוקה אשר אושרה ב-1924. החוקה הבטיחה את שלטונו הבלתי תלוי, קבעה את היותו ראש המדינה ומפקד כוחותיה, ממנה הממשלה והשרים, בעל הסמכות לפיזור הפרלמנט ולחקיקה בכוח הצווים, ממנה השופטים פקידי מנגנון המדינה, המאשר את חקיקת הפרלמנט והמפקח על יישומם של החוקים.
עם זאת, בשנת 1933, השנה האחרונה לחייו, נשמע פייסל מתבטא בייאוש לגבי ממלכתו:
הערות שוליים

↑  המקורות חלוקים לגבי תאריך הולדתו. ישנם הקובעים אותו כ-20 במאי 1885. אחרים מציינים את שנת 1883 או קובעים שתאריך הלידה המדויק בין 1883–1885 אינו ידוע. ראו: Muhannad Salhi, Palestine in the evolution of Syrian nationalism (1918-1920), Middle East Documentation Center, 2008, page 140
↑  Muhannad Salhi, Palestine in the evolution of Syrian nationalism (1918-1920), Middle East Documentation Center, 2008, page 141
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 152.
↑  אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 2, עמ' 96.
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק ט, עמ' 123–124.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 468.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 57.
↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ו', עמוד 532
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 69.
↑  צרפת וסוריה, דואר היום, 4 בספטמבר 1919
↑  השאלה הסורית והא"י, דואר היום, 12 בספטמבר 1919
↑  האמיר פייצל נוסע לחו"ל, דואר היום, 15 בספטמבר 1919
↑  האמיר פייסל בלונדון, דואר היום, 22 באוקטובר 1919
↑  על המצב בסוריה, דואר היום, 26 בדצמבר 1919
↑  השאלה הסורית, דואר היום, 10 בפברואר 1920
↑  יוסף לונץ, המגעים הדיפלומטיים בין התנועה הציונית והתנועה הערבית הלאומית עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 75.
↑  פייצל מושל יחידי, דואר היום, 8 במרץ 1920
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 77.
↑  לשאלת סוריה, דואר היום, 19 במרץ 1920
בקרת צבאית, דואר היום, 23 במרץ 1920
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 249–250.
↑  מלחמה בין צרפת ופייצל?, דואר היום, 19 ביולי 1920
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 164–165.
↑  בן שבת, פייסל בחיפה, דואר היום, 2 באוגוסט 1920
↑  איתמר בן-אב"י, האמיר פייסל בעכו, דואר היום, 9 באוגוסט 1920
↑  תום שגב, ימי הכלניות : ארץ ישראל בתקופת המנדט, עמ' 104.
↑  מלך חיג'אס וברית שלום עם טורקיה, הצפירה, 18 באוגוסט 1920
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 475.
↑  טוני רוקה, מאחורי הקלעים של הפרהוד, בתוך: ויולט שאמאש, מסע בבגדאד היהודית, תרגום ועיבוד: משה שמש, הוצאת גוונים 2014; חלק שני, עמ' 198.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | מלך עיראק  אוגוסט 1921 - 8 בספטמבר 1933 | הבא: ראזי, מלך עיראק |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279777905171  BnF: cb137701204 (data)  GND: 118967851  ISNI: 0000 0001 2140 5793  LCCN: n90649742  NKC: jo20191052411  NTA: 075093839  SNAC: w699913w  SUDOC: 117580929  TDVİA: faysal-i  VIAF: 77115476   WorldCat (עם VIAF): 77115476 
המלך פייסל בביקור הקהילה היהודית בבגדאד בשנת 1925 יחד עם הרב ששון כדורי, הרב עזרא דנגור, רוסתום חידר, מנחם צאלח דניאל ונכבדי הקהילה
מרשל מקלוהן

