stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעמי חובארה
העלייה לישראל

בשנת 1949 עלתה לישראל עם בעלה ומשפחתה המורחבת במבצע על כנפי נשרים. תחילתו של המסע התנהלה בהליכה קשה, ברכיבה על חמורים ובנסיעה במשאיות תוך כדי תקיפות עוינות של שודדים. במהלך הדרך המשפחה עצרה במספר תחנות, מצנעא ועד עדן. עם בואם לישראל חלו חובארה וגיסתה חביבה חובארה; בספרה מספרת חובארה כי גיסתה לא שרדה את המחלה ועקבותיה נעלמו, והיא משערת שהיא נמנית עם ילדי תימן החטופים.
במשך שמונה חודשים גרו בני המשפחה במחנה העולים עין שמר, שם הצטרפה לקבוצות ללימוד עברית וחשבון ועוד מקצועות שלא הכירה בתימן.
הקמת מושב העולים נחם

מושב נחם נוסד בשנת 1950 על שרידי המושבה הר-טוב והכפר הערבי הנטוש ערטוף על ידי עולים מתימן, בהם משפחת חובארה. בהמשך הגיעו עולים מקוצ'ין שבהודו. בין השאר התמודדו העולים עם חוסר בתנאים סניטריים ותברואתיים בסיסיים, תזונה ירודה וקשיים בביטחון אישי. חובארה פרנסה את המשפחה באמצעות עבודות תפירה ורקמה אותן מכרה בשווקים. כן יזמה מכירה של ביצים ותירס מהמושב בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בשנות השישים לימדה כלכלת בית ואנגלית בבית הספר האזורי "אבן העזר". בשנות ה-70 קיבלה רישיון נהיגה והייתה האישה היחידה במושב שידעה לנהוג.
בין היתר הייתה חובארה פעילה פוליטית בקרב נשים, בהתחלה במסגרת המערך, אחר כך במפד"ל ולאחר מכן בש"ס, וארגנה טיולים בקרב נשים וקשישים במושב.
היא עוסקת בשכתוב שירי נשות תימן באופן עצמאי.
הספר "מפאתי תימן"

בשנת 2010 יצא לאור ספרה, "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם". חובארה כתבה את ספרה בין השאר על מנת לתעד את מאבק הקיום של משפחות עולים מתימן במדינת ישראל, בהקמת המושב בפרוזדור ירושלים. הספר מציג את ההתמודדות בהרס שנותר בכפר, המלחמה במסתננים, בקשיי הקליטה, באבטלה, בחוסר שירותי רפואה, תחבורה וחינוך, ועוד. במקביל מתארת המחברת את שמחת היצירה של המתיישבים החדשים ואת מאמציהם, כיחידים וכציבור, להתערות בחברה הישראלית. בספרה היא מספרת כי אף על פי שלגבר יש מעמד מיוחד כראש המשפחה, האישה היא שעמדה במרכז הפעילות במשפחה התימנית במושב, דעתה נשמעה, ובמקרים רבים היא הייתה המובילה.
ספרה נחשב בעיני חוקרים למקור מידע בעל ערך להבנת מקומה של האישה היהודייה שעלתה מתימן, וזאת על רקע הדימוי המקובל שהיה במדינת ישראל בעשור הראשון לקיומה בנוגע ליהודים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה הגדולה, ביניהם אלה שעלו מתימן, בכללם נשים בנות תפוצה זו. באמצעותו, נחשפים פנים חדשות לדמותה של האישה בתימן, וזאת ממקור ראשון ולא ממקור חיצוני. עם החוקרים המחזיקים בגישה זו נמנה ההיסטוריון פרופ' שלמה דב גויטיין, שבמחקריו ציין את מקומן המרכזי של הנשים היהודיות מתימן כדמויות מחנכות, הרחוקות מהעמדה המקובלת באותה התקופה ביחס לעולים מתימן בכלל ובאופן מיוחד לנשות תימן, ואת החשיבות בהשמעת סיפורים אלה ממקור ראשון, על אף הקושי האובייקטיבי באיתור מקורות כתובים, מכיוון שהיה מדובר על אוכלוסייה שהספרות שכתבה הייתה ספרות קודש בלבד. כך אמנם הספר מביא את סיפורה האישי אך ניתן ללמוד ממנו רבות על הכלל ובכך ללמוד על התקופה מזווית חדשה.
לקריאה נוספת

שלום סרי, 'הזאת נעמי?: סיפורה של נעמי ממושב נחם', בתוך: תהודה - ביטאון האגודה לטיפוח חברה ותרבות, כרך 26 (תש"ע), עמ' 126–130.
הערות שוליים

