stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יפ פי.סי. טכנולוגיות
הערות שוליים

1 2 3  צ'יפ.פי.סי (ישראל) בע"מ - דוח תקופתי ליום 31 בדצמבר 2010
↑  מורן בר כוכבא, ‏ר.ה טכנולוגיות רכשה 10% מחברת צ'יפ פי.סי במיליון דולר, באתר גלובס, 9 בספטמבר 2001
↑  הארץ, המחשב השולחני הקטן בעולם בדרך לבורסה, באתר TheMarker‏, 14 ביוני 2007
↑  צ'יפ פי סי טכנולוגיות – פתרונות מנוהלים של תחנות רזות כבסיס להקטנת עלויות ושיפור זמינות, באתר "אנשים ומחשבים", 18 בדצמבר 2013
↑  ארז וולברג, ‏וול מארט היא הלקוח שהזמין מחשבים מצ'יפ PC; היקף ההזמנה - 5 מיליון שקל, באתר גלובס, 13 באפריל 2009
↑  מיכל יושאי, ‏צ'יפ פי סי זכתה במכרז בהיקף כ-15 מיליון שקל לאספקת "מחשבים רזים" לרשות המסים הגרמנית, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2007
↑  רם עוזרי, צ'יפ פי.סי תספק מחשבים רזים לפראנס טלקום הצרפתית בעבור 2.5 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 22 בדצמבר 2010
↑  שרון שפורר, צ'יפ פיסי הפכה לחברה ציבורית, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2007
↑  ליאור הנר, אחרי שעזב את וואלה - אילן ישראלי מונה לתפקיד מנכ"ל חברת צ'יפ פיסי, באתר TheMarker‏, 4 בינואר 2007
↑  שרון שפורר, רגע לפני הנפקת המניות לציבור: פחות מ-4 חודשים לאחר מינויו למנכ"ל - נפרדו דרכיהם של אילן ישראלי וצ'יפ פיסי, באתר TheMarker‏, 18 ביוני 2007
↑  שרון שפורר, למרות הקשיים העצומים שנערמו בפניה: צ'יפ פיסי השלימה הנפקה ומניותיה יחלו להסחר בקרוב בתל אביב, באתר TheMarker‏, 2 באוגוסט 2007
↑  אורי בלאו, הרמטכ"ל ובנו בע"מ: כך התחבר איתי אשכנזי, הבן של, עם האנשים הנכונים בצמרת התעשייה הביטחונית, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2009
חן מענית, ‏תעלומת תחקיר "דה-מרקר" נגד הרמטכ"ל, באתר גלובס, 11 באפריל 2010
↑  שמוליק שלח, ‏צ'יפ PC עשויה שלא לשרת את חובותיה; המנכ"לית התפטרה, באתר גלובס, 27 באפריל 2011
ליאור זנו, רם בלינקוב ביטל רכישת צ'יפ.פי.סי, באתר TheMarker‏, 4 באוקטובר 2011
↑  צ'יפ פי סי טכנולוגיות, אשר נרכשה על ידי קבוצת נידם תקשורת, מראה גידול ניכר במכירות ופתוח מואץ של מוצרים חדשניים , באתר "אנשים ומחשבים", 21 במרץ 2012
↑  יוסי הטוני, ‏אקסל סולושנס רכשה 55% מ-צ'יפ.פי.סי. לפי שווי של ארבעה מיליון שקלים , באתר "אנשים ומחשבים", 24 בינואר 2021
פריסטומיום

הפריסטומיום (Peristomium) הוא מקטע הגוף האמיתי הראשון בגוף של תולעים טבעתיות בקצה הקדמי. הוא נמצא ישירות מאחורי הפרוסטומיום ומכיל את הפה, מחושים ולפעמים מחושי הזנה, שעשויים לגדול במקום זאת על הפרוסטומיום. אם קיים אצל התולעת לוע, הוא כלול גם בקטע זה, ויכול להיות כלול ב-20 מקטעים לכל היותר, תלוי במין.
הפרוסטומיום והפריסטומיום יכולים להתמזג או להיות מובחנים זה מזה, או להיות מורכבים במבנה משותף של טבעת פריסטומיאלית וכתר זרוע.
הערות שוליים

↑  Beesley, Pamela; Graham J. B. Ross; Christopher J. Glasby (2000). Polychaetes & Allies: The Southern Synthesis. Fauna of Australia. Vol. 4A Polychaeta, Myzostomida, Pogonophora, Echiura, Sipuncula. Melbourne, Australia: CSIRO Publishing. pp. 11–12. ISBN 0-643-06571-7.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פתיל רועם