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1911 אדמונטון, קנדה 
 פטירה:  31 בדצמבר 1980 (בגיל 69) טורונטו, אונטריו, קנדה 
 ענף מדעי:  תקשורת
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום קבורה:  Holy Cross Cemetery 
 מקום לימודים:  טריניטי הול  אוניברסיטת מניטובה  תיכון קלווין 
 מוסדות:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת פורדהם  אוניברסיטת סנט לואיס 
 תלמידי דוקטורט:  Walter J. Ong 
 פרסים והוקרה:  פרס מולסון (1968)  שותף במסדר קנדה  פרס המושל הכללי של קנדה לכתיבה לא בדיונית בשפה האנגלית (1962) 
 בן או בת זוג:  Corinne Lewis 
 צאצאים:  Eric McLuhan 
 מספר צאצאים:  6 
 הערות:  ראש המרכז לתרבות וטכנולוגיה באוניברסיטת טורונטו
 marshallmcluhan.com
 תרומות עיקריות
 חוקר תקשורת, הקשר בין טכנולוגיה לשינויים בתרבות
 
הרברט מרשל מקלוהן (באנגלית: Herbert Marshall McLuhan; ‏21 ביולי 1911 – 31 בדצמבר 1980) היה פרופסור לאנגלית וראש המרכז לתרבות וטכנולוגיה באוניברסיטת טורונטו שבקנדה. מקלוהן נחשב לאחד האבות המייסדים של ענף חקר המדיה, וחוקר של עתיד הטכנולוגיה. היה תלמידו של הרולד איניס והקדים את אלווין טופלר, את ניקולס נגרופונטה ואת ריי קורצוויל.
וודי אלן שילב את מקלוהן ב"סצנת התור" המשעשעת בסרטו הרומן שלי עם אנני מ-(1977).
ביוגרפיה

מקלוהן נולד ביולי 1911 בעיר אדמונטון שבמחוז אלברטה שבקנדה. אביו, הרברט ארנסט מקלוהן, היה בעל עסק לנדל"ן, ואמו, אלזה נעומי מקלוהן, הייתה מורה בבית הספר. היה לו אח בשם מוריס שהיה צעיר ממנו בשנתיים. ב-1914 התמוטטו עסקי הנדל"ן של אביו, וב-1915 האב החליט להתגייס לצבא הקנדי. שירותו הצבאי לא נמשך זמן רב: הוא שוחרר כעבור שנה מסיבות רפואיות, והמשפחה עברה לוויניפג שבמחוז מניטובה.
בשנת 1928 החל מקלוהן ללמוד באוניברסיטת מניטובה בחוג ללימודי אנגלית. הוא השלים את התואר הראשון והשני במוסד זה, אך כאשר ביקש להירשם לאוניברסיטת קיימברידג' ללימודי דוקטורט באמצע שנות ה-30, סירבה האוניברסיטה להכיר בלימודיו הקודמים, והוא נאלץ להשלים את התארים מחדש, כשלזכותו נזקפה רק שנת לימודים אחת.
בקיימברידג' למד מקלוהן אצל מייסדי אסכולת הביקורת החדשה בספרות, פרנק ריימונד ליוויס ואיוור ארמסטרונג ריצ'רדס. עבודת הדוקטורט שלו, אותה הגיש בשנת 1942 עסקה בתומאס נאש, משורר ורטוריקן אנגלי מהמאה ה-16. עקב קרבות מלחמת העולם השנייה, לא נדרש מקלוהן להגיע לבריטניה על מנת להגן על עבודתו בעל פה, והוא קיבל את הדוקטורט על סמך העבודה הכתובה בלבד.
מקלוהן גדל במשפחה אירית-סקוטית. אמו הייתה בפטיסטית ואביו מתודיסט, אך בשנת 1937 המיר מקלוהן את דתו לנצרות קתולית. הוא נותר קתולי אדוק לאורך הקריירה שלו, ויש הטוענים שלדתו היה תפקיד חשוב במחקריו בפילוסופיה.
בשנת 1946 התמנה למרצה באוניברסיטת טורונטו.
רעיונותיו וכתביו

