פולמוס המשיחיות בחב"ד
היסטוריה > הפילוג בחב"ד: 1992-הווה

עוד בשנות ה-80, עם התגברות הציפייה הגאולית, התגלעה מחלוקת בין אלו שקיבלו זאת בהתלהבות ובמרץ, לבין אלו שחששו לתדמיתה של חב"ד ותבעו להצניע את העניין ולהותירו בעיקר בתוך החסידות. המשיחיים הנלהבים היוו בשעתו את הרוב הגדול, בעוד שמתנגדיהם, שכינו עצמם "שפויים", היו מיעוט מובהק. לאחר השבץ, כשנעשה ברור שהמנהיג לא יחזור לאיתנו, קו השבר הותווה בין אלו שהוסיפו לדגול בפרסום ובהפצה של מעמדו המשיחי, לבין אלו שתבעו לחדול מכל עיסוק פומבי. בראש המתונים ניצבו כמה מהבכירים בהנהלת החסידות, יהודה קרינסקי, שמונה למזכיר אגודת חסידי חב"ד העולמית, ואברהם שם טוב, יו"ר האגודה. את המשיחיסטים הנהיגו ה"חוזר" הרב יואל כהן, יו"ר "המטה העולמי להבאת המשיח" שמואל מנחם מנדל בוטמן, ובמידת מה המזכיר לייבל גרונר, שנטה למחנה זה. לגרונר, כמקורב לאדמו"ר המשותק, הייתה די יוקרה לעמוד מנגד לקרינסקי וליתר, ולייצג מולם את האינטרסים המשיחיסטיים.
הרמ"מ חשוך הילדים וחסר היורשים הכין שתי צוואות ב-1988, עם מות אשתו, בהן מינה את קרינסקי, גרונר, שם-טוב ואחרים לתפקידים בכירים. אך הוא לא גיבש מבנה הנהגה ברור שיחליף אותו בבוא היום. הסיעות השונות הוסיפו להתייחס אליו כמנהיג פעיל, הן משום יוקרתו העצומה והן עקב המחסור ביורש, בעודן מתגבשות ומתארגנות לקראת מאבק השליטה. זה, שכלל האשמות בזיוף צוואת האדמו"ר ובהתעלמות מרצונו, בעיקר כלפי קרינסקי, היה שלוב בפילוג בין שתי הקבוצות. הריק המנהיגותי אפשר חופש פעולה ליוזמות המשיחיסטיות מן השטח.
הציפייה האסכטולוגית לא נתקררה כלל עם השבץ. רבים מהחסידים היו נחושים בדעתם שמדובר בניסיון אחרון לאמונתם, ובעלי מחשבה מקרבם אף פנו אל דברי ישעיהו על "אִישׁ מַכְאֹבוֹת" שיחלה ויסבול עבור חטאי הדור – פנייה שהתמיהה משקיפים מבחוץ בשל ההקשר הנוצרי המובהק של פרשנות זו. הייתה זו ראשית ההתעמקות במקורות, ולו גם אזוטריים מאוד, כדי למצוא תימוכין לכך שאדם יכול להיחשב כמשיח גם אם לא עמד בציפיות המקובלות. באמצעי התקשורת נמשך מסע פרסום אדיר שהצהיר על תשועת העולם המתדפקת לה, שמומן בין היתר מכיסו של איל ההון החב"די יוסף יצחק גוטניק. הקנאים שבמשיחיסטים נשאו איתוריות כדי שיוכלו להתעדכן מיד עם התגלות מלכם.
