stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבט דן
נחלת השבט

עם ההתנחלות בארץ ישראל קיבל דן את צפון שפלת החוף, בשכנות לשבטי בנימין, יהודה ואפרים, וגבולותיו היו בין העיר לוד ונחל שורק בדרום לנחל קנה בצפון. שבט דן תפס בכך את שטחה של מלכות גזר הכנענית. במזרח ובדרום מזרח מגיעה הנחלה עד מבואות בית שמש וכוללת את צרעה, ממנה בא המפורסם מבני השבט, שמשון.
נראה שלשבט דן הסתפחו משפחות מבני החיווי, מאזורי צפון הנחלה, בסביבות העיר שכם. נראה ששבט אפרים השתלט על אזורים אלו, והדף את שבט דן אל עבר שפלת החוף. "ותכבד יד בית יוסף ויהיו למס" (שופטים, א', ל"ה).
אזור שפלת החוף היה אזור עימות מרכזי עם קבוצת ערי הפלשתים החזקות והחמושות היטב, ששכנו מדרום לנחלת דן. הפלשתים החזקים, בעלי מרכבות ברזל, דחקו את שבטי האמורי, ואלה מצדם הפעילו לחץ על גבולות נחלת דן ודחקו את השבט אל תוך ההרים, הלאה מהים. "וילחצו האמורי את בני דן ההרה כי לא נתנו לרדת לעמק".
סיפורי שמשון הם רמז למאבק העיקש של בני השבט לשרוד בנחלתם מול לחצם הגובר של הפלשתים, לאחר שאלה מיגרו את שארית האמורי. נראה שבני השבט ניהלו מאבק גרילה בפלשתים, לפי האמור: ”יְהִי-דָן נָחָשׁ עֲלֵי-דֶרֶךְ, שְׁפִיפֹן עֲלֵי-אֹרַח--הַנֹּשֵׁךְ, עִקְּבֵי-סוּס, וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ, אָחוֹר” (בראשית, מ"ט, י"ז). ממשפט זה אפשר אולי גם להסיק שחלק מכלכלתם של בני השבט הייתה משוד שיירות.
עם זאת לא יכול השבט לעמוד לבדו מול העוצמה הצבאית של הפלשתים ונאלץ לנדוד ולהתיישב בצפון מזרח הארץ, בקרבת הנחלים דן ובניאס (שופטים, י"ח). נראה שבמקומו החדש צבר השבט, שעתה היה מהקטנים בשבטי ישראל, עוצמה צבאית ניכרת, והשתלט על שטח רחב שכלל את עמק החולה הפורה, אבל בית-מעכה וחלקים מהבשן המערבי.
נראה שחלק מבני דן עדיין דבקו בנחלתם הקודמת וישבו לחוף הים התיכון. למדים זאת משאלתה של דבורה הנביאה: "ודן למה יגור אוניות?" (שופטים, ה', י"ז).
העיר דן, היא העיר לייש לפני הכיבושים של דן, הפכה למרכז מנהלי ובעיקר פולחני חשוב. נראה
כי בני דן אימצו פולחנים אליליים וכנראה קיימו אותם במקביל לדת היהודית. המלך ירבעם בן נבט גם הוא קבע את העיר דן למרכז של פולחן יהודי, אך מסופר שבני דן הביאו עימם את האפוד, הפסל התרפים והמסכה ונראה כי הפולחן היה אלילי בחלקו או ברובו.
בתקופה זו הייתה דן עיר חשובה ומרכזית וזה מקור המושג מדן ועד באר שבע המוזכר פעמים מספר, ואין הכוונה שדן היא העיר הצפונית ביותר אלא העיר החשובה של הצפון, וכך גם באר שבע בדרום.
גבורתו של השבט