מקלוהן נודע כמי שטבע את הביטויים "המדיום הוא המסר" (כותרת ספרו שלהלן היא משחק מילים על הביטוי) ו"הכפר הגלובלי".
"המדיום הוא המסר" הוא משפט שמציין שהשינויים בחברה מתרחשים בעקבות שינויים במדיום. המדיום הוא הדומיננטי, הוא שקובע את אופי החברה ולא תוכן המסר, כפי שהיה נהוג לחשוב. הטכנולוגיה משפיעה על חיי האדם ועל אופן תפיסתו את העולם.
מקלוהן הפך לאישיות בתרבות הפופ בשנות ה-60 של המאה העשרים עם פרסום "להבין את המדיה: שלוחות האדם" (1964) ו-The Medium is the Message: An Inventory of Effects (עם המעצב קוונטין פיורה, 1967).
מקלוהן מחלק את אמצעי התקשורת לשני סוגים:
מדיום קר - אמצעי תקשורת הפונים לכמה חושים בו זמנית, קיימת חלוקה ביניהם וכל חוש מקבל תשומת לב חלקית. לדוגמה: הטלוויזיה הפונה לכמה חושים בו זמנית.
מדיום חם - אמצעי תקשורת הפונים לחוש אחד בלבד בחדות מלאה כאשר שאר החושים הם משניים. לדוגמה: קריאה בעיתון המפעילה חוש אחד - ראייה, האזנה לרדיו המפעילה חוש אחד - שמיעה וכדומה.
מקלוהן טען שכל מדיום הוא הרחבה של החושים, המשפיעה על הפרט ועל החברה בדרכים שונות ומרחיקות לכת, וסיווג אמצעי תקשורת ל"חמים" - אמצעים שמעסיקים את החושים באינטנסיביות ובבלעדיות, כגון דפוס, רדיו וקולנוע, ומנגד "קרים" - אמצעים בעלי עוצמה או נחישות פחותה, הדורשים יותר אינטראקציה מצד הצופה, כגון הטלפון והטלוויזיה.
למרות שחלק מקביעותיו ומהתאוריות שלו נחשבו לעיתים בלתי מובנות, המסר המרכזי של מקלוהן - שכדי להבין את העולם כיום צריך לחקור את השפעות המדיה - נותר נכון מתמיד בעידן האלקטרוני.
הביטוי "הכפר הגלובלי" נטבע על ידי מקלוהן ב-1959, ומופיע בספרו מ-1962 The Gutenberg Galaxy, מחקרו על ההשפעות הפסיכולוגיות והקוגניטיביות של הדפוס. לפי בנו אריק, מקור הביטוי עשוי להיות ספרו של ג'יימס ג'ויס "פיניגנז וייק", ממנו הרבה מקלוהן לצטט, או ספרו של פרסי וינדהאם לואיס (Wyndham Lewis) "אמריקה והאדם הקוסמטי".
התזות המרכזיות של מקלוהן הן:
העולם המכני-תעשייתי-מודרני היה עולם של התרחבות משום שהוא הרחיב את גופנו [המכונית למשל היא שלוחה מרחיבה (אקסטנציה) של הרגל]. לעומת זאת העולם האלקטרוני הוא עולם של התכווצות, משום שהמחשב הוא הרחבה של המוח והחברתיות שלנו.
לכן העולם הופך להיות כפר גלובלי. העולם האלקטרוני מחבר בין מוחות כמו שהדיבור בעל פה מחבר את בני השבט הפרימיטיבי, ובניגוד לכתב ולדפוס המפרידים בין אינדיבידואלים ויוצרים את האובייקטיביות המודרנית ואת האינדיבידואל המודרני. התרבות האוראלית והתרבות האלקטרונית יוצרות הדהוד הממזג תודעות. בעוד שהכתב והדפוס מפרידים תודעות.
מושגי היסוד של כל ציוויליזציה הם שיקוף של אמצעי התקשורת שלה. לכן המדיום הוא המסר. האדם מהחברה האוראלית מאמין במאגיה, האדם מחברת הכתב מאמין בדת, האדם מחברת הדפוס מאמין במדע.
כשמופיעה טכנולוגיה חדשה אנו מרגישים בהתחלה כאילו השתילו לנו איבר חדש בגוף וכאילו האיבר הזה מנטרל איבר קודם שהיה קיים בנו. לכן נרקיס ונרקוזה באים מאותו שורש.
מהפכות טכנולוגיות לא מתקדמות כמו צבא סדיר, אלא הן זוחלות כמו צבא גרילה וברגע הבלתי צפוי ביותר הן מזנקות מן המארב.
יש החושבים כי "להבין את המדיה" הוא הספר החשוב ביותר שנכתב אי פעם על התקשורת[דרוש מקור]. מקלוהן נפטר ב-1980 משבץ מוחי שהותיר אותו ללא כושר דיבור בשנת חייו האחרונה.
ראו גם

