stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאוסט (אופרה)
עלילה > מערכה 4

מרגריט כורעת על ברכיה מול מכל המים הקדושים בכנסייה. היא מבקשת מחילה על חטאה, אבל מפיסטופלס אורב לה שם ברקע ולוחש שאי אפשר לסלוח לה. צבא שלם של שדים פונה למרגריט. אחר כך קוראת למרגריט מקהלת כוהנים שלמה, אבל נראה, שגם הם מאשימים את הנערה בחטא. קולו של מפיסטופלס משתלט על הסצנה לאט לאט: מרגריט מקוללת או שהגיהנום מחכה לך. ולנטין, בינתיים, חוזר הביתה מהמלחמה, אבל רק סיבל מקבל את פניו. הוא שואל לשלום אחותו, סיבל עונה בבלבול. ולנטין מבין מיד שמשהו קרה למרגריט כשהוא היה רחוק.
פאוסט מתייסר בייסורי מצפון ובחרטה, רוצה לראות את אהובתו בפעם האחרונה. מפיסטופלס שר סרנדה מתחת לחלון שלה. השיר נשמע כמיועד לנערת בית מרזח. למשמע השירה, ולנטין פורץ החוצה מהבית. הוא תוקף את פאוסט, שדוקר אותו. העבריין ומפיסטופלס בורחים, אנשי האזור מתחילים להתאסף סביב הפצוע, ואז מופיעה גם מרגריט. ולנטין מקלל את אחותו במילותיו האחרונות.
עלילה > מערכה 5

מכשפות חוגגות בהרי הרץ. מפיסטופלס מביא לשם את פאוסט, כי הוא מקווה שיוכל לגרום לו לשכוח את מה שקרה בארמון של היופי. פאוסט עומד לעשות נס ליל ולפורגה כשיש לו חיזיון. הוא רואה את מרגריט בכלא עם רצועה אדומה בוערת סביב צווארה. החרטה שלו מתעוררת והוא ממהר לחפש את הנערה.
מרגריט נכלאה על הריגת אחיה. בעת שנתה בכלא, היא נבהלת מקולו של פאוסט. הזיכרונות עולים בה, ומוחה שוב מוצף בדמיונות. היא מחבקת כמעט באהבה את פאוסט, אבל אז רואה את צלו של מפיסטופלס ונחרדת. היא רואה על ידיו של פאוסט את דם אחיה. פאוסט רוצה להציל את אהובתו, אך היא דוחה אותו. בינתיים, שירת המשמר המתקרב מתחזקת והולכת. גם מפיסטופלס מנסה להרשים את מרגריט, אבל הכל לשווא. הוא בורח עם פאוסט. מקהלת מלאכים מופיעה ושרה על ישו שסולח לכולם. חומות הכלא קורסות.
הלברית

כותבי הליברית ויתרו על הניסיון להעביר את העומק הפילוסופי של יצירת גתה לבמת האופרה. למעשה, "פרק גרטשן" עובד מחדש, והפך את הלך הרוח הפאוסטי השטני לסצנת פיתוי. פעם בזו בשל כך ליצירתו של גונו וחשבו, שמשום כך אינה ראויה לגתה, אך זה היה מזלה הטוב של היצירה. כמו כן יאמר לזכותו הגדולה של גונו, שהוא הצליח לבנות גשר בין הרוח הצרפתית לזו הגרמנית ביצירה זו.
המוזיקה

