דיני עבודה בארצות הברית
היסטוריה

דיני העבודה הנהוגים בארצות הברית כיום מבוססים בעיקר על חוקים שנחקקו בין השנים 1935 ל-1974, ועל פסיקות של בית המשפט העליון בארצות הברית.
לפני שנת 1776, שבה הוכרזה עצמאות ארצות הברית, היה נהוג בה המשפט המקובל, ולא נכללו בו זכויות עובדים כלשהן. התאגדות עובדים נחשבה כמעשה פלילי, ומערכת המשפט התירה עבדות ומשרת חוזי. מתיישבים מאירופה שהגיעו לארצות הברית שעבדו את שבטי האינדיאנים המקומיים, וכן שחורים שהובאו מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי. בנוסף להם הובאו לארצות הברית גם אסירים מאירופה, שעבדו כמשרת חוזי או בתנאי עבדות.
בשנת 1772 נדון תיק Somerset v Stewart (אנ') בבית משפט בלונדון, בנוגע לזכותו של בריטי להחזיק עבד שהובא מארצות הברית. בית המשפט הבריטי פסק שעבדות איננה מוסרית מכל סיבה שהיא, ושחרר את העבד. פסק הדין התקבל במורת רוח במדינות הדרום של ארצות הברית, והיה בין הגורמים למהפכה האמריקאית בשנת 1776.
במפקד אוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 1790 נמנו 3,893,635 תושבים, מתוכם 694,280 עבדים (17.8% מהאוכלוסייה). האימפריה הבריטית הפסיקה את סחר העבדים האטלנטי בשנת 1807, ביטלה את העבדות בבריטניה בשנת 1833 ושילמה פיצויים לבעלי העבדים. באותה עת החלה גם ארצות הברית לבטל בהדרגה את העבדות. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נחקק בשנת 1865 התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, המבטל את רוב צורות העבדות. בשנת 1867 נחקק חוק איסור השעבוד (אנ') המונע העסקת אנשים כמשרת חוזי.
התאגדויות עובדים, שהיו אי-חוקיות במשפט המקובל, נותרו מחוץ לחוק גם לאחר קבלת העצמאות בארצות הברית. בתיק Commonwealth v Pullis (אנ') משנת 1806 נקבע כי התאגדות של סנדלרים בפילדלפיה איננה חוקית. רק בשנת 1842 שינה בית המשפט את עמדתו, בתיק Commonwealth v. Hunt (אנ') בו נקבע שפעילותה של התאגדות העובדים במפעלי נעליים בבוסטון עולה בקנה אחד עם החוק, אף על פי שאחד השופטים הסתייג וציין כי "איגודי העובדים יהפכו את בעלי הרכוש לחסרי ביטחון, יסיתו את ההמונים, יחסלו את הרכוש הפרטי ויהרסו את החברה כולה."
פסק הדין פרץ את הדרך להקמת איגודי עובדים נוספים, בהם "אבירי העבודה" משנת 1869, איגוד בו חברו בעלי מלאכה, כורים ורוכלים, ופדרציית העבודה האמריקאית שהוקמה בשנת 1886 ומטרותיה היו שיפור שכר העובדים, תנאי הדיור והביטחון התעסוקתי.
בלחץ ארגוני המעסיקים נחקקו בקונגרס מספר חוקים המגבילים את פעילויות איגודי העובדים. לאחר שביתת פולמן ב-1894 נכלא מנהיג הפועלים יוג'ין דבס. מעצרו אושר על ידי בית המשפט, אך השופט אוליבר ונדל הולמס הבן הסתייג ואמר: "גם אם נגרם לתאגיד נזק כלכלי כתוצאה משביתה, זה לגיטימי בדיוק כמו נזק כלכלי שנגרם לתאגיד כתוצאה מתחרות עם תאגיד אחר." השופט הולמס הבן נבחר לאחר מכן לבית המשפט העליון, אך לרוב היה בדעת מיעוט כאשר צידד בזכויות העובדים.
רק בשנת 1914 נחקק "חוק קלייטון" שהסיר את המגבלות מאיגודי העובדים. בחוק נכתב כי "עבודתו של אדם אינה סחורה", והוא התיר במפורש את פעילות איגודי העובדים למען חברי האיגוד. גישה דומה אומצה בשנת 1919 בחוזה ורסאי, שבמסגרתו הוקם ארגון העבודה הבינלאומי.