דטרמיניזם טכנולוגי
לקריאה נוספת

מרשל מקלוהן, להבין את המדיה, בבל - הוצאה לאור, תרגום עידית שורר. נכתב במקור ב-1964 Understanding Media
מרשל מקלוהן, המדיום הוא המסר, בתוך: דן כספי (עורך), תקשורת המונים - מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, 1995.
מרשל מקלוהן, מדיום חם ומדיום קר, בתוך: דן כספי (עורך), תקשורת המונים - מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, 1995.
הערות שוליים

↑  Marchand, עמ' 9
↑  Marchand, עמ' 35
↑  הכתיב "massage" הוא במקור - זהו משחק מילים של מקלוהן על גבי הביטוי שלו - The Medium is the Message, ובו הוא רומז לאופן שבו כל אמצעי תקשורת 'לוחץ על נקודות שונות', כלומר מפעיל עלינו השפעה בצורה שונה.
↑  מרשל מקלוהן - המדיום הוא המסר
↑  The Source of the Term The Global Village, אריק מקלוהן, McLuhan Studdies issue 2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265106005171  PLWABN: 9810604778005606  BIBSYS: 90092743  BNC: 000305194  BNE: XX880882  BnF: cb11913739r (data)  CANTIC: a10453520  CiNii: DA0115303X  GND: 118729977  ICCU: CFIV001918  ISNI: 0000 0001 2117 1501  LCCN: n80126329  LNB: 000028234  MusicBrainz: 80695097-7977-4ef7-8c8e-e23e00151328  NDL: 00449550  NKC: jn19990005544  NLA: 36573921  NLG: 95375  NLK: KAC199618381  NSK: 000004288  NTA: 068849230  RERO: 02-A000108668  SNAC: w68s4s08  SUDOC: 026999420  Trove: 1300404  ULAN: 500267760  VcBA: 495/78856  VIAF: 14198   WorldCat (עם VIAF): 14198 
להבין את המדיה, מרשל מקלוהן, באנגלית
עטיפת הספר "להבין את המדיה" מאת מרשל מקלוהן. תמונת מקלוהן מתוך הסרט "אנני הול" של וודי אלן, 1977
נכס צאן ברזל

נכס צאן ברזל (או צאן ברזל) הוא מושג הלכתי-משפטי המהווה כינוי לעסקת הלוואה-פיקדון, שמטרתה להבטיח את הקרן של בעל הנכסים המופקדים ביד השומר, שמצידו מרוויח את השימוש בנכסים ואף את הרווחים העשויים או העתידים לצאת מהם.
בעברית המודרנית משמש הביטוי "נכס צאן ברזל" לתיאור עצם שיש לו חשיבות תרבותית-היסטורית גדולה. נכסי צאן ברזל קיימים בתחומי השירה, הספרות, המוזיקה והאדריכלות, או כל תחום אחר שיש לו השפעה תרבותית בחברה מסוימת.
במקור

