ג'ורג' מקגוורן
סנאטור > אמצע כהונתו בסנאט וההתנגדות למלחמת וייטנאם

בוועידה הלאומית של 1968, העביר מקגוורן הצעה להקמת ועדה שתבצע רפורמה בהליך המועמדות. ב-1969, נבחר לנהל את הוועדה לנושאי מבנה המפלגה ובחירת הצירים. תומכי קנדי ומקארתי השפיעו עליה והיא הקטינה את מעמדם של המנהיגים המפלגתיים בהליך המועמדות, העלתה את תפקיד האספות המפלגתיות ומערכות הבחירות המקדימות, וקבעה מכסות לייצוג שחורים, נשים וצעירים. הוועדה גם הובילה לעלייה במספר מערכות הבחירות המקדימות, גם בקרב המפלגה הרפובליקנית. הליך המועמדות לנשיאות השתנה לנצח, ורבים דנו בשאלה האם מקגוורן שינה את המצב לטובה.
הדיווחים על רעב ותת-תזונה במדינה הובילו להקמת ועדת ההזנה של הסנאט ביולי 1968, אותה ניהל מקגוורן. במרץ 1969 ערך עם הוועדה סיור בעיירה של מהגרי עבודה. הרעב הקשה הוביל לזעזוע עמוק בקרב חברי הוועדה. בשנה הזאת נאבק מקגוורן בדרומיים בקונגרס ובממשל ניקסון בנושא הרחבת תוכנית תלושי המזון. הוא נאלץ להתפשר בכמה נושאים, אולם חוק מ-1970 הצליח לבסס תוכנית תלושי מזון לאומית בחינם.
מקגוורן היה נטול ידע ועניין בכלכלה, אולם התנגד לחלוטין להקפאת השכר והמחירים שעליה הכריז הנשיא ניקסון ב-1971. הוא טען שהממשל, במקום להאט את האינפלציה ולהקטין את האבטלה, הוביל לרמת האבטלה והאינפלציה הגבוהה ביותר מאז 1961. התוכנית 60 דקות סיקרה אותו בדו"ח מ-1971 על פוליטיקאים ליברלים שתמכו בשילוב גזעי בבתי ספר אולם לא ביצעו את אותו הדבר לגבי ילדיהם. לטענתו של מקגוורן, היה זה עניין פרטי שלו.
יותר מכל, נודע מקגוורן על התנגדותו המתמשכת ועל ניסיונו להביא לסיומה את המלחמה בווייטנאם, שנוהלה כעת על ידי ניקסון. במרץ 1969, היה לסנאטור הראשון שביקר את מדיניותו של ניקסון בווייטנאם, מה שנחשב להפרת אמות המידה המקובלות של הסנאט. מקגוורן כעס במיוחד מכיוון שתוכנית מזון לשלום השקיעה משאבים רבים בדרום וייטנאם על חשבון מדינות מוכות רעב אחרות. עד סוף השנה, דרש מקגוורן הפסקת אש מידית והסגה של כל הכוחות האמריקניים מהאזור תוך שנה. באוקטובר 1969, נאם בפני מאה אלף מפגינים בבוסטון שקראו לסיום המלחמה, ובנובמבר נאם בפני 350,000 שמחו מול אנדרטת וושינגטון. לאחר מכן החליט שההפגנות רק פגעו בניסיון לסיים את המלחמה וביקר את מנהיגי התנועה להתנגדות למלחמה, יואי פ. ניוטון, אבי הופמן וג'רי רובין, בטענה שהם פזיזים.
מקגוורן התמקד בהליכים חקיקתיים כדי לסיים את המלחמה, ואף הגיש תיקון ברוח זו, שדרש נסיגת כוחות אמריקניים מווייטנאם עד לסוף 1970. הסנאטורים דנו בנושא החוק כדי לנסות ולמתן אותו, וניסו למשוך את הנסיגה עד לסוף 1971. במאי 1970, לקח מקגוורן משכנתה שנייה על ביתו בוושינגטון כדי לממן שיחה בת חצי שעה על התיקון ב-NBC. השידור הוביל לתרומות של עוד 500,000 דולרים לנושא, ורוב הציבור החל לתמוך בו. הניסיון נבלם בידי ארגון קבוצות התנגדות בידי אנשי ניקסון, שטענו שמקגוורן הוא אמן הכניעה, ודרשו חופש פעולה לנשיא במדיניות חוץ. בספטמבר 1970, נדחה התיקון בסנאט ברוב של חמישים וחמישה לעומת שלושים ותשעה. במהלך הדיון על החוק, נשא מקגוורן נאום חריף במיוחד, בו הטיח בעמיתיו כי "כל סנאטור בחדר הזה אחראי לשליחתם של 50 אלף אמריקאים צעירים אל מותם המוקדם".
הסנאט זעם על ההצהרה הזאת. מקגוורן טען שהתכוון לפגוע בסנאטורים המתנגדים לתיקון באופן אישי. מקגוורן האמין שהמלחמה לא הייתה מוסרית והשמידה את הטוהר המוסרי של אמריקה.
לאחר דחיית התיקון, הקצין מקגוורן. הוא טען שסגן נשיא דרום וייטנאם מנהל רשת שמוכרת הרואין לחיילים אמריקנים. בעקבות הצעת ועדת הביטחון של הסנאט שיש להחזיר את החיילים לקמבודיה, הכריז מקגוורן שנמאס לו מקשישים שחולמים על מלחמות בהן נאלצים הצעירים להילחם, והציע לסנאטורים להילחם בעצמם. הוא טען שמדיניות ניקסון שסיפקה נשק לדרום וייטנאם הובילה לסבסוד הריגת אזרחי וייטנאם. בריאיון לפלייבוי טען שהו צ'י מין הוא ג'ורג' וושינגטון של צפון וייטנאם.
התיקון שוב עלה להצבעה ב-1971, והפעם נעשה ניסיון להשיג יותר תמיכה בו. רוב גדול מהציבור תמך בתיקון, ומקגוורן החליט להוריד את שמו מהתיקון כדי לאפשר לסנאטורים שהתנגדו לו אישית לתמוך בחוק. ביוני 1971, שוב נדחה החוק. מקגוורן היה בטוח שהדרך היחידה לסיים את המלחמה הייתה להחליף את הנשיא.