פתל רועם אמריקאי, 2010
פתיל רועם (באנגלית: blasting cord,‏ detonation cord או primer cord) הוא צינור גמיש מחומר פלסטי, המשמש להפעלת חומרי נפץ וחבלה. בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה צבעו של הפתיל הרועם היה לבן. בצה"ל צבעו הוא ירוק זית, ואילו בצבא האמריקאי הוא בצבע אפור כהה. ארגוני טרור משתמשים במגוון רחב של פתילים רועמים מתוצרת חברות ומדינות שונות, בצבעים שונים.
צינורית הפתיל הרועם מכילה חומר נפץ TNT או PETN (בצבא האמריקני) והיא בדרך כלל בקוטר של כ־6 מ"מ. מהירות פיצוץ של הפתיל היא גבוהה מאוד – כ־5,000 מטר בשנייה. עקב מהירות הפיצוץ הגבוהה שלו, הוא שימש בעבר וגם כיום להפעלת מספר מטעני נפץ בו זמנית. הפתיל מתנפץ ולא בוער כמו פתיל השהייה. הוא מיועד להפעלת מטענים בו זמנית או ליצירת פעולת שרשרת. מקובל להשתמש בו במכרות, בקידוחים, בהריסת מספר מבנים רב בו-זמנית ולשימושים צבאיים שונים.
בשל נפיצותו של הפתיל הרועם, לעיתים נעשה בו שימוש כמטען חבלה עיקרי, הן על ידי ליפופו סביב החפץ המיועד לפיצוץ הן באמצעות יצירת פקעת מלופפת, אשר בעת פיצוצה, נוצר גל ניפוץ כשל מטען חבלה.
בקרב יחידות חבלה צבאיות וגופים אזרחיים נמצא בשימוש גם פתיל רועם צורתי. פתיל זה מעוצב לכל אורכו כמעטפת משולשת, בדומה למטען חלול. יזימתו של הפתיל הצורתי מאפשרת פיצוץ ממוקד לאורכו של הפתיל. פתיל כזה משמש לחיתוך פרופילי מתכת, יצירת חורים בלוחות מתכת, עץ או גבס, או ביקוע מעטפת של עצמים הבנוים מחומרים קשיחים.
פקודת הסטטיסטיקה

פקודת הסטטיסטיקה היא המקור החוקי לפעולתה של הלמ"ס ולסמכויותיה. הפקודה המקורית חוקקה בשנת 1947 על ידי המנדט הבריטי, ולאחר שעברה שינויים והתאמות לצורכי מדינת ישראל בשנת 1972 הוחלפה על ידי הפקודה הנוכחית. בפקודה נערכו שינויים נוספים בשנים: 1978, 2008 ו-2010.
פירוט

הפקודה מגדירה את תפקידי הלמ"ס, אופן עבודתה, חובת הציבור למסור מידע ללמ"ס, חובת הלמ"ס לשמור על סודיות המידע המתקבל וכן את חובת הלמ"ס לפרסם את תוצאות עבודתה.
פקודת הסטטיסטיקה קובעת רשימת נושאים ותחומים מגוונת שבהם על הלמ"ס לערוך סקרים ולאסוף נתונים סטטיסטיים. הרשימה איננה סגורה וניתן להוסיף נושאים על פי הצורך בהוראת הסטטיסטיקן הלאומי ובאישור ראש הממשלה (סעיף 7 לפקודה).
החובה להשיב לסקרי הלמ"ס

על מנת לאסוף את הנתונים הנדרשים לניהולו של משק מודרני, ועל מנת לתת ייצוג הולם לכל הפרטים באוכלוסייה, פונה הלמ"ס לאנשים, לעסקים ולגופים ציבוריים בבקשה למסור מידע. המחוקק שהכיר בצורך חיוני זה, מחייב את האזרחים לשתף פעולה עם הלמ"ס, בפקודת הסטטיסטיקה [נוסח חדש] התשל"ב-1972.
פקודה זו מעניקה ללמ"ס סמכות לחייב את הציבור למסור לה מידע הנחוץ לביצוע הפעולות הסטטיסטיות שהיא עורכת. אדם פרטי המסרב למסור את המידע הנדרש עובר עברה פלילית לפי סעיף 21(2) לפקודה, אשר העונש בגינה הוא קנס של 500 ש"ח וזאת בעקבות תיקון הפקודה בשנת 2017. קודם לכן היה העונש מאסר של 3 חודשים כאמור בס' 22 לפקודה, באשר לבתי עסק העונש הקבוע בסעיף נותר על כנו. בנוסף, הפרעה לעבודת הסוקר, אי מסירת נתוני אמת ואי שמירה על השאלונים - אלו עבירות הכפופות לעונש מאסר על פי הסעיף.
הסמכות הרחבה שניתנה ללמ"ס נובעת מהבנת חשיבותה של סטטיסטיקה מקצועית ממלכתית (שאיננה מוזמנת על ידי בעלי אינטרסים) לשם התפתחותה של מדינה מודרנית, לשם קבלת החלטות בהסתמך על נתונים מבוססים. מכאן חשיבות תפקידיה של הלמ"ס לאסוף, לעבד ולפרסם מידע סטטיסטי על האוכלוסייה, החברה והכלכלה וכן על תחומים נוספים בישראל.
חובת הלמ"ס לשמור על סודיות הנתונים