עסקת צאן ברזל שימשה במקורה לבעלי צאן, הדורשים טיפול רב, ולא יכלו לטפל בצאן כראוי. אלו נהגו להעניק את הצאן לרועה צאן או לכל אדם אחר שהביע נכונות לטפל בצאן על מנת לקבל חצי מרווחיהן, חלבן, וולדותיהם וצמרן – בעוד שמחצית מהרווחים שייך לבעלים. מצד שני, השומר קיבל אחריות מלאה על הצאן. כאשר הגיעה העסקה לסיומה, תבע הבעלים את הצאן מהשומר. אם נגרם הפסד כלשהו לצאן, היה על השומר לשלם לבעלים את ההפסד המלא ולהעמיד את הצאן על שוויין המקורי[דרושה הבהרה]. על שם פעולה זו נקראת עסקה זו בשם "צאן ברזל", כי העסקה דומה לברזל – כמו שברזל לא משתנה לעולם כך שווי הצאן לא משתנה.
על עסקה זו מפורט בתוספתא:
אי זהו צאן ברזל? היו לפניו מאה צאן, אמר לו: הרי הן עשויות עליך למחצה, לשליש ולרביע, במאה של זהב, והוולדות והגזין שלך. ואם מתו – אתה חייב באחריותן, ואתה מעלה לסלע מכל אחד ואחד מותר.
אף על פי שהעסקה הייתה נפוצה בעיקר בצאן, הפך השימוש בעסקה לנפוץ יותר ויותר, ובעלי נכסים שונים שחפצו לזכות בשמירה חינם על נכסיהם היו מעניקים את נכסיהם למי שהביע נכונות לעמוד בתנאי העסקה, שהייתה משתלמת לשני הצדדים.
במיוחד נהוג היה להשתמש בעסקה זו בין בעל ואשה. האשה מביאה עמה לנישואין נכסים שהיו שלה לפני הנישואין, ובעלה יכול היה לקחת את תוצריהם, אך אם מתו חייב היה להשיב את תמורתם. (זאת בהתחשב בתנאי שקבעו האשה והבעל ביניהם. לאשה יש גם אפשרות להשאיר את הנכסים ברשותה, ואז דינם היה כנכסי מלוג שהבעל מקבל את הרווחים, אך האחריות אינה מוטלת עליו).
מקבל אדם צאן ברזל מאשתו, והוולדות והגזין שלו. ואם מתו – חייב באחריותן.
באופנים מסוימים, חז"ל אסרו את העסקה וקבעו שהיא ריבית. בין האופנים שנאסרו על ידי חז"ל קיימים שני סוגים:
כאשר שני הצדדים חולקים ברווחים בשווה. במקרה כזה איסור הריבית הוא מדרבנן.
כאשר היה מדובר בהלוואה גמורה. אופן זה נחשב לריבית גמורה האסורה מהתורה. המטפל בצאן התחייב לשלם את שוויים ובכך למעשה קנה אותן מבעליהן. מכיוון שעדיין לא שילם את השווי, התחייב לשלם מדי שנה סכום קצוב לבעליהן, כך שללא ספק שילם סכום זה עבור הזמן שבו ממתין בעליו של הצאן עבור הכסף, דבר הנאסר על ידי התורה כאיסור ריבית.
ראו גם

נכסי מלוג
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ע', עמוד ב' רש"י ותוספות
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4139819-1  LCCN: sh97000183
כשאנו המתים מתעוררים

עמוד השער של "אנו המתים מתעוררים", יצירתו האחרונה של הנריק איבסן
כשאנו המתים מתעוררים (בנורווגית: Når vi døde vågner) הוא המחזה האחרון שכתב המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא ראה אור בדצמבר 1899, איבסן כתב את המחזה בין פברואר לנובמבר של אותה שנה. הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון היימרקט, לונדון, יום או שניים לפני פרסומו.
נושאים וסגנון

דימויים של סלעים ואבנים הם דומיננטיים במחזה. המחזה מתאר את ההתקדמות במעלה ההרים, כאשר רובק הוא פסל במקצועו. זהו אחד מהמחזות החלומיים ביותר של איבסן, והוא גם אחד מהקודרים ביותר שלו.
אירנה: "כשאנחנו המתים מתעוררים."
המחזה ספוג בתשוקה חזקה לחיים, אולם צורת השגתה נותרת בעייתית, מביאה למסקנתו האירונית של המחזה (שהיא, דרך אגב, מזכירה את אחת משתי המחזות הפיוטיים הגדולים של איבסן, "ברנד" ואחת מעבודות הפרוזה האחרונות שלו, "אלוף הבונים").
ישנם הטוענים שהמחזה מבוסס על יחסיהם של אוגוסט רודן וקמיל קלודל.
היסטוריה