הרב מאלי מציין את התכונות המיוחדות לשבט דן הן דין וגבורה. יעקב אבינו בברכתו לדן אומר: "דָּן, יָדִין עַמּוֹ--כְּאַחַד, שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל. יְהִי-דָן נָחָשׁ עֲלֵי-דֶרֶךְ, שְׁפִיפֹן עֲלֵי-אֹרַח--הַנֹּשֵׁךְ, עִקְּבֵי-סוּס, וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ, אָחוֹר (מקור: בראשית, מ"ט, ט"ז–י"ז)". הנחש מציין את האויב המכה מכה אנושה מאחור בערמומיות בלא שהמוכה מרגיש בו. הנחש בעל הארס הוא סמל להרס וחבלה.
משה בברכתו מדגיש שני דברים: את גבורתו של דן, ואת שייכותו לצפון. " "וּלְדָן אָמַר, דָּן גּוּר אַרְיֵה; יְזַנֵּק, מִן-הַבָּשָׁן" (דברים, ל"ב, כ"ג)
על גבורתו של חושים בן דן מספרים חז"ל: "בשעה שבאו לקבור את יעקב במערת המכפלה, בא עשו וערער: יש מקום במערה לארבעה זוגות. אדם וחוה אברהם ושרה יצחק ורבקה. נשאר מקום לזוג נוסף. יעקב קבר בחלקו את לאה והמקום שנשאר הוא שלי. אמרו לו יעקב קנה ממך את מקומך, שנאמר "בקברי אשר כריתי לי", כרה לשון מכירה. אמר להם הראו לי שטר מכירה, אמרו לו השטר במצרים, ילך נפתלי שהוא אילה שלוחה. רץ נפתלי למצרים, ובינתיים התעכבה הלויה. חושים בן דן היה שם. כיון שהיו אזניו כבדות, לא שמע את כל המשא ומתן. שאל אותם מה זה? אמרו לו עשיו מעכב עד שיבוא נפתלי ממצרים. אמר להם ועד שיבא נפתלי ממצרים, יהי אבי אבא מוטל בבזיון? לקח מקל והכה בראשו של עשיו, נשרו שתי עיניו למרגלות יעקב... ומת עשיו.
אף בעת הוויכוח של יהודה עם יוסף לאחר שנתפס בנימין עם הגביע בידו, מסופר על גבורתו של חושים בן דן. "אמר יוחנן בשעה שתפס יוסף הצדיק את בנימין... מיד כעס יהודה ושאג בקול גדול והלך קולו ארבע מאות פרסה, עד ששמע חושים בן דן וקפץ מארץ כנען ובא אצל יהודה ושאגו שניהם וביקשה ארץ ליהפך, עליהם אמר איוב שאגת אריה וקול שחל". 'שאגת אריה' זה יהודה שכתוב בו גור אריה יהודה, ו'קול שחל' זה חושים בן דן ששניהם נמשלו כארי...".
השבט בארץ ישראל

בברכת משה (דברים, ל"ג) מוזכרים בני השפחות לאחר בני הגברות, ודן מוזכר שני, לאחר גד הצעיר ממנו.
כך גם בשירת דבורה (שופטים, ה', י"ז), לאחר שבטי בני הגברות (רחל ולאה) דן מופיע אחרי גד.
יש המסבירים את הירידה בחשיבות בני דן בכך שבהתנחלות בארץ הם נדחקו מנחלתם והפכו לשבט קטן יחסית.
סופו של שבט דן

המלך הארמי בן הדד השלישי בזז את נחלת דן אך היא המשיכה להתקיים באופן עצמאי. המלך תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, עלה על ממלכת ישראל בשנת 734 לפנה"ס, ניתק את נחלת דן ואת כל צפון הארץ מממלכת ישראל והפך אותם לפחווה אשורית. לפי המסורת הוגלו רוב חברי השבט לאשור, יחד עם שאר שבטי ממלכת ישראל, לאחר שזאת פלשה לממלכת ישראל (722 לפנה"ס). שבט דן נעלם מדפי ההיסטוריה, ונחשב לאחד מעשרת השבטים האבודים של ישראל.
זיהוי צאצאי השבט בדורות האחרונים

על פי מסורת יהודי אתיופיה, ביתא ישראל הם צאצאים של שבט דן.
המקובל האיטלקי מפאדובה הרב רבי משה דוד וואלי טען כי שבט דן הם יהודי פולין. בספרו ספר הליקוטים (חלק א' עמוד רמ"ז) כתב כי יהודי פולין שנולדו בפולניה הם משבט דן ושם נולד המשיח כי ”טבע העם הפולני משוגע והפכפך ולא יציב ונתון לתנודות יותר מכל אומות העולם כי הנחש הקדוש משבט דן נולד במחוזם ואין בכוחם להכיל את תהפוכותיו ושינוייו”, וזו לשונו;
בענין גוג וארץ המגוג ודן העומד לעומתן, כבר ידוע שגוג מוצאותיו מירכתי צפון, ואולי שהוא מלך פולוניה ראש דארץ המגוג, ודן נחש לעומת נחש לרצץ את מוחו, כי מצחו חזק לעומת מצחו של הנחש הטמא, ולכן רזא דדן (=הסוד של דן) יצא ממלכותו של מלך פולוניה ממש ונולד בארצו "דהא מיניה אבא ליזיל ביה נרגא" (=כלומר שהרי הנולד מהעץ דהיינו הענפים מהם נוצר הגרזן לקצוץ העץ), והוא יקבל כח מכל הי"ב שבטים להתגבר על הנחש הטמא שהוא גו"ג שעולה י"ב, ברזא דאמרן (=בסוד שאמרנו), ואולי זהו הטעם, שמתעורר להתקוטט עם ישראל יותר משאר כל מלכים, הא'. הוא בטבע הפולאק"י (=כלומר טבעם של הפולנים) שהוא משוגע והפכפך יותר מן הכל, והב'. לפי שרזא דדן (=הסוד של דן) נולד במלכותו, ומשאתו לא יוכל.
תאוריית ידין על מוצא שבט דן