במקביל לחובת הציבור למסור ללמ"ס מידע, ובמטרה להבטיח שלא ייחשפו פרטים אישיים כתוצאה משיתוף פעולה זה, קבע המחוקק שאין להעביר לידי רשות אחרת נתון המאפשר את זיהוי המוסר. מסיבה זו החוק מחייב את הלמ"ס לשמור כל נתון שנמסר לה בסודיות מוחלטת. הלמ"ס אכן משקיעה מאמצים רבים על מנת לשמור על חשאיותם של הנתונים הנמסרים לה - הן באמצעים פיזיים והן באמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
על מנת להבטיח הגנה מוחלטת לאזרח, קבע המחוקק, בנוסף לדרישתו מהלמ"ס לשמור על חשאיות הנתונים המאפשרים זיהוי של פרט, שנתון הנמסר ללמ"ס אינו יכול לשמש כראיה נגד האזרח ואף לא כראיה בבית משפט. כלומר, גם אם ידלוף מידע שנמסר על ידי האזרח ללמ"ס, הרי שבית המשפט מצווה להתעלם ממנו.
הערות שוליים

↑  אושר סופית: הפחתת העונש על סירוב העברת מידע להלמ"ס, באתר הכנסת, ‏13 בפברואר 2017
פעולה ישירה (ארגון טרור)

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1979–1987 (כ־8 שנים)
 אידאולוגיה:  אנרכו-קומוניזם, אנטי-פאשיזם, אנטי-אימפריאליזם, אוטונומיזם מרקסיסטי
 מייסדים:  ז'אן-מארק רוייאן
 מנהיגים:  ז'אן-מארק רוייאן
 חברים:  בין 180 ל-200 חמושים ותומכים (במהלך פעילותו)
 בעלי ברית:  סיעת הצבא האדום
 מתנגדים:  צרפת צרפת
 
פעולה ישירה (בצרפתית: Action directe, בקיצור AD) היה ארגון טרור צרפתי שמאלני-רדיקלי אשר היה פעיל בצרפת בין השנים 1979–1987. חברי הארגון זיהו את עצמם כ"ליברטריאנים קומוניסטיים" וכחברים ב"מחתרת גרילה עירונית", ובמסגרת זו ביצעו התנקשויות ופיגועים בהם נפגעו עשרות בני אדם. כמו כן, זוהה הארגון פעמים רבות עם ארגונים כ"הבריגדות האדומות" האיטלקי, "סיעת הצבא האדום" (כנופיית באדר-מיינהוף) מגרמניה, צבא השחרור הלאומי האירי ומספר ארגונים נוספים המזוהים עם השמאל הרדיקלי ברחבי אירופה.
היסטוריה