במקור איבסן קרא לספר "יום תחיית המתים", על שם פסלו של ארנולד רובק. הוא זה עתה שב מנורווגיה, אחרי עשרים ושבע שנים של שהות בחו"ל, ונרגש לשוב במולדתו. גם הזוג רובק נסע לטיול בחו"ל לזמן מה. אף על פי שהוא לא מזהה שום מקום ספציפי במחזה, איבסן מיקם את שתי המערכות האחרונות בהרדנגרבידה.
איבסן חכך בדעתו לגבי שמות המשפחה של גיבוריו, התחבט בין סטבו לרמבו. בטיוטה הראשונה, השם שהופיע בדפים הראשונים היה סטובק, עד שלבסוף הוא בחר ברובק. אף על פי שסקוויר אולפהיים קורא פעמיים למשרת הציד שלו בשם לארס, הרי שלארס אינו כלול בדמויות המשתתפות במחזה. למנהל המלון יש בתחילה שם, ברגר, ובמקור, הוא מפקח.
חלק ממיתתו האמנותית של רובק היא מה שהוא מחשיב כ"כמו סרט נע/פס יצור" בפיסול פורטרטים. זוהי התייחסות נוספת לחייו של איבסן, מכיוון שהוא החשיב הרבה ממחזותיו המאוחרים ל"מחזות פורטרט"

("אלוף הבונים", "איולף הקטן", "יון גבריאל בורקמן"), שפשוט ממחזרות את המסר העיקרי שלו.
יתר על כן, רובק מאפיין את עבודתו המוקדמת עם אירנה כסוג של "שירה", כשמשתמע מכך שעבודותיו המאוחרות, החשובות פחות, הן פרוזה. איבסן חש דומה לכך, ייחל לכך שהוא היה ממשיך לכתוב שירה אחרי פר גינט.
תלבושתה של אירנה היא גם התייחסות לזאת שלבשה לורה קיזלר בביקורה האחרון אצל איבסן. יחסיהם גם היו הבסיס לבית בובות, והיא התנגדה לכך שאיבסן ישתמש בחייה בעבודתו, בדיוק כפי שאירנה מרגישה שרובק השתמש בה לעבודתו.
הסצנה האחרונה הייתה בתחילה שונה במידה רבה ומרוסנת יותר מזו שנכתבה לבסוף במחזה המוגמר. במקור אולפהיים מביא בקבוק שמפניה למעלה ההר, וכל ארבע הדמויות שותות לחיי החופש. כשאולפהיים ומאיה יורדים, אירנה אומרת לרובק ש: "התעוררתי משנת החיים העמוקה"
אחרי שנעלמו מבעד לערפל בדרכם לפסגת ההר, המפולת מפסיקה. הנזירה מגיעה, מסתכלת על אירנה והשמש זורחת גבוה מעל העננים.
תרגומים לעברית

הנריק איבסן, כשאנו המתים מתעוררים: אפילוג דרמטי בשלוש מערכות; תרגום: אלי ביז'אווי, רמת-גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 2004.
הנריק איבסן, כשאנו המתים מתעוררים: אפילוג דרמטי בשלוש מערכות; עברית: אייל לוי, רמת-גן: בית צבי - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989.
לקריאה נוספת

Hurt, James. Catiline's Dream: An Essay on Ibsen's Plays (Urbana: University Of Illinois Press, 1972).
Valency, Maurice. The Flower and the Castle: An Introduction to Modern Drama (New York: Grosset and Dunlap, 1966).
הערות שוליים