לרמ"מ המשותק והאילם הותקנה גזוזטרא מיוחדת במטה חב"ד באיסטרן פרקוויי 770, ממנה יכל להשקיף על תומכיו. נאמניו ומשב"קיו נשאו אותו לשם בכיסא גלגלים, והוא החווה לעיתים בידו השמאלית או השמיע קולות עמומים, שהחסידים שהתקבצו במקום פירשו כתמיכה בריקודים ובשירת "יחי אדוננו" שערכו למטה. בוטמן הכריז על כוונתו למשוח את האדמו"ר בפומבי למלך, למורת רוחם של ה"שפויים" בהנהגה, שהצהירו כי מדובר בהתעללות בחולה. הם ניסו לפטר את בוטמן, שסירב להיענות, ומסרו לאמצעי התקשורת כי אל להם להתייחס לאיגרות שיצאו מ-770 שלא תחת ידם. בוטמן החל לגבש תשתית ארגונית משלו וגייס תורמים כדי להמשיך בפרסום. בי' בשבט תשנ"ג (1 בפברואר 1993), הועבר הטקס בשידור חי בלוויין, כשמאות רבות שרים "יחי מלך המשיח" בפני רמ"מ, שהניד בראשו קלות. הממסד החב"די החרים את האירוע.
ב-8 במרץ 1994 אושפז האדמו"ר. הסיעות המפולגות בהנהגה חלקו ביניהן על אופן הטיפול בו: אנשי קרינסקי תבעו טיפול רפואי קונבנציונלי, בעוד שחלק מהמשיחיסטים במחנה גרונר סברו שהדבר הוא בגדר חילול הקודש. הרב שניאורסון נפטר לאחר שלושה חודשים, בג' בתמוז תשנ"ד (12 ביוני 1994). בקרב אלפי החסידים שבאו להלווייתו (שנעדרו ממנה כמעט רבנים לא־חב"דיים), נשאו חלקם בקבוקי יי"ש ומצלמות בציפייה לכך שמותו יתגלה כאשליה והעולם יבוא לקצו. חלק מהחסידים בכו והחלו לקיים מנהגי אבלות, בעוד שהמשיחיסטים נזפו בהם על היעדר האמונה ואף שרו ורקדו.
לאחר המוות, נעשה ניסיון להסכים על הנהגה חדשה, ונדונה האפשרות למנות את גרונר ל"משפיע ראשי" שירכז בידו את השליטה. מהלך זה נכשל, וכמותו כל המהלכים האחרים מאז לפתור את בעיית הירושה. המוסדות והקהילות של חב"ד הוסיפו לתפקד, כשחלקם הולכים ומתרחקים זה מזה. החסידות ניצבת מאז המוות על סף פיצול, לא רק למעשה כי אם גם להלכה, ומהווה בפועל פדרציה מתרופפת של פלגים שונים. בעוד שקרינסקי, שמטוב ועמיתיהם ניהלו את "אגודת חסידי חב"ד" רבת-ההשפעה, סמכות מרכזית ומקובלת על הכל לא הייתה עוד בנמצא.
מות הרמ"מ, או "מאורע ג' תמוז" כפי שנודע בשיח הפנימי בחסידות, חידד את הגבולות בין המחנות הנצים. בתום ימי השבעה על האדמו"ר המנוח, פרסמה "אגודת חסידי חב"ד" מודעות ענק ב"ניו יורק טיימס" שהשתמעה מהן הכרה במותו; רבנים בולטים מן הממסד התבטאו בניסוחים שהיו אמנם מעורפלים, ושהתחמקו לעיתים מציון עצם הפטירה, אך נמנעו בהחלט מלהתייחס אליו כגואל או כחי. בצד המשיחיסטי, המוות לא קיהה את עוצמת האמונה יותר מאשר השבץ בשעתו. בוטמן פרסם הודעות ומכתבים לעיתונות בהם הצהיר כי "הרבי עצמו, כפי שאמר רבות, יוציא אותנו מגלות לגאולה בקרוב". אירועים עם שירת "יחי" נמשכו בכל עוז, ונשים משיחיסטיות נשאו עמן תופי מרים בהישג יד, כדי לקדם את הגואל בתופים ובמחולות. ב-1995, הציב הממסד בתוך קיר הכניסה לבית-הכנסת 770 לוחית זיכרון שהתואר "נשמתו בגנזי מרומים, זכותו יגן עלינו אמן" הוצמד בה לשם האדמו"ר. הלוחית הושחתה מיד והתארים המעידים על מוות נמחקו. היא נותרה כך כמעט עשור. ספרים בהוצאת קה"ת, בית-הדפוס הרשמי של החסידות, החלו להכיל תוארי מוות דומים בצמוד לשם הרמ"מ בדפי השער.