הארגון נוסד בשנת 1977 ממיזוג של שני ארגוני טרור שמאליים צרפתיים: GARI (מצרפתית: Groupes d'Action Révolutionnaire Internationalistes, "קבוצות הפעולה האינטרנציונליסטיות המהפכניות")(צר'), ו-NAPAP (מצרפתית: Noyaux Armés pour l'Autonomie Populaire, "קבוצות הליבה החמושות למען אוטונומיה עממית"). ב-1979 הכריז הארגון על כינון "מלחמת גרילה עירונית" והחל משנה זו, ביצעו סדרת פיגועים אלימים בשם "המלחמה באימפריאליזם" ו"ההגנה על הפרולטריון".
במהלך שנות פעילותם ביצעו פעילי הארגון למעלה מ-50 פיגועים שכוונו בעיקרם כלפי הממשל הצרפתי, סוכנויות נדל"ן וניהול נכסים, בניינים בבעלות הצבא הצרפתי, גופים בתעשייה הצבאית, וגופים המזוהים עם ישראל, וכן כלפי ארגונים סוציאליסטיים "מתונים" דוגמת איגוד הפועלים הצרפתי (CNPF), שאת בנייניו ריססו פעילי הארגון במכונת ירייה ב-1 במאי 1979. בפעולות הטרור שביצע הארגון נרצחו 12 בני אדם ונפצעו 26.
לצד פיגועים אלו, הארגון היה אחראי גם למספר רב של מעשי שוד אותם כינו "הפקעת נכסים למען הפרולטריון", ובהתנקשויות באנשי צבא ותעשייה. ב-25 בינואר 1985 רצחו פעילי הארגון ביריות את רנה אודראן, בכיר במשרד ההגנה הצרפתי, בפתח ביתו. הארגון הואשם גם בכך שנטל חלק ברציחתו של ז'ורז' בס, איש עסקים ששימש כמנהל בחברת רנו, שנרצח בפתח ביתו בשנת 1986, אך הארגון הכחיש קשר למעשה.
בדצמבר 1981 נעצר בפינלנד פעיל בארגון בשם לאהורי בנשלאל בחשד לזיוף "המחאות מטיילים"(אנ'), פעולה ממנה הרוויח הארגון הון רב. בנשלאל התאבד בתאו ב-1982, אך פעילי הארגון סירבו לקבל זאת בהאמינם שלשירותי הביטחון הפיניים הייתה יד בכך, והקימו תא טרור על שמו.
ב-1984 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק על ידי ממשלת צרפת.
ב-1985 בא הארגון בברית עם כנופיית באדר-מיינהוף ("סיעת הצבא האדום") הגרמנית. במהלך תקופה זו נטלו שני הארגונים אחריות על פיגוע חבלני שבוצע בבסיס חיל האוויר האמריקני ריין-מיין שבגרמניה בו נרצחו 2 בני אדם.
ב-1986 פוצצו פעילי הארגון מטען חבלה בתחנת משטרה בפריז. בפעולה זו נרצח מפקח בכיר בתחנה ונפצעו 22 שוטרים נוספים.
ב-21 בפברואר 1987 נעצרו ארבעה פעילים מרכזיים בארגון, וביניהם המייסד והמנהיג ז'אן-מארק רוייאן, ונידונו למאסר עולם. ז'ואל אוברון, אחד מארבעת הבכירים, שוחרר בשנת 2004 עקב מחלת הסרטן ממנה נפטר שנתיים לאחר מכן. מעצר הבכירים הוביל בפועל לירידה משמעותית בפעולות הארגון עד להפסקת פעולותיו.
חלק מפעילי הארגון שעדיין נתונים במאסר רואים עצמם כאסירים פוליטיים ומבקשים להשתחרר בשחרור מוקדם, כאשר חלקם אף עודדו פתיחת קמפיינים ציבוריים הקוראים לממשלת צרפת לשחררם. ב-2007 הוקלו תנאי המאסר של רוייאן, מנהיג הארגון, והותר לו לצאת מתחומי הכלא לתקופות קצובות, אך שנה לאחר מכן הפך בית המשפט את ההחלטה על פיה לאחר שרוייאן הצהיר כי הוא "מאמין כי מאבק מזוין עודנו הכרחי בשלבים מסוימים של מהפכה" במהלך ראיון לעיתון הצרפתי ל'אקספרס.
בתרבות הפופולרית

הארגון מוזכר מספר פעמים ביצירותיו של טום קלנסי: בספר "משחקים פטריוטיים" מזהה גיבור הספר מחנה אימונים ששימש את הארגון, וכתוצאה מכך, פושטים עליו לוחמי הכוחות המיוחדים הצרפתיים. בספר "קשת שש" (Rainbow Six) מבצעים פעילי הארגון פיגוע גדול בפארק השעשועים "וורלדפארק" (המבוסס על יורודיסני).
ראו גם

סיעת הצבא האדום
אוטונומיזם מרקסיסטי
טרור בצרפת
לקריאה נוספת

Action Directe: Ultra-Left Terrorism in France 1979-1987, מאמר אקדמי מאת מייקל דארטנל (1995)
מכתב שנשלח לממשלת צרפת על ידי אמנסטי אינטרנשיונל המוחה על תנאי מעצרם של חברי הארגון
הערות שוליים

↑  אמצעי תשלום אשר דומה במידת מה לכרטיס אשראי, והיה נפוץ באירופה לפני כניסת כרטיסי האשראי הממוחשבים
↑    Henry Samuel, ‏Terrorist group Action Directe founder 'does not regret murders', The Telegraph, 1 October 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 172334873   WorldCat (עם VIAF): 172334873
פתיחתא

פתיחתא (בעברית "פתיחה") היא צורה ספרותית המשמשת בקרוב לאלפיים מדרשים מספרות האגדה.
בראש הפרשיה הדרשן פותח בפסוק מן הכתובים (לעיתים מן הנביאים) ואז קושר אותו באמצעות דרשה לפסוק הראשון (לעיתים השני) של פרשת השבוע על פי מנהג ארץ ישראל אשר היו קוראים בתורה במחזור של שלוש וחצי שנים. 
אורכה של הפתיחתא בדרך כלל קצר ונושאה אינו עוסק בפרשה עצמה אלא דן בנושאים כללים.
על תפקידה של הפתיחתא נחלקו החוקרים. יש שטענו שנועדה לבוא כהקדמה לדרשה בציבור לפני קריאת התורה בבית הכנסת, ויש שטענו שמקומה בבתי המדרש.
במדרש תנחומא נמצא גם סוג מיוחד של פתיחתא שבו הדרשן פותח בשאלה הלכתית רטורית ("ילמדנו רבינו"), ואז עונה עליה תוך כדי דרשה ומֲעבָר לפסוק הפותח בסדר.
לקריאה נוספת

יוסף היינימן, "הפתיחתות במדרש האגדה - מקורן ותפקידן", דברי הקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות, עמ' 43-47
יונה פרנקל, "מדרש ואגדה", יחידה ג', עמ' 206-216, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
יעקב גרטנר, "מבוא לתורה שבעל-פה", יחידה 7, עמ' 261-263, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
פקודת הנישואין והגירושין (רישום)