מי שמכיר את היחסים דאז בין גרמניה לבין צרפת לא יתפלא אולי שהיצירה נחשבה עד לא מכבר לגרמנית מדי במולדתה, וצרפתית מדי בעולם דובר הגרמנית. למעשה, ביצירתו של גונו ניתן לגלות כמה מאפיינים של האופרה הגדולה: הסצנות ההמוניות המרהיבות, הבלט, מצעד החיילים הגדול, הקסם של מפיסטופלס כאלמנט על טבעי. החלק הראשון של המערכה הראשונה מתמקד בסולנים: פאוסט שר את האריה הגדולה שלו, ואז מופיע מפיסטופלס, והם שרים דואט יפהפה. ואז, בסצנות הבאות של המערכה, קטעי מקהלה גדולים מתחלפים בקטעי סולו. המערכה הבאה מיועדת כמעט כולה לסולנים. סצנה מרהיבה עם מצעד חיילים וליל ולפורגה עם בלט.
המוזיקה של גונו עתירת רגש, מחמיאה, בוטחת, תמיד מיוחדת ויוצאת דופן. המקהלה הגדולה מרשימה וסצנות הכנסייה משכנעות. את הדיאלוגים בפרוזה שבמקור החליף המלחין ב-רצ'יטטיבים, האופייניים לז'אנר של המאה התשע עשרה של האופרה lyrique, בנוסף הגרנד אופרה כבר הייתה בירידה ואת מקומה תפסה האופרה הקומית. המחבר חיפש דרמטורגיה מוזיקלית מקיפה עם משחק מקדים ושירים רצופים, וכתוצאה מכך התמוסס האופי הנפרד של הסצנות הסגורות.
אבל יש להזכיר גם את הפגמים של גונו: עולמה המלודי והרגשי של האופרה זורם בעושר, אבל היא אינה מצטיינת בכוח דרמטי. המלחין החליף את הפאתוס האופראי המהדהד במנגינות עשירות בלחנים.
האריות הפופולריות

Avant de quitter ces lieux - תפילת ולנטין במערכה 2
Le veau d'or est toujours debout - הרונדו של מפיסטופלס במערכה השנייה
Faites-lui mes aveux - השיר של סיבל במערכה 3
Salut! demeure chaste et pure - הקווטינה של פאוסט במערכה 3
Il était un roi de Thulé - הבלדה של מרגריט על מלך Thulé במערכה השלישית
Ah! je ris de me voir si belle - ארית התכשיטים של מרגריט במערכה השלישית
Il se fait tard!... adieu!... - דואט האהבה של פאוסט ומרגריט במערכה השלישית
Seigneur, daignez permettre - זירת הכנסייה של מפיסטופלס ומרגריט במערכה הרביעית.
Déposons les armes - המקהלה הצבאית במערכה הרביעית
Vous qui faites l'endormie - הסרנדה של מפיסטופלס במערכה השלישית
האופרה בישראל

ב-1924 הועלתה לראשונה באופרה הארצישראלית.
ב-25 במאי 1958 הועלתה באופרה הישראלית, בתפקיד מפיסטו שר הזמר הסובייטי יבגני צ'רבניוק. הייתה זו פתיחתה המחודשת של האופרה במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי ושרים בממשלה.
ב-1990 הועלתה באופרה הישראלית החדשה.
ב-2010 העלתה האופרה הישראלית את פאוסט בשיתוף הפעולה בין המנצח דן אטינגר והבמאי-כוריאוגרף והמעצב האיטלקי סטפנו פודה. אורליה פלוריאן הופיעה בתפקיד מרגריטה וגסטון ריברו מאורוגוואי בתפקיד פאוסט.
פיודור שאליאפין בתפקיד מפיסטופלס
אדלינה פאטי בתפקיד מרגריט
חרות אשכנזי

| --- | --- |

 לידה:  רחובות, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 עיסוק:  שחקנית
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב
 בן זוג:  גרי רופמן
 מספר צאצאים:  2
 