↑  הוצאת אעלה בתמר, 2010
1 2  נעמי חובארה, מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם, אעלה בתמר, 2010, עמ' 143
↑  יעל אנוך, עלייה וקליטה: ניתוח סוציולוגי, ישראל בעשור הראשון, כרך 2, האוניברסיטה הפתוחה, 2001.
↑  שלום סרי, 'הזאת נעמי?: סיפורה של נעמי ממושב נחם, תהודה: בטאון האגודה לטיפוח חברה ותרבות, 26 (תש"ע), עמ' 126.
↑  שלום סרי, 'הזאת נעמי?: סיפורה של נעמי ממושב נחם, תהודה: בטאון האגודה לטיפוח חברה ותרבות, 26 (תש"ע), עמ' 130.
תסמונת טריאנון

מפה המציגה את תוצאות חוזה טריאנון: בירוק בהיר שטחה של הונגריה לאחר האמנה, בירוק כהה שטחה המקורי לפי חלוקה למדינות אליהן הועבר.
תסמונת טריאנון (בהונגרית: Trianon szindróma) הוא השם שניתן לתופעה חברתית בהונגריה. התופעה מורכבת מכעס על ההשלכות של הסכם טריאנון מ-1920 והאמונה שהונגריה הייתה טובה יותר בעבר מאשר בהווה. הסכם טריאנון היה הסכם שלום שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה שבעקבותיו איבדה ממלכת הונגריה כשני שלישים משטחה לטובת אוסטריה, צ'כוסלובקיה, איטליה, ממלכת יוגוסלביה, פולין ורומניה. תסמונת טריאנון עשויה להיחשב כמקבילה לאמונה ברעיון הונגריה הגדולה (אנ').
תסמונת הטריאנון הייתה רלוונטיות בעיקר מ-1920 עד 1945, עד שהמדינה נכבשה על ידי ברית המועצות והפכה למדינת לווין סובייטית. התסמונת הפכה לרלוונטית מחדש לאחר סיום קריסת מסך הברזל ב-1990 והקמת הונגריה של ימינו. בשנים האחרונות, התחושות שמלוות את תסמונת טריאנון נוצלו על ידי פוליטיקאים לאומנים ופופוליסטים בהונגריה, במיוחד על ידי מפלגת פידס, המפלגה הפוליטית השלטת במדינה (ומונהגת על ידי ראש ממשלת הונגריה, וויקטור אורבן). זה נעשה באמצעות הנצחה, הפגנות לאומניות והקמת מונומנטים הקשורים לתקופה שלפני ההסכם. לדוגמה, מאז 2010, כל 4 ביוני (יום חתימת הסכם טריאנון) נחגג בהונגריה כיום האחדות הלאומית, שאושר במקור בתקווה לקרב את הונגריה לפזורה ההונגרית המתגוררת מחוץ למדינה (ומתגוררת לרוב במדינות כמו סלובקיה, רומניה וסרביה).
התקשורת ההונגרית גם העלתה כי תסמונת טריאנון נמצאת גם ברומניה, בקרב פוליטיקאים לאומנים. ככל שהתקרב יום השנה המאה לחתימת האמנה, גדלו הכתבות על האמנה בתקשורת הרומנית. יתר על כן, הפוליטיקאי הרומני, טיטוס קורלציאן דחף להכרזת ה-4 ביוני כ"יום הסכם טריאנון" ברומניה כדי לחגוג את איחוד טרנסילבניה עם המדינה. יום זה הוכרז ביום לאומי סופו של דבר ב-18 בנובמבר 2020 על ידי נשיא רומניה, קלאוס יוהאניס.
הערות שוליים

1 2 3  Inotai, Edit (25 בנובמבר 2019). "How Hungary's "Trianon Trauma" inflates identity politics". Balkan Insight. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Traub, James (28 באוקטובר 2015). "Hungary's 500-year-old victim complex". Foreign Policy. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Magyaródy, S. J. (2001). "The East-Central European Syndrome. Unsolved conflict in the Carpathian Basin" (PDF). Matthias Corvinus Publishing: 1–47. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  László, Róbert (13 ביולי 2020). "The Day of National Unity in Hungary fails to unite Hungarians". Heinrich Böll Foundation. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ambrus, Attila (8 בדצמבר 2019). "Trianon-szindróma". Magyar Szó (בהונגרית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Legea controversată care prevede instituirea datei de 4 iunie drept "Ziua Tratatului de la Trianon" a fost promulgată de președintele Klaus Iohannis". G4 Media (ברומנית). 18 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא הונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העליונים: בתוככי בית המשפט העליון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נעמי לויצקי 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  בית המשפט העליון של ישראל 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 מקום הוצאה:  בני ברק 
 תאריך הוצאה:  2006 
 מספר עמודים:  416 
 עורך:  מנחם פרי
 סדרה
 סדרת ספרים:  הספריה החדשה
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002549619
 