על אף חוק זה תועדו באותה תקופה מקרים רבים של הפרת זכויות עובדים, בהם קבע בית המשפט כי זכויות העובדים אינן חוקתיות. בין הפסיקות של בית המשפט עד שנת 1937 נקבע כי מעסיקים יכולים לאסור על עובדים להיות חברים באיגודי עובדים, נאסרה קביעת שכר מינימום לנשים וילדים, נאסרה שביתת הזדהות של עובדים בתאגיד כאות תמיכה בעובדים של חברה אחרת, וכן נקבע שהממשל הפדרלי לא רשאי לאסור העסקת ילדים. בתקופה זו נעצרו פעילים סוציאליסטים רבים שהתנגדו למעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, בהם יוג'ין דבס, שהתמודד לנשיאות בשנת 1920 כמועמד המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית בזמן שהותו בכלא.
קריסת הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929 והשפל הגדול שבא בעקבותיה נגרמו בעקיפין כתוצאה מפסיקות בית המשפט שפגעו בזכויות העובדים. ערכאות שונות של בתי המשפט בארצות הברית קבעו כי ארגוני ביטוח לאומי אינם חוקתיים, ומנעו מהעובדים צבירת פנסיה בקופה ציבורית. כתוצאה מכך, מיליוני אנשים קנו ניירות ערך במחירים גבוהים, כתחליף להשקעה בקרן פנסיה, וכך נוצרה בועה כלכלית, שבסופו של דבר קרסה.
לאחר המשבר נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא, וניסה להעביר את הניו דיל, רפורמה כלכלית מקיפה שבה נכללו זכויות עובדים רבות. למרות הניו דיל, בית המשפט הגביל בשנת 1933 ניסיונות להבטיח שכר הוגן ולמנוע תחרות בלתי הוגנת.
רק בשנת 1936, לאחר שרוזוולט נבחר שוב ואיים לחוקק חוקים שיגנו על זכויות העובדים, שינה בית המשפט את עמדתו ואישר התאגדויות עובדים, קביעת שכר מינימום לעובדים ושביתת הזדהות עם עובדים אחרים. חוקים נוספים עיגנו חיסכון לפנסיה בביטוח לאומי ושקיפות במידע בורסאי למשקיעים בשוק המניות.
למרות השיפורים בזכויות העובדים, אפליה של נשים ושל אפרו-אמריקאים הייתה עדיין רווחת. בשנת 1963 נחקק חוק שוויון השכר (אנ') שנועד לצמצם פערי שכר מגדריים. בחוק נאסרה אפליה מגדרית ונקבע כי ישולם שכר שווה לנשים ולגברים. באותה שנה נערך המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בו קראו לקידום זכויות האדם ושוויון תעסוקתי. בעקבות המצעד ואירועים דומים הקשורים אליו, בהם קיץ החירות, נחקק בשנת 1964 חוק זכויות האזרח, בו בין השאר נאסרה אפליה בשוק התעסוקה. החוק אסר על כל אפליה מטעמי "גזע, צבע, דת, מין או לאום".
בעקבות חוקים אלה נחקקו חוקים נוספים האוסרים על אפליה בשוק העבודה, בהם חוקים האוסרים גילנות, אפליית נשים הרות, וחוקים המעודדים שוויון הזדמנויות לאנשים עם לקויות.
בשנת 1974 נחקק "חוק ביטוח הכנסה לפנסיה" המחייב ניהול זהיר ושקיפות בניהול קרנות פנסיה וביטוחי בריאות לעובדים. כמו כן החוק מחייב את המעסיקים לשחרר את כספי הפנסיה של העובדים בעת פרישתם. חוק זה נחשב כמסמל את תום תקופת זכויות העובדים. בשנת 1981 פירק הנשיא רונלד רייגן את ארגון פקחי הטיסה בעקבות שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית, ולאחר מכן ירדה באופן דרמטי מידת השימוש בשביתה ככלי בסכסוכי עבודה. בית המשפט העליון של ארצות הברית שב והגביל את חופש ההתאגדות במספר פסיקות, בין השאר על פרופסורים בישיבה יוניברסיטי. מאמצע שנות השבעים לא התקבלו הצעות חוק לשיפור זכויות העובדים שהוצעו על ידי פוליטיקאים דמוקרטים ועצמאיים, וכיום ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים.
באפריל 2024 קבעה נציבות הסחר הפדרלית (FTC) בארצות הברית, שחל איסור על שימוש בסעיף אי תחרות בחוזי עבודה בארצות הברית. על פי ה-FTC, סעיפי אי־תחרות חלים על כ-30 מיליון עובדים בארצות הברית.