חרות אשכנזי היא שחקנית ישראלית.
תפקידים

הצגות בתיאטרון "הקאמרי":
| הצגה | מחזאי | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| רצח | חנוך לוין | הילדה | עמרי ניצן |
| אויב העם | איבסן | הבת | עמרי ניצן |
| קרום | חנוך לוין | צוויצי | מיקי גורביץ' |
| ליזיסטרטה 2000 | ענת גוב | אשה | עדנה מזי"א |
| כטוב בעיניכם | ויליאם שייקספיר | פיבי | עמרי ניצן |
| טובים השניים | ריי קוני | המשרתת הספרדייה | לזלי לאוטון |
| השמיים הם הגבול | אפרים סידון | תפקידים שונים | רוני ניניו |
| הרב קמע | שמואל הספרי | הבת | שמואל הספרי |
| עיר הנפט | הלל מיטלפונקט | חיילת בלהקה צבאית | הלל מיטלפונקט |
| גיבור מעמד הפועלים | יהושוע סובול | הבת | עודד קוטלר |
| מותו של סוכן | ארתור מילר | אשה בבר | מיכה לבינסון |
| כנר על הגג | שלום עליכם | בלומה | משה קפטן |
הצגות בתיאטראות שונים
| הצגה | תיאטרון/חברת הפקות | מחזאי | במאי | סוגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מעלה קרחות | תיאטרון אורנה פורת | אפרים סידון | ציפי פינס | מחזה |
| אי המטמון | "בנדה" הפקות |  |  |  |
| רוצים סיפור אהבה | התיאטרון הארצי לנוער | צביקה שורצברג | צביקה קורמן | מחזה לנוער |
| סכנה | התיאטרון הארצי לנוער | צביקה שורצברג | צביקה קורמן | מחזה לנוער |
| ממלכת השוקולד של תותי | תיאטרונטו לילדים 2009 | חרות אשכנזי | יניב חיים | הצגת יחיד |
הצגות פרינג'
| הצגה | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| בשר נע | תיאטרון תמונע | מיטל דוהן |  |
| פרויקט "מובטל נולד" | תיאטרון גבעתיים | עודד קוטלר והשחקנים | עודד קוטלר |
| היערות | בית ציוני אמריקה | דייוויד מאמט | חרות אשכנזי |
דיבוב
| --- | --- |

פנטומית: ערוץ הילדים
סאקורה: ערוץ הילדים
ליגת הצדק: ערוץ הילדים
הדובונים: ערוץ הופ! קטנטנים
הערות שוליים

↑  מותו של סוכן, באתר הארץ, 1 בינואר 2007
שלמה מפרמישלאן

| --- | --- |

קבר רבי שלמה מפרמישלאן בהר הזיתים
 לידה:  קאלוש, גליציה
 פטירה:  3 באפריל 1868 י"א בניסן תרכ"ח ירושלים
 כינוי:  רבי שלמק'ה
 מקום קבורה:  ישראל בית הקברות היהודי בהר הזיתים, ירושלים, ישראל
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באפריל 1868 
 השתייכות:  חסידות פרמישלאן
 אב:  יצחק לייפר 
 
רבי שלמה מפרמישלאן (נפטר ב-3 באפריל 1868) היה דמות חסידית בולטת בארץ ישראל במאה ה-19, שנודע בכינויו "רבי שלמק'ה". בן למשפחת אדמו"רי פרמישלאן, אחיו של רבי בערצ'י מנדבורנה, ובן אחיו של רבי מאיר'ל מפרמישלאן. עלה לארץ ישראל והתיישב תחילה בצפת ולאחר מכן בחברון, שם התפרסם כצדיק. בהמשך עבר לירושלים, שם מת ונקבר בהר הזיתים.
ביוגרפיה

שלמה נולד לרבי יצחק מקאליש בעיר קאלוש שבגליציה. היה תלמידו של האדמו"ר משה צבי מסאווראן. בימי נעוריו עלה לארץ ישראל, שם התיישב תחילה בצפת ולאחר מכן עבר לחברון. הוא נודע כמנהיג צדיק בעיר חברון ובירושלים. לאחר מותו הוצבה מצבה גדולה על קברו בהר הזיתים, בה תואר כ"קדוש ונורא".
שלמה זכה למעמד מכובד בקרב קהילות החסידים, ובמהלך שהותו בארץ יצא פעם אחת חזרה לגליציה כדי לפקוד את קברי אבותיו, כפי שתיאר במעשה ידוע בו הצליח לאתר את מקום קבורת אמו למרות תנאי השלג הכבדים.
בין תלמידיו נמנו רבי דוד צבי שלמה בידרמן ורבי יהושע צבי מיכל שפירא.
ביוגרפיה > אגדות וסיפורים