העליונים: בתוככי בית המשפט העליון הוא ספרה של נעמי לויצקי שיצא לאור בדצמבר 2006 בסדרת הספריה החדשה. הספר סוקר את הקורות מאחורי הקלעים ובין כותלי בית המשפט העליון, לאורך עשרות השנים האחרונות, ומתמקד בימי כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון.
הספר מתמקד בתככים, באינטריגות ובמאבקי כוח הרוחשים מתחת לפני השטח בבית המשפט העליון. הספר, ספק ספר עיון ספק פרוזה, כולל מספר נובלטות משנה המוקדשות למספר שופטים נבחרים: דורית ביניש, מישאל חשין ודליה דורנר. שזורות בו מספר פרשיות נודעות מדברי ימי בית המשפט העליון ולקראת תומו סוקר הספר בקצרה מספר שופטים אחרים, כאליהו מצא, איילה פרוקצ'יה ואדמונד לוי (נטענת התגייסות השופטים המזרחיים, מצא ויעקב קדמי, למען מינויו כ"נציג אותנטי של ישראל השנייה").
מטבע הדברים, מתמקד הספר בפסקי הדין הנודעים, ובפועלו המהפכני של אהרן ברק, בהרחבה הניכרת של סמכויות בית המשפט העליון והפיכתו לגורם דומיננטי במהלך חיי היום יום בישראל. הספר גם עוסק בשאיפותיו מרחיקות הלכת של ברק ובמשבר שפקד אותו עת הבין כי לא תושגנה בשלמותן, בימי כהונתו ואף בכלל. אשר על כן, מתארת אותו לויצקי לקראת פרישתו כאדם עצוב ותשוש.
הספר מרכז ומחזק את תוכני הרצאותיה של לויצקי מימי הוראתה במסלול האקדמי המכללה למינהל ושם דגש מיוחד על מוצאם התרבותי וקורות חייהם של היושבים בבית המשפט העליון. הספר עוסק בהאנשתם והצגתם כבשר-ודם, של אנשים הפועלים לעיתים באופן אמוציונאלי, ככל בני האדם. כך, מוכרעים, אליבא לויצקי, רבים מהנושאים הנידונים בפני בית המשפט העליון, ומסעות-שכנועים בהם אחד מתאמץ להכניע את משנהו עד שיאבה ליתן הסכמתו לחוות-דעתו, אינם נדירים.
הפוליטיקה הפנימית ומאבקי הכוח בבית המשפט העליון

עד לכתיבת "העליונים" מקובל היה לחשוב שהסחבת בפרסום החלטות בית המשפט העליון נבעה מאי עמידת השופטים בנטל הררי התיקים המכבידים עליהם וששופטי העליון כותבים את פסקי דינם בלא מורא, בלא תלות ומחוץ להשפעת גורמים זרים. ברם, הספר מציג אירועים רבים שלכאורה מפריכים הנחות אלה. על פי הכתוב בין השופטים יש יחסים מורכבים הכוללים תגרנות, הפצרות וויכוחים, בהם מנסים לשכנע זה את זה לקבל איש את עמדת רעהו. כתוצאה מכך, ראשי ההרכבים, ובראשם נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, מעכבים לעיתים את מתן פסקי הדין עד לגיבוש מצדדים בעמדתם, בין אם על ידי שכנוע ובין אם על ידי המתנה לפרישת שופטים והחלפתם באחרים בעלי עמדות שונות, אם כי אירעו מקרים בהם גם שופט בודד הצליח בדרכים שונות לעכב את מתן ההחלטה.
אחד המניעים לקבלת פסקי דין שחושפת לויצקי בספרה הם מאבקי-הכוח, הפוליטיקה הפנימית בעליון כמו גם הלאומית (העליון מול שאר הרשויות ומול הציבור) ואף הבינלאומית (חתירת אהרן ברק "ליישר קו" עם בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג).
הספר טוען שעיקר פסקי הדין בבית המשפט העליון אינם נכתבים על ידי השופטים כי אם על ידי עוזריהם ומתמחיהם העושים לעיתים מאמצים לחקות את סגנון כתיבת השופט עמו הם עובדים. חריג לכלל זה הוא מנהגה של השופטת איילה פרוקצ'יה שהקפידה לכתוב את כל פסקי-דינה בעצמה על אף לחצי חבריה והפיגור בפרסום החלטותיה שנגרם בשל כך.
הרקע לכתיבת הספר

נעמי לויצקי, עיתונאית, פרסמה בשנת 2001 את הספר "כבודו - אהרן ברק, ביוגרפיה", ביוגרפיה אוהדת על אהרן ברק. לאחר מכן החלה להעביר במכללה למנהל הרצאות על השפעות קורות חיים של השופטים על פסיקותיהם. תוכני הלימוד של הקורס היוו את הבסיס לכתיבת הספר ובנוסף וכן הקדישה כשנה לעריכת 128 ראיונות עם מקורות משפטיים וכן ללימוד כל היבטיו של בית המשפט העליון, לרבות מקביליו בחו"ל. ככלות הכול, נמשך תהליך הכתיבה כשנתיים ומחצה.
תוכן הספר