פרופסור יגאל ידין, הציג בשנות החמישים של המאה ה-20 תאוריה שעל פיה, שבט דן המקראי, ממנו בא שמשון, היה קשור במוצאו לגויי הים וליתר דיוק לקבוצה הנקראת במיתולוגיה היוונית "Danaoi" או "דנאים", שהומרוס תיאר כמי שהשתתפו בכיבוש טרויה. הקבוצה הזו מתוארת בכתובות מצריות בסוף האלף השני לפני הספירה כ-Denyen או Danuna.
יש עדויות מצריות מכתבי אל עמרנה שה"דנונה" פלשו לארץ כנען עם הפלשתים והיו קרובים להם באורח חייהם, ולטענת יגאל ידין, הדבר מסביר את הקשרים ההדוקים בין שמשון, איש שבט דן, לפלשתים.
לכן הציע ידין ששבטו של שמשון דן זהה עם הדנאים שפלשו ביחד עם הפלשתים לארץ ישראל ומצרים במאה ה-13 לפנה"ס. לאחר הפלישה נעלמו הדנאים בניגוד לפלשתים, שיש לגביהם עדויות היסטוריות וארכאולוגיות. ידין סבר שהם לא נעלמו, אלא הגרו צפונה, אל אזור תל דן, הפכו לשבט דן והצטרפו לקונפדרציה של שבטי ישראל.
חיזוק לטענתו מביא ידין במשפט בברכת יעקב בבראשית "דן ידין עמו כאחד שבטי ישראל", כשהדגש הוא על המילה "כאחד". חיזוק נוסף לקשר הימי מצוי בשירת דבורה בה נאמר "וְדָן,
לָמָּה יָגוּר אֳנִיּוֹת; אָשֵׁר, יָשַׁב לְחוֹף יַמִּים, וְעַל מִפְרָצָיו, יִשְׁכּוֹן".
ראו גם

מוצא ביתא ישראל
לקריאה נוספת

נחלת שבט דן
הרב יעקב ידיד, כח הארי וכח הנחש שבשבט דן, ניצני ארץ ח', הוצאת מרכז הרב, ה'תשנ"ב.
זקוביץ, יאיר ושנאן, אביגדור, לא כך כתוב בתנ"ך. תל אביב: ידיעות ספרים, 2004. עמ' 112–122.
essays on indo-aryan mythology" by: Narayan Aiyangar" (עמוד 299; dānu).
הערות שוליים

↑  כגון רש"י ואבן עזרא על הפסוק בבמדבר כו מב
↑  לדוגמה רד"ק
↑  לדוגמה אבן עזרא
↑  במדבר רבה, פרשה ב', פסקה ז'.
↑  רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, קידוש ירחים לחודש תשרי.
↑  אלעזר החזן, קדושתא וקידוש ירחים לחודש מרחשון.
↑  רבי יוסף ג'יקטיליה, סוף שער ה', שערי אורה, באתר היברובוקס
↑  רבי אברהם בן עזריאל, ערוגת הבושם, מקיצי נרדמים, תרצ"ט, עמ' 289, באתר היברובוקס
↑  ספר במדבר, פרק א', פסוק י"ב.
↑  ספר במדבר, פרק ל"ד, פסוק כ"ב.
↑  ספר במדבר, פרק י"ג, פסוק י"ב.
↑  "לפי שהיה שבטו של דן מרובה באוכלוסין היה נוסע באחרונה וכל מי שהיה מאבד דבר היה מחזירו לו. הדא הוא דכתיב 'מאסף לכל המחנות לצבאותם'" תלמוד ירושלמי, מסכת עירובין,  פרק ה', הלכה א',
↑  במאמרו נחלת שבט דן בספר יהושע ובספר יחזקאל
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"ג, עמוד א'
↑  בראשית רבה, פרשה צ"ג, פסקה ז'
↑  סימן רי"ט (אלף ר"צ), שו"ת הרדב"ז חלק ד', עמ' ס, באתר היברובוקס
↑  ככתוב בפרשת ויחי בפסוק (ספר בראשית פרק מט פסוק יז-חי); יְהִי־דָן נָחָשׁ עֲלֵי־דֶרֶךְ שְׁפִיפֹן עֲלֵי־אֹרַח הַנֹּשֵׁךְ עִקְּבֵי־סוּס וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ אָחוֹר לִישׁוּעָתְךָ קִוִּיתִי יְהוָה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544084505171  LCCN: sh86001660 
הדגל של שבט דן
סמל הנחש של שבט דן
נחלות שבטי ישראל
המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מרכז תרבות 
 על שם:  נורית קציר
 כתובת:  יצחק אלחנן 4 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  אפרים קציר, נינה קציר 
 מפעיל:  עיריית ירושלים 
 מנהל:  סלעית אחי-מרים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1978
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 
 קואורדינטות:  31°46′14″N 35°13′15″E﻿ / ﻿31.770536496193°N 35.220872262248°E﻿ / 31.770536496193; 35.220872262248
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר(למפת ירושלים רגילה) המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר(למפת הרי ירושלים רגילה) המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר
 
המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר הוקם בשנת 1978 ביוזמת נשיא המדינה הרביעי פרופסור אפרים קציר ורעייתו נינה קציר, לזכר בתם נורית.
המרכז מנוהל על ידי אגף תרבות ואמנויות בעיריית ירושלים ומהווה בית לחובבים העוסקים בנושא הדרמה והתיאטרון בעיר.
המרכז העירוני לתיאטרון מרכז סביבו פעילות תיאטרלית ומקיים סדנאות תיאטרון מגוונות המיועדות לילדים, לנוער ולמבוגרים, שהמשמעותי והוותיק שבהם הוא תיאטרון "במת עשרה".
המרכז הוא מוקד עשייה חינוכי ויצירתי לשכבות האוכלוסייה השונות. בין בוגרי המרכז העירוני לתיאטרון אנשי תיאטרון ואמנים רבים הפועלים כשחקנים מקצועיים המאיישים את התיאטראות המקצועיים, במאים, מדריכים ומורי תיאטרון.
כמו כן, המרכז העירוני לתיאטרון עש נורית קציר מייצג את ישראל כארגון ארצי בארגונים הבינלאומיים של תיאטרוני החובבים בעולם:
AITA- Amateur International Theatre Association
CEC-Central European Committee
EDERED- European Drama Encounters
במרכז קיים אולם תיאטרון מקצועי המכיל 123 מושבים.
במת עשרה

תיאטרון "במת עשרה" הוא מסגרת מקצועית ללימודי משחק לבני נוער בגילאי כיתות ט' עד י"ב.
תיאטרון "במת-עשרה" מרכז סביבו פעילות תיאטרלית של בני נוער מכל שכבות האוכלוסייה בעיר ירושלים והוא מוקד עשייה חינוכי ויצירתי, ממנו יצאו אנשי תיאטרון ואמנים רבים הפועלים כשחקנים מקצועיים, כמדריכים וכמורי תיאטרון.
במסגרת התיאטרון מתקיימת עבודת סטודיו המתמקדת בפיתוח הכלים התיאטרליים, כגון: יסודות המשחק, עבודה על דמות ועבודה עם טקסט, קול ותנועה. במסגרת התיאטרון מועלות הפקות קלאסיות, מקוריות וחדשניות, על ידי במאים מקצועיים שונים המאפשרים לבני הנוער להיחשף לגישות תיאטרליות מגוונות.
בין הבוגרים אפשר למנות את: חנוך רוזן, רוחמה רז, יניב ביטון, ורדה בן חור, טל קלאי ועוד עשרות נשים ואנשים הפועלים בעולם התיאטרון והתרבות בישראל.
במת עשרה > היסטוריה של במת עשרה

אריק קולניק, המייסד ההוגה והיוזם של "במת עשרה", הוא זה שבליבו ניצת הצורך להקים תיאטרון נוער ירושלמי מקצועי שיפתח כישרונות צעירים וידביק את בני העשרה באהבת התיאטרון.
"בבמת עשרה קיבלתי את ההזדמנות לעשות את צעדי הראשונים על הבמה. קולניק סחף אחריו את כל מי שהכיר אותו. היה לו מראה יוצא דופן: בגדים צבעוניים וצעיפים מתנופפים, שתמיד משכו תשומת לב."
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, גויס קולניק ונשלח לחזית ברמת הגולן. ביום השישי למלחמה, נפגע הרכב המשוריין שלו בפגז נ"ט ואריק נהרג. הוא הותיר אחריו את אשתו רעיה ואת בתם עלווה.
לאחר מותו, חבריו לא הותירו למורשתו לדעוך. עשרות במאים ומחזאים יצרו וביימו במהלך השנים- בתחילת הדרך ניתן למצוא את אפרים סידון, רחל שור, יוסף מונדי, אבינועם מור חיים, יחיאל אמיר ובהמשך הדרך- סלעית אחי מרים, יפתח ליבוביץ, אסף ברזניצקי, עמית לוי, אלי ריינמן וסבטה עזריאל.
יש כמה מרכיבים שמצליחים לגרום לבמת עשרה להיות אחד המוסדות המובילים המתמחה בחינוך לתיאטרון.
מרכיב אחד הוא המקצועיות.
"זה המקום הראשון שהייתי בו והיה העניין המקצועי(…) לבמת עשרה אף פעם לא התייחסו כחוג. זה לא היה חוג נוער, זה היה תאטרון הנוער של ירושלים."
מסגרת הלימודים בבמת עשרה היא מסגרת שדורשת הרבה מהתלמידים. הם נדרשים להגיע לכל המפגשים והחזרות, לוותר על רוב (אם לא כל) התחביבים הנוספים שלהם ולהשקיע את מירב זמנם ומאמציהם לטובת מגוון השיעורים, הפגישות, החזרות וההפקות של במת עשרה.
"המסגרת ההדוקה שבמרכז והחוקים המשוגעים כמו שאסור להיפצע בלי אישור מהבמאי תרמו לי וללימודים שלי, והכניסו בי ערכים של קפדנות וסדר שהם חובה בעולם התיאטרון."
בנוסף למקצועיות, במת עשרה הפכה עבור רבים למקום מפלט מהמציאות הקשה לעיתים ומהשגרה השוחקת.
"לבוא לבמת עשרה היה בשבילי הצלה".
בר בהלול