פקודת הנישואין והגירושין (רישום), 1919 הוא שמו הקצר של דבר חקיקה מנדטורי שעודנו תקף במדינת ישראל, ותפקידו לקבוע את הליכי הרישום במרשם האוכלוסין של נישואים ושל גירושים. שמה המלא של הפקודה, הוא "פקודה הקובעת הוראות לרישום נישואין וגירושין".
הוראות החוק > הרשות הרושמת

הפקודה מסדירה את יצירתה של פונקציה מנהלית שנקראת "רושם הנישואין והגירושין" או "הרשות הרושמת", לה נמסרים על ידי המדינה טפסים של תעודות רשמיות של נישואים או גירושין. סעיף 5 לפקודה מחיל את כל הוראות הפקודה גם על רישום הגירושין, מלבד העדר הדרישה להוסיף את פרטי ההורים ברישום בעת הגירושין.
רשמי נישואים אלה הם פקידי מדינה בהתאם לפקודה, ותעודותיהם הן תעודות רשמיות של המדינה, המספקת להם את הטפסים הרשמיים הממוספרים. תפקידם של הרושמים הוא מנהלי-חילוני ולא דתי או שיפוטי. בפסיקה נקבע כי אין כל קשר בין סידור גירושין לבין בית דין, ובין רישום הגירושין לפי הפקודה לבין הצורך בבית דין.
"החובה לכתוב תעודת גירושין, מן המחוקק החילוני היא באה, והיא נובעת מפקודת הנישואין והגירושין (רישום). [...] אגב, תפקידו של רב שסידר קידושין או גירושין, על-פי הוראות הפקודה בוודאי אינו שיפוטי כלל ועיקר. הרב משמש "רשות רושמת כאמור בסעיף 2 לפקודה ותפקידיו הם שניים: הוא חייב לרשום בהתאם לסעיף 3 לפקודה, ולנהוג ברישומים כאמור בסעיף 4 שבו. דא ותו לא. [...] אומר אני שהרשות הרושמת לא מילאה חובתה, הואיל ולשם כתיבת תעודת הגירושין שהיא בחזקת מעשה-מינהל חילוני לא היה צורך בכינוס בית-הדין. בית-הדין אף אינו רשות רושמת."
במקרה אחר נקבע בפסיקה כי "משהכיר שר הדתות באדם כרשות רושמת לפי הפקודה הנ"ל, עלינו להניח שלאותו אדם יש תנאי הכשירות הנחוצים לפי הפקודה הנ"ל".
מאחר שבמדינת ישראל שולט הדין הדתי של הצדדים על כל דיני המעמד האישי, נקבע כי, בהתאם לדת, האימאם (אצל המוסלימים), הכומר (אצל העדות הנוצריות השונות), הרב (אצל היהודים), או השייח' של השבט (אצל הדרוזים) - יהיו רושמי הנישואים והגירושין. הפקודה מאפשרת גם רישום רישום נישואים וגירושין אזרחיים על ידי "הפקיד המסדר את הקידושין", ואולם, מאחר שאין תוקף לנישואים אלה במדינת ישראל - הרי שלא מונה פקיד כזה לרישום נישואים וגירושין אזרחיים.
הוראות החוק > התעודות

בהתאם לסעיף 4 לפקודה, על הרשות הרושמת לרשום כל נישואים או גירושין בארבעה העתקים של התעודה, כאשר עליה לשמור אחד בפנקס הרישום; לשלוח אחד למשרדו של הממונה על המחוז בסוף כל חודש; למסור העתק לבעל והעתק אחד לאשה תמורת תשלום.
בהתאם לסעיף 3 לפקודה על כל תעודה יש לציין את הפרטים הבאים:
השם, הגיל, משלח היד, העדה ומקום מגוריהם של הבעל והאשה;
השם, משלח היד ומקום מגוריהם של ההורים;
השם ומשלח היד של העדים;
תאריך הנשואין ומקום הנשואין.
ההבדל בין הרישום לבין התוקף