"העליונים" בן 401 עמודים, נספח מקורות ו-21 פרקים.
בספר מיני ביוגרפיה של שופטי העליון: אהרן ברק, מישאל חשין, דליה דורנר, דורית ביניש, אליהו מצא, אילה פרוקצ'יה, אדמונד לוי וכן של הוגו בלק, ושל פליקס פרנקפורטר.
הספר עוסק בתהליך מינוי שופטי העליון, ומספר על מועמדותם לעליון של נילי כהן, מרדכי קרמניצר, אליקים רובינשטיין, אסתר חיות, עדנה ארבל, רות גביזון ודן מרידור.
הספר מספק נקודת מבט ייחודית על מגוון פרשות סביב בית המשפט העליון ופסקי בג"ץ, כמו פס"ד ירוס-חקק, פס"ד דנילוביץ', המהפכה החוקתית, פסק דין ירדור בג"ץ בית-סוריק, פס"ד השילוט בערבית, פרשת גור אריה, פרשת רחוב בר-אילן. פרשת רופאייזן, בג"ץ שליט, השתלשלות פס"ד "גיורי הקפיצה", פרשת ההצבעות הכפולות, חוק ההסדרים. בית משפט לחוקה, בג"ץ פינוי-פיצוי, בג"ץ קיום מינימלי בכבוד.
תוכן הספר > פרשת חוק האזרחות

חשיפה מרכזית בספר נסובה סביב פס"ד חוק האזרחות והכניסה לישראל שאסר על הגירה לישראל של בן-זוג פלסטיני שנישא לישראלית. בתחילה הקצה ברק לדיון בתיק הרכב מורחב של שלושה-עשר שופטים ובהם סלים ג'ובראן, השופט הערבי, אז במינוי זמני, שלהערכת לויצקי הושב בתיק על ידי ברק כפי הנראה מסיבות פוליטיות. ברק הצליח לגבש רוב של 7 שופטים בראשותו בעד קבלת העתירה לביטול החוק נגד 6 שופטים בראשות המשנה לנשיא מישאל חשין שתמכו בדחיית העתירה, וכבר התיישב לכתוב פסק דין. אפס, הוא החליט בסופו של דבר שלא לפרסם את פסק הדין לאחר שגילה שלמאמציו לשנות את דעתו ולו של אחד מבין השלישייה - מרים נאור, אשר גרוניס ואליהו מצא שצידדו בדחיית העתירה, כשלו.
אליבא דלויצקי, דבר זה נבע מפחדו של ברק שהכרעה מרכזית כזו תוכרע על חודו של קול ערבי - השופט ג'ובראן, שצידד בעמדתו. וכך, מקץ שנתיים נדחתה העתירה ברוב של 6 נגד 5, לאחר שדליה דורנר ותיאודור אור שצידדו בעמדת ברק, פרשו מבית המשפט העליון בהגיעם לגיל 70.
תוכן הספר > בג"ץ קעדאן

בעניין בג"ץ קעדאן טוענת לויצקי כי התקיימה דעת מיעוט חסויה של מישאל חשין, שכפי הנראה תקפה בחריפות את עמדתו של בג"ץ וכללה דברים שנתפסו כגזעניים בעיני ברק. על מנת למנוע את פרסומה, הפעיל ברק על חשין לחצים תוך יצירת זיקה בין עמדתו לבין פרשיית אביו, השופט העליון שניאור זלמן חשין שכמעט ונמנע ממנו המינוי לעליון בשל רכילויות כאילו קשור היה לתנועת החרות הימנית של בגין ואף איים עליו בזרם גינויים מכול רחבי העולם. חשין נרתע ועמדתו נגנזה.
בשנת 2017 יצאה מהדורה מורחבת של הספר בשם "העליונים החדשים". ולויצקי הוסיפה בו פרק "הנבחרת" על אסתר חיות, מי שהייתה אז המועמדת לנשיאת העליון.
מידת הצלחתו המסחרית והביקורות להן זכה