בר בהלול (בארמית סורית: ܚܣܢ ܒܪ ܒܗܠܘܠ, קרי: חסן בר בהלול; בערבית: الحسن بن بهلول, קרי: אלחסן בן בהלול) היה בישוף במאה העשירית, חשיבותו היא בכך שהיה לשונאי ומילונאי שחיבר מילון סורי-ערבי, המשמש בסיס ללימוד השפה הסורית והבוטניקה של המזרח הקדום כיוון שהוא מהווה חוליה מקשרת חשובה בין שמות צמחים מהתקופה הקדם-איסלאמית המשמרים מסורות קדומות (ובכלל זה שמות תנ"כיים) לבין שמות צמחים בערבית. בר בהלול מפרט בנוסף גם 16 ניבים של ארמית ומתייחס למקבילות של המילים ביוונית עתיקה. בנוסף למילונו חיבר גם ספרים תאולוגיים וספר העוסק בפשר חלומות.
מילונו של בר בהלול ראה אור לראשונה במהדורה מודרנית בצרפתית על ידי רובן דובאל (צר') בין 1888 ל-1901.
הערות שוליים

↑  זהר עמר, גידולי ארץ ישראל בימי הביניים, יד יצחק בן-צבי תש"ס, עמ' 20 הערה 35
↑  לקסיקונים סורים, ר' Duval
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385557505171  BIBSYS: 90778689  BnF: cb12466684b (data)  GND: 102416648  ISNI: 0000 0001 1187 5281  LCCN: n87933250  NTA: 113778066  RERO: 02-A013494785  SUDOC: 126497737  VcBA: 495/90742  VIAF: 162798051   WorldCat (עם VIAF): 162798051
אימפריאליזם לשוני

אימפריאליזם לשוני מתייחס להעברת שפה דומיננטית לאנשים אחרים. מאחר ששפה היא חלק מתרבות, אימפריאליזם לשוני מופיע רבות בהקשר לאימפריאליזם תרבותי.
אנגלית כדוגמה לאימפריאליזם לשוני

מאז שנות ה-90 המוקדמות, חוקרים מתחום הבלשנות השימושית מצאו עניין באימפריאליזם לשוני. בפרט, הספר אימפריאליזם לשוני (Linguistic Imperialism), שנכתב ב-1992 על ידי החוקר רוברט פיליפסון (Robert Phillipson), הוביל לדיון ניכר ביתרונותיו וחסרונותיו של האימפריאליזם הלשוני. פיליפסון מצא הוקעות של האימפריאליזם הלשוני עוד מן התקופה של הביקורת הנאצית על המועצה הבריטית, וניתוח סובייטי של השפה האנגלית כשפה של קפיטליזם גלובלי ושליטה גלובלית.
פיליפסון מגדיר אימפריאליזם לשוני של האנגלית בתור: "השליטה המוכרזת והנשמרת על ידי הממסד והחיקוק המתמשך של אי-שוויון מבני ותרבותי בין אנגלית לשאר השפות".
התאוריה של פיליפסון תומכת בתפיסה של ההתפשטות ההיסטורית של השפה האנגלית בתור שפה בינלאומית והדומיננטיות המתמשכת שלה במיוחד באזורים פוסטקולוניאליים כגון הודו, פקיסטן, אוגנדה, זימבבואה וכו', אך גם באזורים נאו-קולוניאליים כגון יבשת אירופה. פיליפסון עושה שימוש בתאוריה האימפריאליסטית של יוהאן גלטונג, התאוריה החברתית של אנטוניו גראמשי ובמושג ההגמוניה התרבותית.
נושא מרכזי בתאוריה של פיליפסון הוא מורכבותו של תהליך ההגמוניה. מורכבותו של תהליך זה, לפי פיליפסון ממשיכה לתמוך ביתרון שיש לשפה האנגלית בעולמנו כיום. כך גם הספר של פיליפסון מנתח את הרטוריקה שהמועצה הבריטית עושה בה שימוש כדי לקדם את השפה האנגלית. פיליפסון דן בעקרונות מפתח של אנגלית בבלשנות שימושית והמתודולוגיה של הוראת השפה האנגלית (ELT), על פי עקרונות אלה:
אנגלית נלמדת בצורה הטובה ביותר בצורה חד-לשונית.
המורה האידיאלי הוא הדובר הילידי.
לימוד מוקדם של אנגלית יוביל לתוצאות טובות יותר בלימוד השפה.
ככל שאנגלית תלמד יותר כך הדבר יוביל לתוצאות טובות יותר בלימוד השפה.
אם נעשה שימוש רב בשפות אחרות, כך הדבר יוביל לירידה בסטנדרטים של האנגלית.
על פי פיליפסון מקדמי האנגלית (ארגונים כגון המועצה הבריטית, קרן המטבע הבינלאומית ואת הבנק העולמי, אך גם בין היתר בתי ספר באנגלית), עושים שימוש בשלושה סוגים של טיעון:
טיעונים מהותיים/פנימיים - אשר מתארים את השפה האנגלית בתור עשירה, אצילית, מעניינת ומטעם השגחה עליונה. טיעונים כאלה נוטים לטעון מה האנגלית "כן" ומה שפות אחרות "לא". טיעונים אלו נוטים לטעון מהי השפה האנגלית לעומת מה שפות אחרות אינן.
"טיעונים חיצוניים" - אשר מציינים כי האנגלית היא מבוססת, כלומר בעלת דוברים רבים, ובעלת מורים מיומנים ושפע של חומר לימודי.
"טיעונים פונקציונליים" - אשר מדגישים את תועלתה של האנגלית כשער לעולם.
טיעונים אחרים בעד השפה האנגלית הם:
תועלת כלכלית - האנגלית מאפשרת לאנשים לתפעל טכנולוגיה.
פונקציה אידאולוגית - האנגלית מייצגת את המודרנה.
סטטוס - האנגלית מסמלת את התקדמות ועליונות החומר.
נושא נוסף בעבודתו של פיליפסון הוא אפליה על רקע של שפה (linguistic discrimination-linguicism) - סוג של דעה קדומה שמובילה לכך ששפות בסכנת הכחדה הופכות לנכחדות או מאבדות את מעמדן האזורי בשל עלייתה וחשיבותה של האנגלית.
דוגמאות לאימפריאליזם לשוני של אנגלית ושפות אחרות