תקפם המשפטי של נישואין וגירושין בישראל נקבע לפי הדין האישי הוא הדין הדתי. קיימת הבחנה בין רישום הנישואין או הגירושין במרשם האוכלוסין (המתבצע לפי כל תעודה ציבורית, גם מחוץ לארץ) לבין תקפם של הנישואים או הגירושין. תוקף הנישואין או הגירושין נקבע בהתאם לדין האישי-דתי החל על הצדדים. קיים תוקף משפטי למעשי נישואים או גירושין פרטיים שבוצעו ללא מעורבות גורמי המינהל (שהם אנשי דת במקרה של דיני המעמד האישי), כל עוד אלה בוצעו לפי הדין הדתי שחל עליהם:
"יש להבחין בין שאלת רישומם של נישואין ובין שאלת תקפם. כך למשל, תוקפם המהותי של נישואין בין יהודים תלוי בהוראותיו של הדין היהודי לפיו יכול אדם לקדש אשה במעמד "פרטי" ללא גושפנקה ציבורית וקידושיו תפסים לכל דבר." פנחס שיפמן, מי רשאי לשמש "רושם נישואין" בישראל?, משפטים יא, 2 (תשמא) 221-236.
בכל מקום בו המחוקק קבע נורמות אזרחיות החלות על ענייני נישואין וגירושין, הדגיש היטב כי אין בכוונתו להתערב בשיפוטו של הדין הדתי על תוקף הנישואין או הגירושין וכי שאלת תוקף הנישואין או הגירושין נותרת לחלוטין תחת מרות הדין הדתי. כך למשל סעיף 181 לחוק העונשין, התשל"ז-1977, קובע כי דינו של מי שהתיר נישואין על כרחה של האשה הוא מאסר חמש שנים, אך החוק לא התערב בעצם תוקפו המשפטי של מעשה הגירושין או הנישואים:
"עיננו הרואות, אחד האלמנטים המרכזיים ליצירתה של העבירה הפלילית הוא שמעשהו של האיש יהיה תקף דווקא מבחינה משפטית-אזרחית, וכי על-ידי מעשה זה הצליח להתיר את קשר הנישואין, ושני בני הזוג חדלו להיות בעל ואשתו. בהניחו כתנאי לעבירה את תקפות המעשה מבחינה אזרחית, גילה המחוקק את כוונתו בבירור כי אין ברצונו להתערב בדיני הנישואין והגירושין"
הסמכות לביצוע החוק

הסמכות למינוי רשמי נישואין וגירושין לפי הפקודה הייתה מסורה עד הקמת המדינה לידי הנציב העליון לפלשתינה-א"י. עם הקמת המדינה נמסרה הסמכות לידי השר לענייני דתות. ביום 8 באוקטובר 2003 נסגר משרד הדתות בהתאם להחלטת ממשלה מס' 900, אשר העבירה את סמכות זו לראש הממשלה (סעיף 8 להחלטה).
בעקבות סגירת משרד הדתות, נחקק תיקון מספר 1 לחוק הרבנות הראשית לישראל, התש"ם-1980 שקבע כי גם למועצת הרבנות הראשית לישראל סמכות למנות רושמי נישואים לעדה היהודית. הסמכות למנות רושמי נישואים לגבי מי שאינם יהודים, וגם ליהודים - מכוחה של הפקודה - לא בוטלה.
ביום 6 בינואר 2008 נתקבלה החלטת ממשלה מס' 2903, אשר לפיה הוקם משרד לשירותי דת. בהחלטה נקבע כי השר יצחק כהן יעמוד בראשו וכן נקבעו תחומי אחריות וסמכות של המשרד החדש. בהתאם לסעיף 7 להחלטה, נותרה הסמכות לעניין פקודת הנישואין והגירושין (רישום) בידי ראש הממשלה.
שתי החלטות הממשלה הנ"ל (מס' 900 ומס' 2903), מפרידות בין סמכויות מכוח חוקים מסוימים המפורטים בהן, ובין סמכויות אחרות.
בשתי ההחלטות, לא מוזכרת פקודת הנישואין והגירושין (רישום). בפסקה 4 של החלטה מס' 2903 הנ"ל נקבע כי שטח הפעולה של הרשות הארצית לשירותי דת, תועבר ממשרד ראש הממשלה למשרד לשרותי דת ותהיה כפופה למנכ"ל המשרד לשרותי דת. שטח פעולה זה כולל בתוכו את הטיפול בעניינים הקשורים לרישום הנישואין של יהודים, אשר התבצע ביחידת הסמך, עד יום ההחלטה ואשר מבוצע במשרד לשירותי דת מאז ההחלטה.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 35/70 מרזוק נ' שר הפנים, פ"ד כד(2) 628, בעמ' 633(1970) (פסק דינו של כב' השופט י' כהן)
↑  ע"ר מס' 5, התש"ח, עמ' 22
↑  ס"ח תשס"ד מס' 1926 מיום 17.2.2004 עמ' 300.
פרוטוקול