הספר היה לרב-מכר וכבש את המקום הראשון בדירוג מכירות ספרי העיון בישראל ונותר בצמרת הדירוג למשך שבועות ארוכים. כמו כן, נהנה "העליונים" משבחי הביקורת, ובין המקלסים ניתן למנות את יוסי שריד שכתב:
לויצקי כובשת את בית המשפט העליון בביתו, ואת כבודו פנימה היא מוציאה החוצה. כבר נעשו ניסיונות בעבר לפלוש אל המצודה-על-ההר ולבלוש אחר שומריה, אך כאן אין מדובר בפלישה כי אם בהבקעה רבתי. ההיסטוריה של בית המשפט תיחלק מכאן ולהבא לשתיים: התקופה שלפני הספר והתקופה שלאחריו; מעתה אין עוד בהיכל פינה שהזרקור לא חשף, ואין עוד קרן זווית בקודש הקודשים שנמלטה מאלומת האור.
במאמר בידיעות אחרונות, כתב ד"ר אביעד הכהן, בעבר מתמחה של חשין, ביקורת נוקבת וחריפה נגד הספר שכללה בין היתר את הדברים הבאים:
פינחס ספיר אמר פעם: אל תתקרב לאנשים גדולים, שמא תראה עד כמה קטנים הם. לויצקי מתקרבת אל העליונים, ורואה – בפועל או בדמיונה - לא רק את הלבן שבעיניהם אלא גם את נקבוביות הזיעה שעל ידיהם. אכן, לא כל מה שרואים חייבים לספר, ולא כל מה שמספרים ראוי לכתוב, ולא כל מה שכותבים צריך להדפיס, ולא כל ערמת קטעי עיתונות – או, ליתר דיוק, מדורי הרכילות שבהם – ראויה לפרסום, בוודאי לא תחת המטרייה המכובדת של הספריה החדשה. בית המשפט העליון ושופטיו ראויים ליותר מזה, הרבה יותר מזה.
יובל יועז, הכתב המשפטי של 'הארץ':
הספר מנתץ שתי הנחות מקובלות על הדרך שבה כותבים שופטי העליון את פסקי הדין שלהם. הנחה אחת היא שכל שופט עצמאי לגמרי בכתיבת פסק הדין שלו. הוא לבדו עם הנייר, עם העובדות שבתיק וניתוחן המשפטי. אין עליו מרות של איש, זולת מרותו של החוק. ההנחה השנייה היא שהסיבה לכך שזמן כה רב עובר מן הדיון בעתירות העקרוניות ועד מתן פסקי הדין בהן, היא העומס הרב הרובץ על כתפיהם של השופטים.
עם זאת, כל המוסדות האקדמיים, להוציא את מכללת נתניה, סירבו לקיים דיון בספר. לויצקי תלתה זאת ב"פחדנות". השקת המהדורה המורחבת של הספר ב-2017 התקיימה באוניברסיטת תל אביב במסגרת אגודת הידידים
הערות שוליים

↑  הספריה החדשה בדף הפייסבוק
↑  רבי מכר 24.1.2007 הארץ, באתר הארץ, 21 בינואר 2007
↑  שופטים מחוזיים לא חשים כבוד לעליון בשל מינויים תמוהים בתקופת ברק
↑  ההזמנה לאירוע
"העליונים החדשים" - ערב לכבוד צאת העדכון לספרה של נעמי לויצקי
אימננטיות

אימננטיות היא מושג בתאולוגיה ובפילוסופיה, המצביע על זהותו של האל עם העולם כולו, עם הטבע וחוקיו. האל האימננטי מהווה את העולם כולו, את פרטיו ואת המקרים שבו, והוא נוכח בו ומקיים אותו באופן תמידי, זאת בניגוד לתפיסת האל כחיצוני לעולם, טרנסצנדנטי. זוהי גישה נטורליסטית רחבה אשר מאפשרת לאדם להבין את העולם מתוך חוקיו כפי שהם מתגלים לו, ולא מכוח סמכות חיצונית, ולפעול בעולם כישות אוטונומית אך סופית.
האימננטיות היא אלמנט מהותי בכמה גישות פילוסופיות:
פנתיאיזם: פילוסופיה אשר מזהה את האל עם העולם באופן מוחלט.
פנאנתיאיזם: פילוסופיה אשר מקבלת את הזיהוי המוחלט של העולם עם האל, אך מחייבת גם קיום טרנסטנדנטי של האל.
אקוסמיזם: פילוסופיה אשר מבטלת את קיומו האקטואלי של העולם, מעצם היותו כולו כלול באל. העולם כמו שהאדם מבין אותו הוא אשליה של ההכרה האנושית, כל מה שקיים הוא אלוהים.
ירמיהו יובל ציין שלושה דברים המאפיינים את האימננטיות:
העולם הוא מרחב כל היש, המחשבה על עולם או קיום שמעבר לעולם הזה היא אשליה.
בני האדם, החיים בעולם הזה, הם מקור הסמכות לכל נורמה.
כל סוג של גאולה או שחרור יכול לבוא רק מתוך פעולות האדם בעולם הזה.
הפילוסוף ברוך שפינוזה המזוהה עם פילוסופיה אימננטית, עשה בספרו אתיקה מהלך שהשלים את המעבר של החשיבה הנטורליסטית-רציונליסטית מתפיסה טרנסטנדנטית לאימננטית, וטבע את האמרה המזהה את האל עם העולם - "אלוהים או הטבע" (Deus sive natura).
אימננטיות בפילוסופיה

