stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עין נמר

| --- | --- |

 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל 
 אזור:  מחוז הדרום 
 קואורדינטות:  31°21′25″N 35°18′52″E﻿ / ﻿31.35686°N 35.31438°E﻿ / 31.35686; 35.31438
 גישה למעיין
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) עין נמר(למפת צפון הנגב רגילה) עין נמר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין נמר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין נמר
 
עֵין נׇמֵר הוא מעיין מסוג מעיין העתק הנמצא בנחל צאלים שבמדבר יהודה. המעיין מוסתר לעין על ידי סלעי ענק, ואליו ניתן להגיע רק ברגל.
מימיו של המעיין טובים לרחצה ואף ניתנים לשתייה.
המעיין נובע במשך כל השנה לתוך בריכה שגודלה משתנה משיטפון לשיטפון ומעונה לעונה.
מקור שמו של המעין הוא בדמיון לשמו הערבי – עין א-נימריה.
הערות שוליים

↑  Simply-Smart, עין נמר בנחל צאלים, באתר www.maslulim-israel.co.il
↑  מדריך ישראל החדש, כתר, 2001
↑  טיולי, אתר. "עין נמר | אתר טיולי". אתר טיולי. נבדק ב-2018-05-02.
↑  ילקוט הפרסומים 668 (עמ' 1191), ‏6 במאי, 1959
1790 במוזיקה
אירועים

יוזף היידן ולודוויג ואן בטהובן נפגשים בפעם הראשונה.
היווסדה של אופרת פקין.
מוזיקה קלאסית

לודוויג ואן בטהובן – קנטטה על מות יוזף השני (Cantata on the Death of Joseph II)
ברתולומאו קמפניולי – קונצ'רטו לחליל אופרה 3 (Flute Concertos Op. 3)
מוציו קלמנטי – Keyboard Sonata in F, WoO 3
יאן לדיסלב דוסק – שלישיית פסנתר (Piano Trio)
נפטרו

ניקולאוס אסטרהאזי, נסיך הונגרי. טעמו באופרה ותרומתו להפקות מוזיקה נוספות הקנו לו את התואר "המפואר". הוא זכור גם כמעסיקו העיקרי של המלחין יוזף היידן (נולד ב-1714)
אפטון סינקלייר

| --- | --- |

צילום מ-1934
 לידה:  20 בספטמבר 1878 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בנובמבר 1968 (בגיל 90) באונד ברוק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Upton Beall Sinclair, Jr
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות רוק קריק 
 שם עט:  Clarke Fitch, Arthur Stirling, Frederick Garrison 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, הסיטי קולג' של ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הג'ונגל 
 תקופת הפעילות:  מ-1898 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לסיפורת (1943) 
 חתימה:   
 
אפטון ביל סינקלייר הבן (באנגלית: Upton Beall Sinclair, Jr;‏ 20 בספטמבר 1878 – 25 בנובמבר 1968) היה סופר ועיתונאי אמריקאי, שהשתמש בכתיבתו לקידום רעיונות הסוציאליזם והמרקסיזם בארצות הברית. בכתביו תקף בחריפות את הקפיטליזם והוקיע את העוול והשחיתות הנובעים ממנו לדעתו.
קורות חיים > רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו

אפטון סינקלייר נולד בבולטימור במרילנד שבארצות הברית, כבנם היחיד של אפטון ביל סינקלייר האב ושל פריסילה לבית הארדן. המשפחה התגוררה בבית דירות להשכרה ואביו עבד לסירוגין כסוכן מכירות לבגדים, לכובעים ולמשקאות חריפים. התמכרותו לאלכוהול הטילה צל כבד על ילדות בנו.
האב היה צאצא למשפחה מבוססת של קציני ים מדרום ארצות הברית. סבא רבא שלו, ארתור סינקלייר, היה קומודור בחיל הים הפדרלי, אך במלחמת האזרחים נאלץ להתפטר על מנת להצטרף לצבא הקונפדרציה של הדרום. תבוסת הדרום במלחמת האזרחים הביאה להתרוששות המשפחה. האם, פריסילה, הייתה בתו של מזכיר-גזבר רשות הרכבות של וסט מרילנד וכומר מתודיסטי. היא השרתה אצל בנה את האהבה לקריאת ספרים.
אפטון בילה את שנותיו הראשונות הן בבית הוריו הדל והן בביתם המרווח והנוח של הסבים האמידים מצד אמו בשדרות מרילנד. החיים בשתי הסביבות החברתיות השונות כל כך השפיעו מאוחר יותר על השקפת עולמו ועל כתיבתו.
בשנת 1888 עברה המשפחה לרובע קווינס שבניו יורק, וגרה בדירות שכורות. בגיל 14 התחיל לימודי ספרות ופילוסופיה בסיטי קולג' של ניו יורק. הוא גילה כישרון יוצא דופן בכתיבה, ועל מנת לממן את לימודיו החל לפרסם סיפורי הרפתקאות, בדיחות אתניות ומאמרים במגזינים פופולריים. נאמר שכתב שמונת אלפים מילים ביום. בשנת 1897 למד תקופה קצרה משפטים באוניברסיטת קולומביה אך לא סיים תואר.
קורות חיים > התחלת פעילותו הספרותית והפוליטית