ערך זה עוסק בסיכום דיון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עמדת הקלדנים כותבי הפרוטוקול בבית המשפט העליון
פְּרוֹטוֹקוֹל (נקרא בעברית גם פרטיכל וזיכרון דברים) הוא המסמך הנכתב במהלך דיון שבו משתתפים אחדים, ומסכם את שנאמר באותו דיון, ובכך מהווה בסיס להמשך ההתייחסות לדיון.
מרכיבי הפרוטוקול:
מועד קיום הדיון (תאריך, ולעיתים גם שעה).
כותרת הדיון, למשל "ישיבה של ועדת הכספים לדיון בהורדת מיסים".
רשימת המשתתפים בדיון. לעיתים נעשית הבחנה בין משתתפים קבועים ובין אורחים שהוזמנו לדיון מסוים.
זיהוי רושם הפרוטוקול. רושם הפרוטוקול הוא לעיתים אדם שמקצועו בכך, ואף שהוא נוכח בדיון, הוא אינו משתתף בו. פעמים אחרות רושם הפרוטוקול הוא אחד ממשתתפי הדיון, הרושם את הפרוטוקול בנוסף להשתתפותו.
תוכן הדיון . זהו לבו של הפרוטוקול והוא מציג את שנאמר בדיון. לתוכן זה שתי וריאציות עיקריות:
רישום של דברי המשתתפים בדיון, בדיוק כפי שנאמרו (כולל התבדחויות, קריאות ביניים ונאצות). צורת רישום זו מאפיינת פרוטוקולים של מליאת הכנסת (המתפרסמים ב"דברי הכנסת") ושל ועדותיה. פרוטוקול מסוג זה נקרא פרוטוקול סטנוגרמי. בפרוטוקול מסוג זה עולה לעיתים הדרישה למחוק מהפרוטוקול, כלומר להתייחס לדברים שנאמרו כאילו לא נאמרו, משום שיש בהם פגיעה קשה בחלק מהשומעים.
רישום תמציתי של עיקרי הדברים שנאמרו בדיון, ובפרט ההחלטות שהתקבלו בו.
הפרוטוקול מופץ בראש ובראשונה למשתתפי הדיון. לעיתים מופצת תחילה טיוטה שלו, לשם קבלת הערות של משתתפי הדיון, ורק לאחר אישורם מופצת גרסה סופית. לעיתים מובא הפרוטוקול (בחלקו או במלואו) גם לידיעת מי שלא השתתפו בדיון, אך הדיון נוגע לו.
פרוטוקול במשפט העברי

המנהג לתעד את מהלך המשפט מוזכר כבר במשנה: ”מַתְנִי' מָצָא אִיגְּרוֹת שׁוּם וְאִיגְּרוֹת מָזוֹן שְׁטָרֵי חֲלִיצָה וּמֵיאוּנִין וּשְׁטָרֵי בֵירוּרִין וְכׇל מַעֲשֵׂה בֵּית דִּין הֲרֵי זֶה יַחְזִיר... גְּמָ' מַאי שְׁטָרֵי בֵירוּרִין הָכָא תַּרְגִּמוּ שְׁטָרֵי טַעֲנָתָא רַבִּי יִרְמְיָה אָמַר זֶה בּוֹרֵר לוֹ אֶחָד וְזֶה בּוֹרֵר לוֹ אֶחָד” (מסכת בבא מציעא דף כ' עמוד א').
במשנה מוזכרים מספר סוגי שטרות שאם נמצאו - צריך להחזירם. אחד מהם הוא "שטר בירורים". בגמרא ישנן שתי שיטות לגבי מהותו של השטר הזה:
א. שיטה ראשונה שנהגה בבבל היא שזה שטר "טענתא" שזה אומר (לפי פירוש הרשב"ם) שטר שבו תועד כל מהלך המשפט והטענות של הצדדים, על מנת שאף צד לא יוכל לחזור בו בהמשך.
ב. לפי שיטת רבי ירמיה מדובר בשטר שמתעד את בחירת הדיינים של שני הצדדים (כל אחד רשאי לבחור דיין אחד, ואת הדיין השלישי בית הדין בוחר) שגם הוא נועד למנוע את חזרתם מבחירה זאת מרגע שהשטר נחתם.
לפי שתי השיטות (אבל בעיקר לפי השיטה הראשונה) ניתן ללמוד שכבר מהמאה הראשונה או השנייה לספירה הייתה הקפדה על תיעוד מהלך המשפט.
הערות שוליים

↑  ע"פ תקנות האקדמיה
↑  דוגמה: שמעון כהן, ח"כ אוקוניס בעימות מול ח"כים ערבים, באתר ערוץ 7, 6 באפריל 2009
↑  אגרות שמתעדות הערכת שומא של בית דין על נכסי הלוה שלא שילם בזמן שנדרש את חובו למלווה - וכעת מעריכים את נכסיו על מנת לחלט אותם למלווה כתשלום החוב
↑  שטר שמתעד התחייבות של הבעל לזון את בנותיה של אשתו מנישואין קודמין, במעמד נישואיהם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10634641  NDL: 00564548
פרדס הוצאה לאור

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  דוד גוטסמן
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 מיקום המטה:  חיפה
 משרד ראשי:  חיפה
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור
 מוצרים עיקריים:  סיפורת, ספרי עיון, שירה, ספרות ילדים
  
 http://www.pardes.co.il
 
פרדס הוצאה לאור בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית העוסקת בהוצאה לאור של ספרי עיון, סיפורת, שירה וספרות ילדים. ההוצאה מוציאה לאור מספר כתבי עת, בהם "סוציולוגיה ישראלית", "חברה אזרחית ומגזר שלישי בישראל", "סדק: כתב העת לנכבה שכאן", "דקה: כתב עת לשירה ולביקורת", "מחברות קולנוע דרום" ו"תו+".
היסטוריה