ב-1976 ילדים שחורים מבית ספר בסווטו מחו על כך ששפת ההוראה בבית ספרם היא באפריקאנס, אשר קודמה בכוח על ידי רשויות האפרטהייד בעקבות הסירוב הגדל של האוכלוסייה השחורה לדבר בה. ההסבר למחאה שלהם היה שעל ידי מתן גישה רק למשאבים באפריקאנס ממשלת דרום אפריקה יכולה לשלוט בהם באופן הדוק יותר כאשר הגישה לשפה גלובאלית (אנגלית), סגורה בפניהם. 176 ילדים מתו בשביל הזכות ללמוד בשפה האנגלית. ההתקוממות הייתה נקודת מפנה שנים מאוחר יותר בהדחת האפרטהייד.[דרוש מקור]
תופעה דומה התעוררה בזמנים שונים, במיוחד באזורים קולוניאליים או באזורים בהם תרבות דומיננטית ביקשה לאחד את האזור תחת שליטתה. באימפריה הרומית, לטינית — במקור שפת אזור מוגבל במרכז איטליה - בתחילה נכפתה על שאר איטליה, ומאוחר יותר על חלקים גדולים של אירופה, הדבר הוביל לעקירה של שפות מדוברות באותם האזורים. באפריקה הרומית, לטינית הייתה דומיננטית עד שהיא והשפות הילידיות נעקרו על ידי הערביזציה. באופן דומה, גם אנטוליה הייתה מגוונות מבחינה לשונית, כאשר היא נשלטה על ידי מדינות ילידיות קטנות. תחת האימפריות הפרסית וההלניסטית, השפות של הכובשים הפכו לשפות הדומינטטיות. השפות הילידות של אנטוליה נעלמו.
באזור המזרח הרחוק, אפריקה ודרום אמריקה, שפות אזוריות הוחלפו, או מוחלפות בכפייה או על ידי דחיקתן לשוליים על ידי השפה של התרבות הדומיננטית. למשל טיבטית וניבים אחרים של השפה הסינית נדחקים על ידי סינית מנדרינית, אינא ו-Ryukyuan על ידי היפנית, קצ'ואה על ידי ספרדית, שפות מאליו-פולינזיות על ידי המלאית, שפות פיליפיניות על ידי פיליפינית/טגלוג וכן הלאה. כך גם תהליך הערביזציה מחק שפות ילידיות רבות בצפון אפריקה והגביל את השימוש בקופטית רק למטרות קדושה.
השפה האנגלית במהלך ימי הביניים הייתה אובייקט של האימפריאליזם הלשוני של השפה הצרפתית, במיוחד בעקבות הכיבוש הנורמני. במשך מאות שנים, צרפתית או אנגלו-נורמנית הייתה השפה של המינהל ולכן שפה בעלת סטטוס עליון יותר באנגליה. הלטינית נותרה השפה של הכנסייה ושל הלמידה. מילות השאלה רבות שמקורן בתקופה של השליטה הנורמנית באנגליה, בימינו אינן ניתנות להבחנה על ידי רוב דוברי האנגלית ממילים שמקורן הוא גרמני. אם כי, מילות השאלה מתקופות מאוחרות יותר שמקורן הוא לטיני או צרפתי, הן לרוב בעלות צליל מתורבת יותר לדוברי אנגלית ילידיים.
בעקבות הקמתה של האימפריה הרומית הקדושה באזורים של גרמניה של ימינו ומרכז אירופה, השפה הגרמנית וניביה הפכו לשפה המועדפת של רבים מן האצולה באירופה-המרכזית. עם רמות הצלחה משתנות, גרמנית התפשטה על פני רובה של מרכז ומזרח אירופה כשפה של מסחר וסטטוס. מעמדה של גרמנית ירד עם סיומה של מלחמת העולם השנייה. גם צרפתית ידועה בתור שפה של התפשטות טריטוריאלית. בצרפת שפות כגון אוקסיטנית, ברטון, בסקית, קטלאנית וקורסיקאית במידה רבה נדחקות לשוליים. תהליך זה, המכונה Francization, גורם לעיתים קרובות להתנגדות בקרב העמים הכפופים, ואף מוביל לדרישות לעצמאות קורסיקאית.
אימפריאליזם לשוני של הרוסית על הבלארוסית ניתן להבחין גם בבלארוס. למשל מחלוקות על שמה של המדינה (בלארוס לעומת בלארוסיה) כמו גם במחלקות על האיות על שם הנשיא. שעתוק באנגלית של אלכסנדר לוקשנקו ברוסית יהיה Alexander Lukashenko ואילו בבלארוסית הוא יהיה Alyaksandr Lukashenka.
ביקורת