בשנת 1900 עבר סינקלייר לגור בקוויבק שבקנדה. באותה שנה נשא לאישה את מיטה פולר, וב-1901 נולד בנו דייוויד. הרומן הראשון שכתב, "אביב וקציר" (1901), זכה להצלחה מוגבלת, וגם שלושת ספריו הבאים לא הצליחו. בשנת 1904 נרשם למפלגה הסוציאליסטית של ארצות הברית וכעבור שנה, ב-1905, הקים יחד עם ג'ק לונדון, הרי ליידלר ונורמן תומאס את החברה הסוציאליסטית של המכללות (Intercollegiate Socialist Society).
בשנת 1906 הציג במדינת ניו ג'רזי את מועמדותו מטעמה לקונגרס. ברוח האידאולוגיה של המפלגה דגל אז סינקלייר בביטול הבעלות הפרטית על הרכוש ובניהול משותף של כל אמצעי הייצור, כולל מפעלים וחוות חקלאיות.
בשנת 1913 התגרש מאשתו הראשונה, ובספרו Love's Pilgrimage משנת 1911, תיאר את חיי נישואיו ואת לידת בנו בכנות שעוררה הלם בין כמה מבקרים. בשני ספרים אחרים שכתב, "סילביה" ו"נישואיה של סילביה", קרא לקידום בחינוך המיני, ולמאבק בבורות ובדיסאינפורמציה בתחום זה. ב-1913 נישא למרי קריג קימברו.
ספרו "The Gnome Mobile" ‏ (1937) עובד לסרט בשנת 1967 בהפקת אולפני וולט דיסני.
מאוחר יותר, בשנת 1917, התלהב סינקלייר ממדיניותו של הנשיא וודרו וילסון ועזב את המפלגה הסוציאליסטית. אך לא לזמן רב, מפני שתמיכת הנשיא וילסון בהתערבות נגד רוסיה הסובייטית גרמה לו לאכזבה קשה ולהחלטה לשוב למחנה הסוציאליסטי.
יצירתו

סינקלייר היה סופר פורה ונחל פופולריות רבה במחצית הראשונה של המאה העשרים, אך דבקותו בסוציאליזם שיוותה אופי מגויס לכתיבתו והגבילה את ערכם הספרותי של כתביו. הביקורת החריפה שבספריו הצליחה כמה פעמים להביא לתיקון עיוותים חברתיים. עיקר פרסומו בא לו מספרו "הג'ונגל" משנת 1906, שעסק בתנאים בתעשיית אריזת הבשר בארצות הברית. השערורייה הציבורית שחולל ספרו הביאה בסופו של דבר לחקיקת חוק הפיקוח על הבשר בשנת 1906. עם זאת, הנקודה העיקרית של הספר לא הצליחה להגיע אל קוראיו (הוא התלונן: "כיוונתי אל ליבם, אך פגעתי בקיבותיהם"). מטרת כתיבתו הייתה להצביע על תנאי העבודה הלא-אנושיים של העובדים השכירים בחברה קפיטליסטית. עם זאת, התהילה וההון שהרוויח מפרסום הספר, אפשרו לו לכתוב ספרים כמעט על כל נושא ועניין בתחום העוול החברתי במאה העשרים.
סינקלייר היה אחד מבין הסופרים שיצירותיהם נשרפו בגרמניה הנאצית במאי 1933.
פעילות חברתית

סינקלייר הקים בשנת 1906 קומונה סוציאליסטית, שלה קרא "הליקון הול קולוני", בכספי הרווחים מספרו "הג'ונגל". אחד המצטרפים לקומונה היה הסופר והמחזאי, סינקלייר לואיס, שעבד שם כשרת. מבנה הקומונה נשרף בשנת 1907 כנראה עקב הצתה.
סינקלייר נתקל במה שיתאר מאוחר יותר כבעיה המוסרית הקשה ביותר בחייו, כאשר הציג ברומן שלו "בוסטון", את סאקו וונצטי כחפים מפשע, קורבנות לעדות שקר, בזכות השקפותיהם הפוליטיות. אך עורך דינם, פרד מור, גילה לו בסוד, שהם היו אשמים וכי האליבי שלהם, שאותו הציג במשפט, היה כוזב. מאוחר יותר פקפק אפטון סינקלייר באמיתות טענותיו של מור.
פעילות פוליטית