1 2 3  Watts, Peter. 1964, Notes to When We Dead Awake, p. 298 (Penguin)
↑  כשאנו המתים מתעוררים, נוסח עברי: אלי ביז'אווי, עמ' 15.
↑  כשאנו המתים מתעוררים, נוסח עברי: אלי ביז'אווי, עמ' 44.
↑  כשאנו המתים מתעוררים, נוסח עברי: אלי ביז'אווי, עמ' 55.
↑  כשאנו המתים מתעוררים, נוסח עברי: אלי ביז'אווי, עמ' 46.
↑  Schmoll gen. Eisenwerth, J. Adolf (1994). Auguste Rodin and Camille Claudel. Prestel. ISBN 3-7913-1382-7, 9783791313825
↑  Bremel, Albert (1996). Contradictory characters: an interpretation of the modern theatre. Northwestern University Press. pp. 282–283. ISBN 0-8101-1441-0, 9780810114418
↑  Binding, Paul (2006). With vine-leaves in his hair: the role of the artist in Ibsen's plays. Norvik Press. ISBN 1-870041-67-4, 9781870041676
↑  Templeton, Joan (2001). Ibsen's women. Cambridge University Press. p. 369. ISBN 0-521-00136-6, 9780521001366
1 2  Watts, Peter. 1964, Notes to When We Dead Awake, p. 300 (Penguin)
1 2  Watts, Peter. 1964, Notes to When We Dead Awake, p. 299 (Penguin)
↑  כשאנו המתים מתעוררים, נוסח עברי: אלי ביז'אווי, עמ' 31.
↑  Watts, Peter. 1964, Notes to When We Dead Awake, p. 298-9 (Penguin)
↑  Watts, Peter. 1964, Notes to When We Dead Awake, p. 301 (Penguin)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: aun2016915218  VIAF: 293546531   WorldCat (עם VIAF): 293546531
השבת השחורה

ערך זה עוסק במבצע של המשטר הבריטי בארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .


שבעה ממנהיגי היישוב העצורים במחנה המעצר בלטרון, לאחר השבת השחורה (למידע על אדם, לחצו עליו)
חלק מהנשק שנתפס בקיבוץ יגור במהלך השבת השחורה
השבת השחורה הוא כינוי שניתן ליום שבת, ל' בסיוון תש"ו, 29 ביוני 1946, שבו ערך השלטון הבריטי בארץ ישראל סדרה של פעולות כנגד היישוב היהודי, שבמסגרתן הוטל עוצר על ערים (תל אביב, ירושלים, חיפה, רמת גן, נתניה ועוד), קיבוצים ומושבים, נערכו חיפושים מבית לבית, ורבים ממנהיגי היישוב נעצרו. המבצע כונה על ידי הבריטים "אגאתה" (Operation Agatha). ביישוב רווחה ההנחה שמבצע אגאתה היה חלק ממבצע גדול יותר שכונה "מבצע ברודסייד", אותו תכננו הבריטים זמן מה לפני כן במטרה לשבור את כוחו של הפלמ"ח, להשאיר את ההגנה ללא הנהגה, ולמצוא מסמכים שיוכיחו את פעולותיה הלא חוקיות של הסוכנות היהודית. על פי ההיסטוריון מוטי גולני אין בחומר הבריטי סימוכין לתכנון מבצע גדול יותר.
רקע

פעולה זו של הבריטים באה בעקבות פעולות נרחבות אחדות של תנועת המרי העברי, שהבולטת בהן הייתה ליל הגשרים. כבר למחרת ליל הגשרים, ביצע הצבא הבריטי חיפושים נרחבים בקיבוצים מצובה שבגליל המערבי ובית הערבה שבצפון ים המלח, בחשד ששימשו כבסיסי יציאה לפעולות ליל הגשרים. למחרת צרו הבריטים על קיבוץ כפר גלעדי.
לאחר ההתנקשות בלורד מוין בנובמבר 1944, החלו הבריטים לתכנן מבצע שנועד גם הוא לשבור את תנועת המרי העברי, תחת הכינוי "מבצע ברודסייד". אמנם הבריטים תכננו את מבצע ברודסייד בסודיות, אך פרטי התוכנית הגיעו לש"י. ראשית, צבי זהבי, מפקד הש"י באזור ראשון לציון, קיבל מקצין חינוך של החטיבה הבריטית שחנתה בבסיס סרפנד (צריפין) את התיק של הצבא הבריטי על ההגנה, שכלל רשימה של 5,000 מבוקשים ואת פרטי מבצע ברודסייד. צבי זהבי העביר את המידע תוך סיכון עצמי רב. מפקדת ההגנה פרסמה את פרטי התוכנית בתחנת השידור שלה קול ישראל, בתקווה שחשיפת התוכנית תמנע את ביצועה, אך הבריטים לא נרתעו מהחשיפה המוקדמת.
בליל המבצע, הגיע הקצין ברגל מבסיס תל השומר, בו רוכזו הכוחות שיצאו למבצע, לכפר אז"ר ומסר לזלמן מסחרי וליעקב ליפשיץ את הידיעה שהמבצע יוצא לפועל. את המידע העביר ליפשיץ לתל אביב באמבולנס שהוביל ילד שהתחזה לחולה. בזכות הידיעה המוקדמת קיבלו רבים מראשי ההגנה התרעה בזמן, הסתתרו ולא נאסרו. כמו כן, הועבר חלק מהנשק למקומות מסתור אחרים.
המבצע