ההוצאה לאור נוסדה בשנת 2000 בחיפה על ידי דוד גוטסמן. ההוצאה פרסמה ספרי שירה רבים, בין היתר מאת ערן צלגוב, לאה פילובסקי, ערן הדס, יחזקאל רחמים, מיה טבת דיין, מואיז בן הראש ומיטל נסים. בתחילת דרכה, כדי להגביר את החשיפה שלה לקהל הרחב, איפשרה ההוצאה להוריד בחינם כתריסר כותרים מאתר האינטרנט שלה.
בשנת 2014 ייסדה את סדרת "מלח-מים" לספרות עברית מקורית, שבמסגרתה ראו אור ספרים מאת אלי שמואלי, רון דהן, הדס מזרחי, ענבר אשכנזי, ורד זינגר, גליה תנאי ואלקס ריף (זוכת פרס לשנת 2018).
ב־2016 זכתה ההוצאה ב"פרס ביכורים להוצאות לאור על הוצאת ספרי ביכורים" כחלק מפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
ספרים בולטים בהוצאת פרדס

אברהם רגלסון מסע הבובות לארץ-ישראל מהדורה חדשה, 2013
יאיר אורון (עורך), מצילי 1929, סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, 2017
עליזה שנהר, אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה, 2011
צ'ארלס פטרסון, כל יום הוא טרבלינקה, תרגום: עודד וולקשטיין, 2006
שמשון ביכלר ויהונתן ניצן, מרווחי מלחמה לדיבידנדים של שלום, 2001
וירג’יניה דניאלסון, קולה של מצרים: אום כולת’ום, שירה ערבית, החברה המצרית במאה העשרים; תרגום: חנה עמית-כוכבי, 2003
בל הוקס, פמיניזם זה לכולם ; תרגום: דלית באום, 2002
מרטין היידגר, השפה, תרגום: דנית דותן, מיכאל פרידמן, מהדורה דו-לשונית בצירוף הערות ומבוא, 2016
אוטוביוגרפיה מאת ניצול השואה שלום וייס, "צלם אנוש: שלושה דורות מנסים להבין", בה הוא מתאר את ילדותו בהונגריה לפני השואה ובתקופת השואה, באושוויץ ובמחנות אחרים (2013).
ראו גם

דקה (כתב עת)
הערות שוליים

↑  דוד זונשיין, ביאליק ודרוויש מזהירים: השיר הוא תהום, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2007
↑  דוד גוטסמן, שום התייחסות במוספים הספרותיים, באתר הארץ, 30 במאי 2007
↑   אינס אליאס, מיטל נסים לא סגורה על זה שהיא משוררת מזרחית, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2016
↑  מכתבים למערכת, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2007
↑   שבוע הספר 2017: אז מה כדאי לכם לקנות? מבקרי הספרים ממליצים, באתר הארץ, 7 ביוני 2017
↑  איתמר חדד‏, הוכרזו הזוכים בפרס שרת התרבות ליצירה ספרותית, באתר וואלה, 21 בדצמבר 2016
↑   רן שפירא, ספרים חדשים על דניאל כהנמן, תולדות הפסיכיאטריה ומאורעות תרפ"ט, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2017
↑  ניצה בן-דב, לכל אשה יש שם, באתר הארץ, 13 במאי 2011
↑   אבנר שפירא, למרות עמדותיו האנטישמיות, היידגר זוכה לפריחה בארץ, באתר הארץ, 13 במרץ 2017
↑   עלית קרפ, ספרים חדשים על השואה, באתר הארץ, 8 באפריל 2013
פרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית

פרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית (בגרמנית: Grenzmark Posen-Westpreußen, בפולנית: Marchia Graniczna Poznańsko-Zachodniopruska) הייתה מחוז של פרוסיה מ-1922 עד 1938. פוזן-פרוסיה המערבית הוקמה בשנת 1922 כמחוז של מדינת פרוסיה החופשית בתוך רפובליקת ויימאר, שנוצרה ממיזוג של שלושה שטחים לא רציפים שנותרו של פוזן ופרוסיה המערבית, אשר איבדו את רוב שטחם לרפובליקה הפולנית השנייה והעיר החופשית דנציג בהסכם ורסאי. משנת 1934, פוזן-פרוסיה המערבית נשלטה דה פקטו על ידי ברנדנבורג עד שפורקה על ידי גרמניה הנאצית, החל מ-1 באוקטובר 1938 ושטחה חולק בין המחוזות הפרוסיים של פומרניה, ברנדנבורג ושלזיה.  שניידמיהל (היום פילה) הייתה בירת המחוז. כיום, המחוז מוכל כולו בתוך המדינה המודרנית של פולין.