סינקלייר הציג פעמיים את מועמדותו למשרת מושל קליפורניה. בפעם הראשונה כמועמד סוציאליסטי, אז קיבל קולות ספורים; ובפעם השנייה, בשנת 1934, כדמוקרט. בפעם השנייה, בעיצומו של השפל הגדול בארצות הברית, הנהיג תנועה פוליטית חדשה שהייתה אמורה, כך קיווה, הן להיאבק בהשפעות השפל והן לשמש לו כמקפצה למשרת המושל. התוכנית הלהיבה את המפלגה הדמוקרטית, וסינקלייר הוצב כמועמדה לתפקיד המושל. השמרנים בקליפורניה ניעורו לפעולה נגד ניסיון ההשתלטות הקומוניסטי, כפי שראו אותו, על מדינתם, והשתמשו בתעמולת-נגד מאסיבית, שהציגה את סינקלייר כקומוניסט, אף כי הקומוניסטים האמריקאים והסובייטים ראו בסינקלייר קפיטליסט. סינקלייר הובס בבחירות, נטש את הפוליטיקה ושב לכתיבה.
סינקלייר חי רוב חייו בקליפורניה ואחר כך באריזונה, אך סמוך לסוף ימיו עבר לניו ג'רזי.
אחרי מות אשתו השנייה, מרי קריג, בשנת 1961 כשהיה בן 83, התחתן בשלישית עם מרי הארד ויליס, שנפטרה בשנת 1967. סינקלייר נפטר בנובמבר 1968 בבית אבות בבאונד ברוק שבניו ג'רזי, לשם עבר בשנת 1966 על מנת להיות בקרבת בנו.
בחייו הפרטיים היה צמחוני. פרט להשקפותיו בתחום הסוציאליזם והדמוקרטיה, מאבקו לשיפור תנאי העבודה של הפועלים, לשיפור העבודה העיתונאית, נגד האלכוהוליזם ומכות חברתיות אחרות, התעניין סינקלייר ברפואה אלטרנטיבית, בפאראפסיכולוגיה ובספיריטואליזם, וערך ניסויים בטלפתיה. בשנת 1930 פרסם על כך את הספר Mental Radio.
רוב כתביו, צילומיו והמהדורות הראשונות של ספריו נמצאות בספריית לילי של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
פרסים ואותות כבוד

1943 – פרס פוליצר, עבור הרומן "שיני הדרקון"
פרס מטעם איגוד העיתונים האמריקאיים
1962 – פרס מטעם איגוד עובדי הרכב (UAW)
הנצחה

1971 – ביתו (Upton Sinclair House) במונרוביה שבקליפורניה, הוכרז כאתר מורשת היסטורית לאומית.
רשימה חלקית של ספריו

הג'ונגל (1906) – רומן על בתי המטבחיים הגדולים בשיקגו.
המלך פחם (1917).
נפט (1927) – בשנת 2007 יצאה לאקרנים גרסה הוליוודית המבוססת על הספר בשם זה ייגמר בדם, בבימויו של פול תומאס אנדרסון. הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום ולמשחקו של דניאל דיי-לואיס, ואף היה מועמד לפרס הסרט הטוב.
בוסטון (1928) – על פרשת סאקו וונצטי.
שיני הדרקון, אשר זיכה אותו בפרס פוליצר.
כן פרסם סדרת רומנים ארוכה, ששם גיבורה הוא לני באד ועיקרה פרשנות מרקסיסטית של ההיסטוריה החדשה, ממלחמת העולם הראשונה ועד אחרי מלחמת העולם השנייה.
ספריו שתורגמו לעברית

הג'ונגל, הוצאת זמורה ביתן, 1987, תרגם יואב לויטס הלוי
המלך פחם, הוצאת מצפה 1930, תרגם אפרים ברוידא
המלך פחם, זמורה ביתן, 1983, תרגם חיים גליקשטיין
מאה אחוז, הוצאת מצפה, 1932, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי
לני בד, רומן, תבל, תל אביב, 1955, תרגם זאב הרטבי
מלך המכוניות, רומן על "אמריקה של פורד", תבל, תל אביב, 1952, תרגם נחמיה פורת
נפט, רומן, מצפה, ירושלים, 1930, תרגם אהרן ראובני
קץ העולם, תל אביב, 1959, תרגם יוסף נדבה
לקריאה נוספת