למהלך האימננטי שעשה שפינוזה הייתה השפעה מכריעה על ההגות שלאחריו. ירמיהו יובל הדגים את השפעת התפיסה האימננטית אצל מספר הוגים מאוחרים יותר:
עמנואל קאנט אימץ את האימננטיות מבחינת היחס לסמכות ולכתבי הקודש, ומצא את התוקף להכרעות מוסריות בתבונה האנושית ולא בכוח חיצוני לעולם. הוא תיאר את האדם המחוקק את חוקיו כישות אוטונומית ובכך כונן פילוסופיה הומניסטית וטבעית, שכולה נטועה בעולם הזה.
פרידריך הגל, גם הוא התייחס רבות לפילוסופיה האימננטית של שפינוזה, הוא ביקר אספקטים שונים בהגותו, אך אימץ חלקים נרחבים ממנה, ובמיוחד את שלילת הטרנסטנדנטיות של האל. בעוד היגל רואה את האל כמוחלט ומזהה אותו עם העולם, הוא מרחיב את המהלך האימננטי ונותן לאדם בעולם מקום של ישות בעלת תפקיד אוטונומי אשר לוקח חלק בהתהוות הדברים וההיסטוריה ומכונן בעצמו את המוחלט.
המשורר-הפילוסוף היינריך היינה ביטא בשיריו תפיסת עולם אימננטית שבה לאדם קיים אך ורק העולם הזה והוא קורא לו לחיות חיי עוצמה חושניים ורוחניים.
משה הס, הוגה הדעות הסוציאליסטי, אשר העריץ את שפינוזה, תפס גם הוא את האל כמתבטא באדם, בתבונתו ובאידיאלים שלו. הס ראה את הטוב העליון כיוצא לפועל בחברה סוציאליסטית שדרכה מתגלה האל באדם במופעו הצודק והטוב ביותר. עוד ביטוי אימננטי בהגותו של הס הייתה חתירתו לפעולה אקטיבית במסגרת פעילותו הציונית; כיוון שאין אל חיצוני אשר מפעיל או מנווט את העולם, מוטלת האחריות על האדם לבחור את דרכו ולפעול כדי להגשימה.
קרל מרקס נתן גם הוא ביטוי לתפיסה של פעולתו של האדם ככוח מעשי המשנה את ההיסטוריה ולביטול התפיסה של כוח כלשהו הנמצא מחוץ לעולם. הוא מתייחס לאדם כאל ברייה פעילה הנותנת לעולם את צורתו, באופן מעשי ולא מטאפיזי. במובן זה העולם מתרוקן מן האל אשר היה זהה לו בגלגולים קודמים של הגות אימננטית ואת מקומו תופס האדם.
פרידריך ניטשה מתאר עולם שרוי באימננטיות, אך כמו מרקס, גם אצלו אין מקום לאל מכל סוג. האדם חי בעולם שהוא כאן ועכשיו, ללא נקודת אחיזה חיצונית וללא תכליתיות או גאולה המצפות לו מעבר לקיומו הסופי. הוא מתאר את הקיום כולו כביטוי ל"רצון לעוצמה", ככוח פנימי אשר מניע את החיים.
אימננטיות ומוסר

הקיום האימננטי, זה שאין בו מקור סמכות חיצוני, מבטל ממילא את מנגנון השכר והעונש האלוהי כפי שמשתקף מהדיון המוסרי-טרנסטנדנטי בדתות. אין זו התנערות ממוסר או צידוד בעמדה הדוניסטית או אנרכיסטית. היות אדם בוחר ומכריע באופן מוסרי הוא תוצאה של התגברות עצמית, של הגשמתו של המוסר התבוני ושאיפה אל טוב שבבסיסו עומדת תמונה של אדם שלם, גבוה מבחינה רוחנית. זהו מוסר של ביטוי עצמי עשיר ופעיל אשר משאיר את חותמו הצנוע של האדם הסופי בקיום הנצחי, הן כיחיד, והן כחלק מקבוצה או זרם בעל עשייה מודעת ומכוונת. קאנט תיאר את המוסר במסגרת הצו הקטגורי: "עֲשֵׂה מַעֲשֶׂיךָ רַק עַל פִּי אוֹתוֹ הַכְּלָל הַמַּעֲשִׂי אֲשֶׁר, בְּקַבֶּלְךָ אוֹתוֹ, תּוּכַל לִרְצוֹת גַּם כֵּן כִּי יִהְיֶה לְחֹק כְּלָלִי", כחוק אשר מחוקק האדם כישות תבונית ואוטונומית, מתוך אחריות אוניברסלית ומתוך הפנמת המשמעויות וההשלכות של מעשיו.
אימננטיות ודת