ב-1996 הגיע הקרע הפנימי לרתיחה. ב-31 בינואר ערכו בוטמן ואנשי "המטה העולמי" שידור מיוחד בטלוויזיה שקדם לו מסע פרסום בעיתונות, בו נראו חסידים מקהילות חב"ד בכל העולם מכריזים "יחי אדוננו". בוטמן קרא למנהיג המת להצטרף להתוועדות כאילו הוא חי. באותה עת הוצבה כרזה ענקית עם תמונת הרב וההכרזה על משיחיותו סמוך לגשר ג'ורג' וושינגטון. ב-31 במרץ, לרגל יום הולדתו של רמ"מ, שודרו פרסומות משיחיסטיות בכמה מערוצי הכבלים האמריקניים הגדולים, בשפות רבות כולל סינית ויפנית. ביוני, לנוכח הפרסום המופגן, קיבלה הסתדרות הרבנים דאמריקה בת 1,000 החברים – הגוף הרבני הגדול והמשפיע ביהדות האורתודוקסית בארצות הברית – החלטה, שלא נקבה במפורש בשם חב"ד, לפיה ”אין מקום ביהדות לאמונה לפיה משיח בן דוד ימות, ייקבר ויקום שוב”. גורמים אנטי-משיחיסטיים בחב"ד פרסמו אתר אינטרנט בו קיבלו את ההחלטה בברכה ותקפו את אנשי בוטמן. שמטוב, קרינסקי ויתר ההנהלה פרסמו מודעות עמוד ב"ניו יורק טיימס" והתנערו מהמשיחיסטים בתקיפות.
בקיץ התאגדו המתפללים המשיחיסטים בבית-הכנסת 770, שהיו רוב במקום, בגוף עצמאי בעל תקציב נפרד בשם "קהילת ליובאוויטש" (Congregation Lubavitch). בהנהגת הגבאים שניאור ליפסקר, יהודה בלסופסקי, מנחם גורליצקי ויוסף לוש, הם קראו תיגר על "אגודת חסידי חב"ד" ו"מרכז לענייני חינוך" וביקשו להשתלט על המקום. הם ערכו ב-770 טקסים שבהם התייחסו לאדמו"ר המת כחי, והציבו כרזות עם סיסמאות ובהם תארים כמו "שליט"א" ו"יחי אדמו"ר מלך המשיח". ההנהלה ניסתה להסיר את השלטים ולהצר את צעדיהם. לעיתים קרובות התחוללו תגרות אלימות שדרשו את מעורבות המשטרה. מוסדות חינוך התפצלו ומשפחות נמנעו מלהשתדך. בקהילות חב"דיות רבות התגבשו המשיחיסטים והקימו בהדרגה מוסדות נבדלים, במידה כזו או אחרת: בלונדון, לדוגמה, אחרי שהרב נחמן סוּדָק אסר על שירת "יחי" בתפילה כפי שהיה נהוג לפני 1994, הם התפלגו והקימו בית-כנסת בשם "בית מנחם"; בקריית מלאכי שבישראל הוקמה קהילה עצמאית. בכ"ד כסלו תשנ"ז (5 בדצמבר 1996) הכתיר עצמו אחד המתנגדים המובהקים למשיחיות, הרב שאול שמעון דויטש (אנ'), בתואר "האדמו"ר מליאזנא", במחאה על אי-מינוי יורש. קומץ חסידי חב"ד אחרים פרשו עמו מהחצר. הוקם ארגון שלוחים נפרד, "כינוס השלוחים העולמי לקבלת פני משיח צדקנו": רק 70 איש נכחו בכינוס שלו, לעומת 1,500 שהגיעו לכינוס השלוחים העולמי הממסדי.