Harris, Leon A. Upton Sinclair, American Rebel. New York: Crowell, 1975.
Scott, Ivan. Upton Sinclair: The Forgotten Socialist. Lanham, MD: University Press of America, 1996
Sinclair, Upton. Autobiography. New York: Harcourt, Brace, & World, 1962.
Sinclair, Upton. My Lifetime in Letters. Columbia: University of Missouri Press, 1960.
הערות שוליים

↑  אתר המורשת הספרותית של אוניברסיטת בולטימור
↑  The Burning of the Books, May 10 1933, Jewish Virtual Library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268267405171  PLWABN: 9810696073305606  BIBSYS: 90150278  BNC: 000271400  BNE: XX1018013  BnF: cb11924897n (data)  CANTIC: a11711796  CiNii: DA01464754  GND: 118797395  ICCU: CFIV006764  ISNI: 0000 0003 6865 058X  LCCN: n79127862  LNB: 000023751  MusicBrainz: fafde064-c8bf-4924-9d2f-33fee1c95f95  NARA: 10581536  NDL: 00526223  NKC: jn19990007989  NLA: 35501455  NLG: 69696  NLK: KAC199625426  NSK: 000034666  NTA: 068471491  RERO: 02-A003834579  SELIBR: 225270  SNAC: w6zm65v8  SUDOC: 027139913  Trove: 976076  VcBA: 495/258350  VIAF: 32002923   WorldCat (עם VIAF): 32002923
אדמונד לוי

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1941 בצרה, עיראק
 פטירה:  11 במרץ 2014 (בגיל 72) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  1977–2011 (כ־34 שנים)
 תקופת הפעילות:  ? – 11 במרץ 2014 
 תפקידים בולטים:  שופט בית משפט השלום  שופט בית המשפט המחוזי  שופט בית המשפט העליון  חבר הוועדה לבחירת שופטים
 פעילויות נוספות:  משפטן, עורך דין, נוטריון[דרוש מקור]
 מספר צאצאים:  2
 
אדמונד אליהו לוי (11 באוקטובר 1941 – 11 במרץ 2014) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בבית המשפט העליון וכחבר הוועדה לבחירת שופטים, עד ליציאתו לגמלאות באוקטובר 2011.
ביוגרפיה

לוי נולד בבצרה שבעיראק, עלה לישראל עם משפחתו בהיותו כבן 10. המשפחה השתקעה והתגוררה ברמת גן, והוא התחנך בבית ספר תיכון דביר. אביו אליהו סאלם לוי היה פעיל בתנועת החרות ועם מינויו לראש סניף התנועה ברמלה, עברה המשפחה להתגורר בעיר זו. אביו נבחר כראש עיריית רמלה ושימש בתפקיד בשנים 1971–1972 עד פטירתו.
קריירה משפטית

לאחר שירותו בצה"ל, החל לעבוד בבית משפט השלום ברמלה, ובמקביל למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. הוא התקדם בתפקידיו בבית המשפט ממחלק תה עד שהפך למזכיר הראשי של בית המשפט.
ב-1970 הוסמך כעורך דין ופתח משרד משלו ברמלה. כיהן כסגן ראש עיריית רמלה מטעם הליכוד במשך 3 שנים. ב-1977 מונה לשופט צבאי, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים. ב-1979 מונה לשופט בית משפט השלום בכפר סבא. ב-1984 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לוי דן בעיקר בפלילים והתבלט כשופט יעיל וקפדן. בין השאר ישב בראש ההרכב שהרשיע את יגאל עמיר ברצח יצחק רבין.
מונה לשופט בית המשפט העליון במינוי בפועל בשנת 2000, וכשזה הסתיים, מונה במינוי של קבע באוגוסט 2001 יחד עם אילה פרוקצ'יה.
ב-24 במרץ 2008 נבחר על ידי חבר שופטי בית המשפט העליון לוועדה לבחירת שופטים במקומו של המשנה לנשיאה אליעזר ריבלין.
לוי פרש לגמלאות בהגיעו לגיל 70, ב-11 באוקטובר 2011.
בינואר 2012 מונה לוי על-ידי ראש הממשלה ושר המשפטים לעמוד בראש הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. ביולי 2012 פורסמו מסקנות הוועדה בראשותו.
פסקי דין וגישה משפטית