טענותיו של פיליפסון יצרו דיון סוער בקרב חוקרים רבים. אלן דייוויס, למשל, דמיין את רוח הרפאים של פיליפסון רודפת את המחלקה לבלשנות באדינבורו: "איספו את האשמים הקבועים", דייוויס זועק כדי לחשוף את כל אלו שרק העמידו פנים שהם מלמדים בלשנות יישומית אך למעשה הם זממו יחד עם המועצה הבריטית להשתלט על העולם. עבור דייוויס, שתי תרבויות מאכלסות את האימפריאליזם הלשוני: הראשונה, תרבות של אשמה ("הקמת המושבות לא הייתה צריכה להתקיים"); השנייה, זו של ייאוש רומנטי ("אנחנו לא צריכים לעשות את מה שאנחנו עושים"). ראג'גופאלן הולך צעד רחוק יותר, וגורס כי ספרו של פיליפסון הוביל לתסביך אשמה בקרב מומחים להוראת האנגלית (ELT).
בנוסף טוען דייוויס כי טענותיו של פיליפסון ניתנות להפרכה: "מה אם הנשלט... היה מעוניין לאמץ את השפה האנגלית ולהמשיך להשתמש בה? כדי שתשובתו של פיליפסון תהיה לא ניתנת להפרכה הוא יטען שהם לא מעוניינת, לא יכולים להיות מעוניינים, מאחר שהם כבר שוכנעו כנד האינטרסים של עצמם." לפיכך נטען כי התאוריה של פיליפסון היא מתנשאת, במובן זה שהוא רואה מדינות מתפתחות כחסרות יכולת לקבל החלטות עצמאיות. בהקשר של ניגריה, ג'וזף ביסונג (Bisong) גורס כי אנשים ב "פריפריה" משתמשים באנגלית בצורה עניינית—הם שולחים את הילדים שלהם לבתי ספר בשפה האנגלית דווקא מפני שהם רוצים שיגדלו להיות רב-לשוניים. לגבי פיליפסון, ביסונג טוען כי "לפרש פעולות כגון אלה בתור פעולות שמקורן באנשים שהם קורבנות של "מרכז" האימפריאליזם הלשוני, הוא לכופף ראיות בסוציו-בלשנות כדי להתאים אותן להנחות שגובשו מראש." ביסונג טוען כי אם יש לבטל את האנגלית מכיוון שהיא שפה זרה, אז יהיה צורך לפרק גם את ניגריה, מאחר שניגריה נוצרה כמבנה קולוניאלי.
יתר על כן, ההנחה כי השפה האנגלית עצמה היא אימפריאליסטית הגיעה תחת התקפה. הנרי וידוסון טען כי "יש סתירה מהותית ברעיון שהשפה עצמה מפעילה שליטה הגמונית: כלומר, אם זה היה המקרה, לעולם לא ניתן יהיה לאתגר שליטה שכזאת." בנוסף יש המפקפקים ברעיון כי קידום אנגלית בהכרח מוביל לירידת קרנן של שפות מקומיות. הולבורו מציין כי "לא כל השפות האנגליות במרכז הן שליטות, כמו גם לא כל הדוברים בפריפריות מופלים לרעה באותה מידה." אנגלית אירית למשל, יכולה להיחשב כשפה שאינה דומיננטית אך משתייכת לשפות האנגלית המגוונות ב"מרכז".
לפיכך ניתן לראות שבעוד שאלו שמאמצים את גישתו של פיליפסון רואים בחירות שפתיות שנעשות תחת האימפריאליזם הלשוני בתור כפייה חיצונית, הצד השני רואה בחירות אלו בתור בחירות שנעשות על ידי אינדיבידואלים.
ביקורת נגדית