התאולוגיה נדרשת רבות להתמודד עם הפרדוקס הכרוך באימננטיות. מצד אחד, הראיה הדתית היא לכאורה אימננטית, בהיותה מבוססת על אופן ראיה קבוע, אחיד, בעל חוקים ברורים ולא גמישים שאינם ניתנים להפרה. מצד שני, מושג האל הוא ללא ספק טרנסצנדנטלי ולא אימננטי: האל הוא מעבר לעולם הטבעי והחומרי, מעבר לחלל ולזמן.
הוגים רבים מהציונות הדתית אימצו תפיסה אימננטית של האל בדרגות שונות, מאימננטיות מתונה, אשר בה ישנו אלמנט אלוהי בעולם, באדם ובמקרים (ריינס, עמיאל, סולובייצ'יק), עד תפיסה אימננטית רחבה, בה האל מניע באופן מוחלט את פרטי העולם (הראי"ה קוק, הרב הנזיר, חרל"פ).
דרך אחרת להתמודדות עם הבעיה היא דרכה של הקבלה, הדוגלת בהתגלות רב צורתית של האל האחד האינסופי, מצד אחד כאל טרנסצנדנטלי שמעל לכל ההוויה (הקב"ה) ומצד שני כאל אימננטי השוכן בעולם ומחיה אותו (השכינה).
בתורת החסידות

בחסידות נפוץ הביטוי ”מְלֹא כָל הָאָרֶץ כְּבוֹדוֹ” (ישעיהו ו ג), וכן הקביעה בספר הזוהר כי "לית אתר פנוי מיניה" (ארמית: "אין מקום הריק ממנו [מאלוהים]") המבטאים את הרעיון הפילוסופי המטאפיזי והתאולוגי, שלפיו אלוהים ממלא את העולם כולו. מכאן נגזרת ההבנה הפרדוקסלית שכל מה שקיים באופן מוחשי, גשמי, הוא למעשה קליפה חסרת משמעות ורק הרוח (ה"אין") היא-היא המציאות האמיתית. מאידך, כיוון שיש ניצוץ אלוהי בכל דבר גשמי, אזי שום דבר אינו בזוי ובכל דבר גשמי ניתן להעלות את הכוח האלוהי הטמון בו, או את החזות הגשמית הנגלית שלו ("הקליפה"). כך, גם פעילות גופנית, אכילה, ריקוד, מלאכה, כשהן נעשות מתוך הבנה עמוקה של האימננטיות, הן פעולות דתיות נעלות של תיקון והעצמת הרוח.
ראו גם

אונטולוגיה, תורת היש
הומניזם
כוח הפועל בנפעל
לקריאה נוספת

דב שוורץ, על פרשת דרכים
ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים
ירמיהו יובל (מתרגם), ברוך שפינוזה, אתיקה, הקדמה
הערות שוליים

↑  ברוך שפינוזה, תרגום: ירמיהו יובל, הקדמה, אתיקה, הקיבוץ המאוחד
↑  ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים, ספרית פועלים
↑  רחל אליאור, "יש ואין - דפוסי יסוד במחשבה החסידית", בתוך: משואות (תשנ"ד) 53-74
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540892305171  BNE: XX531088  LCCN: sh85064511  LNB: 000338709
קראצ'י

ערך זה עוסק בעיר בפקיסטן. אם התכוונתם למשפחת אמנים איטלקית מהמאה ה-16, ראו .
| --- | --- |
סמל קראצ'יסמל קראצ'י

בכיוון השעון מלמעלה: מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה, בניין פריר הול שנבנה בתקופת הראג' הבריטי, דרך א. א. צ'ונדריגר במרכז קראצ'י, בניין KPT - חברת נמל קראצ'י, מוזיאון ארמון מוהתה, נמל קראצ'י
 מדינה:  פקיסטן פקיסטן
 פרובינציה:  סינד
 ראש העיר:  Murtaza Wahab
 רשות מחוקקת:  Karachi Metropolitan Corporation 
 בירת העיר:  גולשאן 
 שפה רשמית:  סינדית, אורדו
 תאריך ייסוד:  1729
 שטח:  3,527 קמ"ר
 גובה:  22 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  18,868,021 (2023)
  ‑ במטרופולין:  15,700,000 (2009)
  ‑ צפיפות:  3,533 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  24°52′N 67°01′E﻿ / ﻿24.86°N 67.01°E﻿ / 24.86; 67.01 
 אזור זמן:  UTC +5
 http://www.karachicity.gov.pk
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פקיסטן מוגדלת) אסלאמאבאד רוואלפינדי לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערביקראצ'י(למפת פקיסטן רגילה) אסלאמאבאד רוואלפינדי לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערביקראצ'י(למפת סינד רגילה) הודו בלוצ'יסטן פנג'אב היידראבאדקראצ'י(למפת סינד מוגדלת) הודו בלוצ'יסטן פנג'אב היידראבאדקראצ'י   (למפת קראצ'י מוגדלת) קראצ'י(למפת קראצ'י רגילה) קראצ'י tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שוק הקיסרית
קראצ'י (באורדו: ‏کراچیקובץ:Karachi pronunciation.ogg‏Ⓘ‏; בסינדית: ڪراچي) היא הגדולה שבערי פקיסטן, עיר נמלה הראשית ובירת פרובינציית סינד שבדרומה. העיר שוכנת לחופו של הים הערבי, בדרום-מערב סינד, ומדרום-מזרח לה נמצאת דלתת נהר האינדוס.
היסטוריה

ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות בסביבת קראצ'י המצביעות על התיישבות בסביבת העיר עוד מימי העת העתיקה. ישנן אף הערכות כי אלכסנדר הגדול חנה באזור.
קראצ'י עצמה נוסדה בשנת 1729. חברת הודו המזרחית הבריטית כבשה את אזור קראצ'י ב-3 בפברואר 1839 והרסו את המבצרים המקומיים. העיר סופחה להודו הבריטית בשנת 1843. עד מהרה הבריטים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של העיר ובנו בה נמל בשנת 1854. הבריטים אף בנו בעיר בסיסים צבאיים רבים, ששימשו אותם במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה. במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857, כבשו  מורדים  את העיר והחזיקו בה לזמן קצר, עד אשר הבריטים כבשו אותה שוב. לאחר המרד הכושל השלטון הקולוניאליסטי הבריטי המשיך לפתח את העיר ובשנת 1878 העיר חוברה לרשת הרכבות של הראג' הבריטי.
בשנת 1899 הפכה קראצ'י לייצואנית החיטה הגדולה ביותר במזרח. צמיחתה הכלכלית של העיר הביאה אליה מהגרים רבים.
ב-1947, עם הכרזת עצמאותה של פקיסטן, הוכרזה קראצ'י כעיר הבירה של המדינה. באותה עת חיו בה רק 400,000 בני אדם. למרות האלימות הגואה בכל רחבי הארץ, קראצ'י נשארה יחסית שקטה. בזמן המלחמה יושבו בעיר פליטים ומהגרים מוסלמים רבים, דבר שגרם לנסיקה בגודל האוכלוסייה.
ב-1958, בשל רצונה של ממשלת פקיסטן להעביר את מרכז הכובד של הכלכלה במדינה לאזורים נוספים, החלה להיבנות עיר הבירה החדשה אסלאמאבאד. העיר רוואלפינדי, הסמוכה לאסלאמאבאד, נקבעה כבירה זמנית והשלטון עבר אליה. בעוד שגרירויות זרות העבירו את משכנן לבירה החדשה, בקראצ'י ממשיכות לפעול קונסוליות וקונסולי כבוד של מדינות מסוימות.
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר פליטים רבים ממלחמת אפגניסטן. בתקופה זו חלו גם משברים פוליטיים וחברתיים בתוך העיר והפשע גאה.
כלכלה ותרבות

קראצ'י נחשבת ל"עיר האורות" – "העיר שאינה ישנה לעולם". בתקופה של חמישים שנה הפכה עצמה מעיירה קטנה למטרופולין בעל תערובת של תרבויות. יש הרואים בה מעין מדינה בתוך מדינה. העיר היא טבורה הכלכלי והמסחרי של פקיסטן.
שיעור יודעי קרוא וכתוב בעיר הוא הגבוה בפקיסטן, ויש בה מוסדות חינוכיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2013 הסתיימה בניית מתחם "אושן טאוורס" שמשמש כמרכז קניות ובאותה תקופה היה הבניין הגבוה בפקיסטן.
אוכלוסייה

אוכלוסיית קראצ'י במפקדי האוכלוסין האחרונים של פקיסטן:
מבחינה לשונית, אתנית ודתית, קראצ'י היא העיר הכי מגוונת בפקיסטן. השפות הכי מדוברות בעיר הן אורדו (48.52%), פנג'אבי (13.94%), פשטו (11.42%) וסינדית (7.22%).
מבחינה דתית, כמעט כל האוכלוסייה (96.5%) בעיר היא מוסלמית. הנוצרים מהווים כ-2.4% מהאוכלוסייה וההינדים - 0.86%. דתות אחרות מהוות כ-0.4% מהכוח הדתי בעיר. עם זאת, קראצ'י היא אחת הערים החילוניות ביותר בפקיסטן. כ-65% מהמוסלמים בקראצ'י הם סונים, בעוד 35% הם שיעים. מבחינה הלכתית, הזרם הסוני מתבסס על האסכולה החנפית, עם השפעות סופיות. מרבית השיעים משתייכים לזרם האיסמאעיליה. מרבית הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית ואוכלוסייה זו נחשבת לאמידה ומשכילה יותר. אמנם הרוב המכריע של ההינדים עזב את העיר עם חלוקת הארץ, אך עדיין ישנה כמות מזערית של הינדים בעיר, וכמות זו הולכת וקטנה, כתוצאה מהגירה וריבוי טבעי נמוך.
ישנה בעיר אף קהילה קטנה של זורואסטרים.