תחום התמחותו של השופט לוי היה המשפט הפלילי. בין היתר, כתב את פסק הדין בפרשת הסגרתו של זאב רוזנשטיין לארצות-הברית, בו הכיר ביכולת להסגיר אזרח ישראלי שהעבירות שביצע היו קשורות לשטחה של מדינה זרה.
בתחום המשפט הציבורי נחשב לוי לשופט "אקטיביסט", והיה מוכן להתערב בהחלטות שלטוניות ומינהליות (כולל חוקים של הכנסת), גם במקרים שבהם אין בית המשפט נוהג להתערב. הדבר הוביל לכתיבת דעות יחיד רבות מצדו. כך, לדוגמה, היה לוי השופט היחיד שפסק, בדעת מיעוט, שהחוק המקטין את קצבאות הביטוח הלאומי אינו חוקתי ודינו להתבטל. כן הצטרף לוי לפסק-הדין לפיו יש לבטל סעיף בפקודת הנזיקין, שפטר את המדינה מאחריות נזיקית כלפי פלסטינים שנפגעו בפעולות צה"ל שלא במסגרת פעילות ביטחונית. לוי ישב בראש הרכב בג"ץ שפסל את החלטת שר הפנים, מאיר שטרית, לצמצם את מספר חברי מועצות הערים סמוך למערכת הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בסוף שנת 2008.
בבג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל הורה לוי על ביטול הסדר הכבילה של עובדים זרים בישראל, תוך שהוא משתמש בלשון נוקבת לבקר את הדרך בה נוהגת המדינה בעובדים אלה: "אל לה למצוקתם של עובדים אלה מלהפוך עבורנו קרדום לחפור בו. חלילה לנו מהפיכת עוניים מנוף לפגיעה בלתי-מבוקרת ובלתי-מידתית בזכויות-יסוד. אנו, בעיקר אנו – שטעמה המר של גלות אינו זר לנו – הלא ידענו את נפש הגר, שגרים היינו בארץ מצרים (שמות כ"ג, ט)".
בשנת 2006 קבע לוי כי התיקון לחוק האזרחות, אשר מונע איחוד משפחות בין פלסטינים לבין תושבי ישראל, אינו חוקתי. עם זאת, קבע כי אין לבטל את החוק, כיוון שממילא תוקפו עומד לפוג בתוך מספר חודשים, ויש להניח כי הכנסת תתקן את החוק בגלגולו הבא. דעתו של לוי הייתה שובר השוויון בין חבריו בפרשה זו. בשל כך, הפכה דעתו להלכה אשר יצאה מפסק הדין: ברוב קולות נקבע כי החוק אינו חוקתי, אולם הוא נשאר בתוקפו. בשנת 2012, בעתירה נוספת נגד החוק, קבע לוי בדעת מיעוט שיש לבטל את החוק.
לוי היה היחיד שפסק כי יוּתר למשה פייגלין להתמודד בבחירות לכנסת השש עשרה. הוא דרש הסברים ממפקד חיל האוויר, דן חלוץ, על התבטאויותיו לאחר הריגת המחבל סלאח שחאדה. כן הצטרף לשאר השופטים ותמך בהסרת גדר ההפרדה סביב אלפי מנשה והחלפתה בגדר שלא תקיף יישובים פלסטינים.
לוי מתח ביקורת חריפה על פיטורי שרי הימין שבוצעו במטרה לאפשר את קבלת תוכנית ההתנתקות, אך לבסוף נתן להם הכשר משפטי. גם על ההחלטה לבטל את "המצרף" כתחליף לפסיכומטרי מתח ביקורת, אך אישר אותה בפסק דינו. פסיקה אחרת של לוי, שבה דעתו התקבלה על חבריו השופטים, הייתה לאסור על מימון בתי ספר חרדים שלא יקיימו את תוכנית הליבה של משרד החינוך.
לוי דחה את ערעורו של עו"ד ישראל פרי על הרשעתו בפרשת הפנסיה הגרמנית. בעתירות שהוגשו נגד הסדר הטיעון שנחתם בין פרקליטות המדינה לנשיא המדינה לשעבר משה קצב, בעניין עבירות המין שבהן נחשד, שנדחו ברוב של שלושה מול שניים, היה בדעת מיעוט (ביחד עם השופטת דורית ביניש), וסבר כי יש להתערב ולפסול את עסקת הטיעון. בין השאר גזר על שלמה בניזרי ארבע שנות מאסר על עברות של שוחד והפרת אמונים. ב-13 ביולי 2009 תקף קשות את בית המשפט המחוזי ואת השופט משה דרורי שבחר שלא להרשיע אברך שדרס בכוונה תחילה שומרת בחניון, כדי לא למנוע את קידומו של האברך הדורס לעמדה בכירה בבית-דין רבני.
לוי בלט במלחמתו בשחיתות הציבורית. כתב בפסק דין שדן בבקשה לביטול עסקת הטיעון שנחתמה בין היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לנשיא המדינה לשעבר, משה קצב: "מציאות קשה, כמותה לא ידענו בעבר, הולכת ומתהווה נגד עינינו. במקרים רבים ניצלו אנשי ציבור את מעמדם ואת כוח השררה שבמשרתם כדי להיטיב עם עצמם ועם מקורביהם, אגב עשיקתה של הקופה הציבורית".
פסקי דין וגישה משפטית > דעת המיעוט בבג"ץ ההתנתקות