ב-1998 פרסם ועד רבני ליובאוויטש גינויים חריפים נגד המשיחיסטים בעיתונות הכללית בארצות הברית, וקבע שעיסוק פומבי ופרסום היו "בבירור בניגוד לרצונו". ב-2004, ניסיון לתקן את הלוחית המושחתת ב-770 הביא לפגיעה בה שוב, ולהבאת הסכסוך בפני בית-המשפט בניו יורק. הערכאה פסקה במספר הזדמנויות לטובת האגודה ו"מרכז לענייני חינוך", והתירה למעשה לפנות את המשיחיסטים. ראשי חב"ד, ככל שביקשו להצר את צעדי "קהילת ליובאוויטש", נמנעו מלעשות זאת.
על אף שהממסד התנגד למשיחיסטים ובודד אותם ככל יכולתו, הוא נמנע בעקביות מהוצאתם מחוץ לגדר ומפילוג מלא. הסיכון לפגוע בפעילות חב"ד הענפה בקרב הציבור היהודי הרחב, שהיא תכליתה של החצר, היווה שיקול מכריע בכך: גם סכסוכים אחרים בתוך החסידות חסרת ההנהגה לא החריפו מדי עקב אילוץ זה. עוד ב-1993, טרם מות האדמו"ר, העביר קרינסקי הנחיה לשלוחים לפיה שאלת מעמדו כגואל צריכה להישאר בגדר של "דעה פרטית"; מנגנון השלוחים דבק במדיניות זו: בעוד שהאחראים התאמצו לנפות מועמדים משיחיסטים, אלו שהחזיקו בדעה זו וכבר היו מוצבים נותרו במקומם, תוך ציפייה שימעטו להפגין את אמונתם. לבד מגינויים בעיתונות הכללית, בייחוד במשבר של 1996, כמעט לא נעשו פעולות קונקרטיות נגד המשיחיסטים, למעט סילוק פרסומים שלהם מן הפרהסיה. אף אתרי האינטרנט האנטי-משיחיסטיים נעלמו מהר למדי.
ראשי חב"ד התייחסו לאופוזיציה הפנימית כתמימים וטועים, והקפידו לטעון בפני התקשורת שמדובר באנשי שוליים ובמיעוט מובהק, תוך שהם משתדלים לטשטש את המחלוקת ולהציג חזית אחידה כלפי חוץ. מתחילת המאה ה-21, הפעילות המשיחיסטית הגלויה שככה במידה ניכרת, וחלק מהמוסדות הקשורים בה נסגרו. לאחר 2003, בוטמן הפסיק להשתמש באיסטרן פרקוויי 770 ככתובת הארגון שלו, וויתר בכך על טענתו למטה הסמלי של חב"ד. כמה פרסומים בעלי גוון משיחיסטי, בעיקר אלו הפונים כלפי חוץ, מיתנו את ניסוחיהם, בעוד שפרסומים לא-משיחיסטיים עברו להתחמק משאלת מות האדמו"ר. תוארי כבוד לצד שם הרמ"מ (בין אם המאחלים אריכות חיים או מעידים על פטירה), שהיו כה שנויים במחלוקת בין הצדדים, נעלמו כליל, באופן חריג ביותר לעולם האורתודוקסי. דווקא על רקע הריחוק הגובר, שהיה כרוך בהקמת מוסדות וחיי קהילה נפרדים, התאפשרה פשרה פרגמטית בין המשיחיסטים לממסד, על מנת למתן את אי-ההסכמה ולהימנע בפגיעה בשמה של החצר בקרב הקהל הרחב.