רבי שלמק'ה התפרסם במעשיו ובאגדות שסופרו עליו. אחד הסיפורים המפורסמים מתאר איך במהלך סעודה שלישית, בעודו יושב עם תלמידיו בחושך בבית המדרש, הוא ציין שדווקא באותו הרגע הביאו את דודו רבי מאיר'ל מפרמישלאן לגן עדן. לאחר מספר ימים נודע כי באותה השבת נפטר רבי מאיר'ל מפרמישלאן.
בספרות החסידית מסופר סיפור נוסף על מות בנו היחיד של רבי שלמק'ה, אותו קיבל בצער גדול אך עם אמונה עמוקה. הוא התפלל שאשתו תמצא נחמה בשבתות, כאשר השבת מביאה עמה אור ושכחת כל צערי העולם הזה.
ביוגרפיה > מורשת

רבי שלמק'ה נזכר במספר ספרי היסטוריה וחסידות, בהם כתביו של הרב משה מידנר, מחשובי חסידי סלונים בטבריה של המאה ה-20, המתארים את פועלו ואת דמותו הייחודית בתולדות החסידות בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
יצחק אלפסי, תורת החסידות, א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  ערך זה מבוסס ברובו על מחקרו של ד"ר יצחק אלפסי בספרו "טרקליני החסידות" (חלק א')
המנורה (הוצאת ספרים)

לוגו הוצאת "המנורה"
מרדכי זונשיין
המנורה (לעיתים: מנורה; ביידיש: פארלאג מנורה/המנורה) הייתה הוצאת ספרים פרטית מיסודו של מרדכי זונשיין, שפעלה בישראל מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-70. הייתה זו הוצאת הספרים היידית השנייה בארץ. מרבית הספרים שהופיעו בה היו ספרי שירה ופרוזה ביידיש (ותרגומים לעברית מיידיש), וחלק ניכר מהספרים היו בנושא השואה.
מרדכי (מוֹטְל) זוֹנְשַיין (ביידיש: זאָנשיין) (1905–1980), יליד חמיילניק (Chmielnik) שבפולין, התגורר בבגרותו בסטאשוב. הוא ואשתו לאה (1903–1965) שרדו את השואה, אך איבדו בה את בנם היחיד, ירחמיאל בן ה-13. זונשיין היה פעיל ציבור בקהילה היהודית לפני המלחמה, במהלכה ואחריה. ב-1944 היה ממייסדי הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, הגוף שדאג לשארית הפליטה מיהדות פולין עד 1950, ושימש כגזברו.
בהמשך עלה לישראל עם אשתו. בארץ כיהן כיו"ר ארגון יוצאי חמיילניק.
בסוף שנות ה-50 ייסד את הוצאת "המנורה", שפעלה מביתו שברח' זנגביל 24 בתל אביב, ושימש כמנהלה ועורכה. ההוצאה, כפי שנכתב בקטלוג הכללי של התאחדות הוצאות הספרים בישראל ב-1969, "שמה לה למטרה להוסיף נדבכים אחדים למפעל שיקום חורבנה של שפת יידיש וספרותה לאחר השואה". הייתה זו הוצאת הספרים היידית השנייה שקמה בישראל, אחרי הוצאת י"ל פרץ (שנוסדה ב-1956).
במרוצת שני העשורים שפעלה בהם ראו בה אור כ-400 ספרים, מרביתם ביידיש. ההוצאה הקפידה להוציא רק ספרי יידיש מובחרים, ורכשה לעצמה שם בעולם התרבות היידית.
חלק מכריע מהספרים שהוציאה הם בנושא השואה (ביידיש, בעברית ובאנגלית) ויהדות מזרח אירופה.
כך, שני הספרים הראשונים שראו אור בהוצאה, בשנת תשי"ח-1958, היו "יומנה של אנה פרנק" בתרגום ליידיש מאת יהושע שילוני (שליין) (כחמש שנים לאחר הופעת היומן בתרגום עברי) ו"יומן גטו לודז'" של כרוניקן הגטו שלמה פרנק (פרנקל) (מהדורה שנייה של היומן, שהופיע לראשונה מוקדם יותר באותה שנה בבואנוס איירס בהוצאת הוועד המרכזי של יהודי פולין בארגנטינה).