אלו המאמינים בקיומו של האימפריאליזם הלשוני טוענים כי טיעוני הנגד לעיתים קרובות מקודמים על ידי דוברים ילידיים חד לשוניים של אנגלית, אשר ייתכן ורואים את המצב הנוכחי של השפה האנגלית כעובדה הראויה לחגיגה. לעומת זאת, נטען כי אלו הרואים את התפשטות האנגלית ההולכת וגדלה בעולם כהתפתחות מדאיגה (השמה בשוליים את המעמד של השפות המקומיות, כמו גם פוטנציאלית מביאה לערעורם או שחיקתם של ערכים תרבותיים) יהיו קרוב לוודאי פתוחים יותר לרעיונותיו של פיליפסון. אליסטייר פניקוק, סורש קנאג'רכה, אדריאן הולידיי וג'וליאן אדג' נופלים בקטגוריה זו, ולעיתים קרובות מתוארים כבלשנים מעשיים ביקורתיים. עם זאת, הערותיו של הנרי וידוסון על ניתוח שיח ביקורתי, עשויים גם כן להיות מיושמים לבלשנים מעשיים ביקורתיים: ”"בוודאי ניתן לומר כי הוויכוח מתבלבל, או הניתוח פגום, מבלי להתכחש לצדקת הדרך בה הם תומכים. דעתי היא כי אם מטרה היא צודקת, אז עלינו לחפש דרכים לתמוך בה על ידי טיעון קוהרנטי ... ואני אכן אטען כי לעשות זאת אחרת יגרום עוול למטרה. עבור תהליכי חשיפה אידאולוגית על ידי ניתוח מועיל ... יכול, כמובן, להילקח כדי לקדם כל מטרה, ימנים כמו גם שמאלנים .... אם יש לך את האמונה והמחויבות, אתה תמיד תמצא את שלך"”[דרוש מקור]
בתגובה לאימפריאליזם לשוני אנגלי, הדה-אנגליזציה הפך לעניין של גאווה לאומית במקומות מסוימים, בעיקר באזורים שהיו בעבר תחת משטר קולוניאלי, היכן שהשרידים של השליטה הקולוניאלית הן נושא רגיש. בעקבות מאות שנים של שליטה אנגלית באירלנד הוצגו טענות בעד דה-אנגליזציה בפני האגודה האירית הלאומית לספרות ב-25 בנובמבר 1892; "כאשר אנו מדברים על 'הצורך בדה-אנגליזציה של האומה האירית', אנו לא מתכוונים לכך בתור מחאה נגד אימוץ התכונות הטובות של האנגלים, היות שזה יהיה מגוחך, אלא כדי להראות את האיוולות של ההזנחה של מה שהוא אירי, והדחף לאמץ ללא הבחנה את כל מה שהוא אנגלי, פשוט כי זה אנגלי." למרות מעמדה בתור שפה רשמית, השפה האירית צומצמה עד כדי שפת מיעוט באירלנד, זאת בעקבות מאות שנים של שליטה אנגלית, כמו במקרה של צפון אמריקה, היכן ששפותיהן של הילידים הוחלפו על ידי אלו של המתיישבים הקולוניאלים.
לדברי גלעד צוקרמן, "יש לקדם את שפות האם וזכויות השפה. הממשלה צריכה להגדיר את שפת האבורג'ינית ושפת תושבי איי טורס סטרייט כשפות הרשמיות של אוסטרליה. אנו חייבים לשנות את הנוף הלשוני של וויאלה ומקומות אחרים. על שלטים להיות הן באנגלית והן בשפת הילידים המקומיים. מן הראוי שנכיר את הקניין הרוחני של הילידים ואת הידע המקומי, הכולל שפה, מוזיקה ומחול".[דרוש מקור]
מקרים של ניכוס

חלק מאלו המתנגדים לרעיון האימפריאליזם הלשוני טוענים כי התפשטות העולמית של האנגלית קלה יותר להבנה דרך מסגרת הניכוס—כי אנגלית משמשת ברחבי העולם למטרות מקומיות. בנוסף לדוגמה של ניגריה לעיל, להלן דוגמאות שניתנו:
המפגינים במדינות שאינן דוברות אנגלי מדינות לעיתים קרובות משתמשים בשלטים באנגלית כדי להעביר את הדרישות שלהם לקהלי טלוויזיה ברחבי העולם. במקרים מסוימים, המפגינים אינם מבינים מה השלט אותו הם נושאים אומר.
בובדה מראה כיצד הקמרונים התרחקו מלימוד אנגלית בדרך מסורתית, והעבירו את חומרי הלימוד לכאלה בעלי הקשר קמרוני. נושאים בעלי אוריינטציה שאינה מערבית, כגון, חוקי האמירים, רפואה מסורתית ופוליגמיה, נכנסים תחת קטגוריה זו. בובדה דורש דו-תרבותיות, קמרונית לצד האנגלו-אמריקאית.
קראמש וסאליבן מתארים כיצד המתודולוגיה המערבית וספרי הלימוד שונו כדי להתאים לתרבות הווייטנאמית המקומית
ספר הלימוד הפקיסטני, "עיקרי השפה האנגלית", כולל בתוכו מערכי שיעור כגון "פקיסטן, המדינה שלי", "הדגל שלנו" ו"מנהיגנו הדגול" אשר אולי נשמע לאומני ל"אוזניים מערביות". בתוך התרבות הילידית, עם זאת, יצירת חיבור בין (ELT (English language teaching, הפטריוטיזם והאמונה המוסלמית נראית כמטרה של ELT, כפי שיושב ראש הספר לימוד הפונג'ב אב קובע בגלוי: "ההנהלה דואגת... באמצעות ספרים אלו, להכניס לתלמידים את האהבה לערכי האסלאם, והמודעות לשמור על הגבולות האידאולוגיים של המולדת שלך [של התלמיד]."