נכונותו של לוי להתערב בהחלטות שלטוניות בכלל, ובחוקים בפרט, באה לידי ביטוי בפרשת ההתנתקות מרצועת עזה.
בהחלטתו ביוני 2005 בעתירה שהוגשה לבג"ץ נגד תוכנית ההתנתקות מצא עצמו לוי במיעוט כאשר ביקש לפסול את התוכנית כלא חוקתית. עוד במהלך הדיונים בעתירה ביקש לוי להוציא צו ביניים לעיכוב יישום התוכנית, ובפסק הדין עצמו קבע כי ההתנתקות כולה אינה חוקתית ופסק כי אם דעתו הייתה מתקבלת, היא הייתה בטלה ומבוטלת.
בין נימוקיו ציין לוי את הונאת הבוחרים שנעשתה בידי ראש הממשלה, שהתחייב במסע הבחירות שלא לסגת מרצועת עזה. בנוסף ציטט בהרחבה רבה נימוקי פוליטיקאים ואנשי ביטחון שסברו כי התוכנית מסוכנת ודבריהם פורסמו בתצהיר לבית המשפט או בעיתונות. בעיקר הדגיש את זכותו של עם ישראל על ארץ ישראל בכללותה ולפיכך את היותה של התוכנית "שלילה של זכות יסוד שאין נעלה ממנה". השתמע ממנו שרק חוק יסוד יכול לפגוע בזכות זו. לוי דחה בתוקף את הטענה שהשמיעה המדינה לפיה על המתנחלים היה לצפות שישיבתם בשטח היא זמנית. על אף דבריו החריפים נגד התוכנית קרא לוי לציבור בסוף דבריו לציית לחוק ולהחלטת רוב חברי בית המשפט.
פסקי דין וגישה משפטית > התבטאותו נגד שר המשפטים

בדעת מיעוט סבר שיש לפסול את החלטת היועץ המשפטי מני מזוז לחתום על עסקת טיעון עם הנשיא לשעבר משה קצב. בגוף פסק הדין הזכיר השופט לוי את יוזמות החקיקה שהוביל שר המשפטים דניאל פרידמן במטרה להפחית מכוחו של בית המשפט העליון, וטען כי הן "איום גס שמערכת המשפט טרם ידעה כמותו ואשר נועד ככל הנראה להשפיע על פסיקותיה". בהתייחסה לדברים אלה ולדברים חריפים נוספים, שהתייחסו לשר חיים רמון, ושאותם כלל השופט לוי בדעת המיעוט שלו בפסק הדין בעניין עסקת הטיעון של משה קצב, כתבה בחוות-דעתה באותו העניין נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, כי "איננה סבורה, שמקומם של אלה יכירם במסגרת פסק הדין".
פסקי דין וגישה משפטית > בג"ץ בית הספר בעמנואל

בג"ץ בית הספר בעמנואל, שבו קיבל בג"ץ טענה בדבר אפליה על בסיס עדתי בין תלמידות מזרחיות לתלמידות אשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל, עורר דיון ציבורי נרחב. אף שההחלטה ניתנה פה אחד בהרכב של שלושה שופטים, אישים בציבור החרדי יצאו בביקורת אישית על אדמונד לוי, שהיה ראש ההרכב והדומיננטי בו. ח"כ משה גפני פרסם טור ברשת עיתונות דתית תחת הכותרת "תודה, אדמונד" ובו כינה את לוי "טיפש". בעיתונות החרדית כונה לוי באותה תקופה "סגן ראש עיריית רמלה לשעבר", ובעיתון החרדי "יתד נאמן" פורסם טור חריף תחת הכותרת "אבן שזרק שופט אחד, עשרה חכמים לא יוכלו להוציא", ובאותו טור יוחסו ללוי נחיתות, נקמנות וחוסר מזג שיפוטי מינימלי. בעקבות אלה קרא הרכב בג"ץ בראשותו של לוי ליועץ המשפטי לממשלה לבחון את חוקיות הדברים וליידע את חברי הכנסת על היחס הראוי כלפי בית המשפט.
הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון

בינואר 2012 מינה ראש הממשלה בנימין נתניהו ועדה בראשות לוי לבחון נושאים הקשורים בתחום שטחי יהודה ושומרון וההתנחלויות. הוועדה מצאה כי השטחים אינם בבחינת "שטח כבוש" מאחר שלא הוחזקו בידי ירדן על פי הדין הבינלאומי ושההתנחלויות ביהודה ושומרון חוקיות גם על פי המשפט הבינלאומי. חלק נכבד מן הדו"ח עוסק בהזמת דו"ח טליה ששון. ממצאי הוועדה שנויים במחלוקת, כאשר חוגי ימין תומכים בהם וחוגי שמאל מתנגדים.
חיים אישיים > פטירתו

נפטר ב-11 במרץ 2014, בגיל 72, ונטמן בבית העלמין הישן ברמלה. לוי הותיר אחריו רעיה, ושתי בנות.
חיים אישיים > הנצחתו

לאחר פטירתו, לוי הונצח באופנים שונים. ב-2014, נחנכה כיכר על שמו, הנמצאת בסמוך לבית משפט השלום ברמלה, שבו החל את דרכו המשפטית. הפסל שניצב במרכז הכיכר עוצב על ידי האמן המנוח ריצ'רד שילה. ב-2019 שתי כיכרות מרכזיות נוספות הוקמו על שמו. האחת, בכניסה לעיר קריית גת; והשנייה, ביישוב גני טל, בתחומי מועצה אזורית נחל שורק, בהשתתפות המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון.
ב-2015 קרן אייסף הקימה מערך לחלוקת מלגות אקדמיות על שמו של לוי, עבור סטודנטים מצטיינים למשפטים המתגוררים בפריפריה.
בנוסף, גם כן ב-2015, נוסדה עמותת "המסלול החדש" על שמו של לוי, המנוהלת באופן ייחודי על ידי סטודנטים מארבע האוניברסיטאות המלמדות משפטים בישראל (אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן). פעילותה ההתנדבותית נעשית אל מול בני נוער בפריפריה ובקהילות רב-תרבותיות. "המסלול החדש" היא אחת משתי העמותות היחידות כיום בישראל, המוקדשות לזכר שופט שכיהן בבית המשפט העליון – קדם לה מרכז השופט חיים כהן. בשנת 2019 נבחרה העמותה לזוכה בפרס ליזמות חברתית ע"ש אלברטו מוסקונה מטעם קרן א.מ.ן (פרס א.מ.ת) וקרן רמון.
באוקטובר 2017 ראה אור ספר אדמונד לוי, בעריכת שופט בית המשפט השלום ד"ר אוהד גורדון, בהשתתפות שופטי בית המשפט העליון אסתר חיות, אליקים רובינשטיין ויצחק עמית. הספר מורכב ממאמרים משפטיים העוסקים בפסיקתו של לוי או בתחומים המרכזיים שבהם פסק - המשפט הציבורי וזכויות האדם והמשפט הפלילי. השקת הספר לוותה בסימפוזיון אקדמי שהתקיים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב במרץ 2018.
לקריאה נוספת

ספר אדמונד לוי, קובץ מאמרים לכבודו של השופט אדמונד לוי, עורך: אוהד גורדון, חברי המערכת: אסתר חיות, יצחק עמית, אליקים רובינשטיין, הוצאת נבו והאוניברסיטה העברית, 2017
הערות שוליים

↑  הודעה על מינוי שופט, ילקוט הפרסומים 4953
↑  השופט אדמונד לוי מצטרף לוועדה לבחירת שופטים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 במרץ 2008
↑  בג"ץ 1661/05 המועצה האזורית חוף עזה ואח' נ' כנסת ישראל ואח', ניתן ב־9 ביוני 2005, עמ' 255-316
↑  שמואל מיטלמן, שופט בג"ץ נגד שר המשפטים, באתר nrg‏, 26 בפברואר 2008
↑  חיים לוינסון, תומר זרחין, ועדת המאחזים: ישראל אינה כוח כובש בגדה, יש להכשיר את הבנייה, באתר הארץ, 9 ביולי 2012
↑  שופט בית המשפט העליון בדימוס אדמונד לוי מת בגיל 72, באתר גלובס, 11 במרץ 2014
1 2  המגורשים קראו כיכר ע"ש השופט לוי, ‏6.8.2019
↑  http://www.mynet.co.il/articles/0,7340,L-4898621,00.html דיווח עיתונאי על הקמת הכיכר בקריית גת
↑  במעמד נשיאי ושופטי ביהמ"ש העליון נחנכה כיכר שער העיר, באתר עיריית קריית גת, ‏2019
↑  מלגאים בצמרת – מפגש בן דורי של צמרת המשפט הישראלית, התקיים בטקס הענקת המלגות למצטייני קרן אייסף במשפטים, במסגרת אירוע לזכרו של שופט העליון אדמונד לוי באתר קרן אייסף, 2016
↑  המסלול החדש ע"ש אדמונד לוי ז"ל, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑  פרס: עמותת המסלול החדש ע"ש השופט אדמונד לוי ז"ל זכתה בפרס ליזמות חברתית, באתר ידיעות אחרונות - ממון, ‏12.8.2019
↑  המכון לחקר המשפט הפלילי ע"ש רפאל טאובנשלג - הזמנה לאירוע ההשקה של ספר אדמונד לוי, ‏2018
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368107505171  VIAF: 2037151172694339210009   WorldCat (עם VIAF): 2037151172694339210009 
כיכר עירונית להנצחתו ברמלה
משפט קיילי