במבצע השתתפו 20,000 חיילים, ובסך הכול נעצרו בו יותר מ-2,700 איש, שהועברו ברובם לרפיח ובחלקם למחנות המעצר בעתלית ובלטרון.
בירושלים נתפסו בנייני הסוכנות היהודית וחברי ההנהלה – משה שרת, יצחק גרינבוים, דב יוסף, דוד רמז ויהודה לייב פישמן – נעצרו. דוד בן-גוריון, ששהה באותו הזמן באירופה, ניצל ממאסר. כמו כן, החרימו הבריטים מסמכים רבים, שהובלו בשלוש משאיות גדולות למלון המלך דוד בירושלים, שם שכנה מזכירות הממשלה והמפקדה הראשית של הצבא. מסמכים אלו הוכיחו באופן סופי את חלקה של הסוכנות היהודית בהנהגת תנועת המרי העברי.
בקיבוץ יגור נערכה סריקה יסודית, כנראה בעקבות מידע מוקדם שהיה לסורקים על המצאות מחסני נשק במקום. ואכן, בתום שבוע נמצאו 32 סליקים ליד גני הילדים וכן הסליק הגדול והעיקרי. בסך הכל נמצאו בקיבוץ בכל מקומות המחבוא יותר מ-300 רובים, 100 מרגמות, למעלה מ-400,000 כדורים ו-78 אקדחים. זמן מה לאחר מכן, הצליחו אנשי ההגנה להשיג בחזרה כ-80% מהנשק, תמורת שוחד של כ-1,000 לירות.
בקיבוץ מזרע פרצו החיילים למטה הפלמ"ח והחרימו מסמכים רבים, בהם כרטסת הפלמ"ח שהייתה כתובה בצופן שאותו לא הצליחו הבריטים לפענח. תפיסת המסמכים הייתה כי לא נשמרו בקפדנות הוראות ההסלקה. אמנם לא נגרם נזק אבל יגאל אלון כתב כי היה יותר הנזק המוסרי מן הנזק בפועל שכן אין זה כבוד לתנועת מחתרת כי מעון המטה שלה ייתפס בהפתעה. ואכן המטה ראה בכך כישלון מביש לעצמו.
בקיבוץ תל יוסף סגרו החיילים הבריטים על הקיבוץ והחלו בחיפושים. אחד מחברי הקיבוץ, חיים חרודי, נורה ונהרג על ידי הבריטים. במקום נופלו, ליד רפת הקיבוץ, הוקם עמוד לזכרו.
הפלמ"חניקים בגבעת חיים התכוננו באותה שבת לחג תנובת החלב במשק, כאשר בשעה 5 לפנות בוקר הקיפו את הקיבוץ שריוניות בריטיות ועשרות חיילים תפסו סביבו עמדות וחיכו שם לאות כדי להסתער ולערוך בתוכו חיפושים אחרי נשק בלתי-חוקי. אנשי פלוגה ה' ניסו להסוות במהירות את הסליקים שהיו פזורים ברחבי הקיבוץ.
בשבת השחורה נהרגו שמונה אנשים בידי הבריטים. מצבה לזכרם ממוקמת בקיבוץ הסמוך לאירוע, עין החורש.
מחשש לשפיכות דמים, קבעה מפקדת ההגנה כי ההתנגדות לחיפושים תהיה סבילה בלבד. בקיבוצים עין חרוד ותל יוסף פתחו הבריטים באש והרגו שלושה אנשים.