בתורת החבורות, משפט קיילי קובע שכל חבורה איזומורפית לתת-חבורה של חבורה סימטרית כלשהי, וכך מציג את החבורה כחבורת תמורות. המשפט בפרט מראה שאפשר להבין את כל החבורות הסופיות באמצעות טיפול אחיד בתמורות, והוא נחשב לאחד מ"משפטי ההצגה" הקלאסיים: כל עצם מופשט (חבורה) הוא למעשה אובייקט קונקרטי ומוכר.
היסטוריה

בעבודתו של אווריסט גלואה (בסביבות 1830), החבורה נתפסת כקבוצה קונקרטית של תמורות. ב-1854 כתב המתמטיקאי ארתור קיילי שני מאמרים קצרים על מושג החבורה. במאמר הראשון הוא מגדיר חבורה (סופית) על-פי האסוציאטיביות וההפיכות של כל האיברים, כלומר, כאובייקט מופשט. קיילי מציג את הדוגמאות שלו דרך לוח כפל, ומעיר שכל איבר הוא למעשה תמורה על אברי החבורה. בכך הוא רומז שכל חבורה (במובן המודרני, האקסיומטי, של המושג) היא למעשה חבורה של תמורות, אף על פי שאינו מוכיח את המשפט במפורש. אכן, ויליאם ברנסייד (בספרו מ-1911) מייחס את המשפט לקאמי ז'ורדן, שסיפק לו הוכחה מפורשת ב-1870.
העידון של משפט קיילי

לפי משפט קיילי, אפשר לשכן חבורה מסדר  n כתת-חבורה של החבורה הסימטרית  S_{n}. ההוכחה מבוססת על פעולה נאמנה הנקראת "הפעולה הרגולרית של החבורה על עצמה" (ראו להלן).
למשפט יש הכללה חשובה, הידועה בשם העידון של משפט קיילי: אם ל- G יש תת-חבורה  H מאינדקס  n, אז יש העתקה  \varphi :G\to S_{n} שהגרעין שלה הוא הליבה של  H: חיתוך תת-החבורות של  G הצמודות ל- H, כלומר  \bigcap _{g\in G}gHg^{-1}. הוכחת העידון מתקבלת מניתוח הפעולה של  G על אוסף המחלקות  G/H על ידי כפל משמאל:  g:xH\mapsto gxH.
מסקנה מיידית ממשפט העידון של קיילי הוא שלחבורה עם תת-חבורה מאינדקס  n מוכרחה להיות תת-חבורה נורמלית מאינדקס המחלק את  n!. אכן, לפי משפט האיזומורפיזם הראשון נקבל כי  G/\ker(\varphi )\cong {\text{Im}}(\varphi )\leq S_{n}, ולכן  [G:\ker ]=|{\text{Im}}(\varphi )|\ |\ |S_{n}|=n!. בפרט, חבורה פשוטה לא-אבלית המכילה תת-חבורה מאינדקס  n משוכנת ב- S_{n} ולכן הסדר שלה מחלק את  n!.
הוכחה

תהא  (G,*) חבורה סופית מסדר  n.
ראשית, עבור  g\in G נגדיר פונקציה  f_{g}:G\to G כאשר  f_{g}(x)=g*x לכל  x\in G.
הפונקציה חד-חד-ערכית: אם  f_{g}(x_{1})=f_{g}(x_{2})=g*x_{1}=g*x_{2} אזי  x_{1}=x_{2}.
הפונקציה על: לכל  x\in G קיים איבר  g^{-1}*x\in G עבורו  f_{g}(g^{-1}*x)=g*(g^{-1}*x)=x.
לכן  f היא תמורה על איברי  G. ההעתקה  g\mapsto f_{g} היא שיכון של G לתוך חבורת התמורות של G.