בנוסף, הוציאה "המנורה" ספרות יפה (שירה ופרוזה) מקורית ביידיש וכן תרגומים מיידיש לעברית.
שער יומנה של אנה פרנק בתרגום ליידיש בהוצאת מנורה
בין הספרים החשובים שראו אור בהוצאת "המנורה":
מחקרו של אברהם יהושע השל על חסידות קוצק ("קאָצק אין געראנגל פאר אמתדיקייט", תשל"ג).
בשנת 1967 הפיקה ההוצאה מהדורה אלבומית תלת-לשונית (יידיש, עברית ואנגלית) של ספרו של ק. צטניק (יחיאל די-נור) "כוכב האפר", עם ליטוגרפיות מאת גרשון קניספל (שזכתה בפרס לעיצוב המוצר מטעם משרד המסחר והתעשייה).
בשנת 1969 התפרסמו בהוצאה סיפוריו של ש"י עגנון בתרגום ליידיש מאת אליעזר רובינשטיין, עם איורים מאת יוסל ברגנר.
בשל מחלתו הקשה של המו"ל זונשיין, ההוצאה חדלה לתפקד כמעט לחלוטין בשנת 1977. היא פעלה במידה מועטה עד סוף שנות ה-70, ובשנות ה-80 המוקדמות ראו אור כותרים בודדים נוספים.
הערות שוליים

↑  מרדכי זונשיין באתר חברה קדישא ת"א–יפו; 
מרדכי זונשיין, מעריב, מודעת אבל, 22 באפריל 1980.
↑  לאה זונשיין באתר חברה קדישא ת"א–יפו; 
לאה זונשין, מעריב, מודעת אבל, 5 באפריל 1965; 
לאה זונשיין, מעריב, מודעת אבל, 3 במאי 1965.
↑  'פארלאג-"מנורה"', בתוך: קטלוג ספרים כללי לפי בתי ההוצאה, כרך ג, תל אביב: המחלקה לפרסומים ולפרסומת – התאחדות הוצאות ספרים בישראל, 1969, עמ' 62.
1 2 3 4  יצחק קאָרן, 'יידיש אין מדינת ישראל', בספרו דאס געראנגל פאר יידיש: עסייען, תל אביב: וועלטראט פאר יידיש און יידישער קולטור, תשמ"ב 1982, "יידישע פארלאגן", עמ' 190 (הרשימה התפרסמה במקור ב"ביי זיך" באותה שנה).
↑  אנא פרנק, טאָגבוך פון א מיידל: 14 יוני 1942–1 אויגוסט 1944; יידיש: יהושע שילוני (שלייען), תל אביב: מנורה, תשי"ח 1958, בארכיון האינטרנט.
↑  שלמה פרנק (פרענקל), טאָגבוך פון לאָדזשער געטאָ; הקדמה: נחמן בלומענטאל, תל אביב: מנורה, תשי"ח, בארכיון האינטרנט. פרסומת לספר: 
"דאס טאגבוך פון לאדזשער געטא", מעריב, 24 ביולי 1958.
↑  ק. צטניק, נופים עלי כתלים ערומים, מעריב, 12 באפריל 1968.
↑  ראו ביקורת: יוסף פרידלנדר, תרגומו ל"יהודית" חשוב כמקור, מעריב, 7 במרץ 1969.
פדואל

| --- | --- |

מראה היישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎369 מטר
תאריך ייסוד: 1984
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,234 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,230 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+0.9% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) פדואל(למפת גוש דן רגילה) פדואל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פדואל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פדואל32°03′42″N 35°03′08″E﻿ / ﻿32.061581673904°N 35.0521624954767°E﻿ / 32.061581673904; 35.0521624954767  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון באדום - פדואל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
אתר פדואל
1997: ראש הממשלה בנימין נתניהו (משמאל) לוחץ את ידו של גבריאל אלינסון, ממייסדי פדואל, בתצפית "המרפסת של המדינה". באמצע ניצב שר השיכון אריאל שרון. ברקע, הכפר הערבי דיר בלוט
פְּדוּאֵל היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי בדרום-מערב השומרון. סמוך לפדואל, על כביש 446, נמצאים היישובים עלי זהב, לשם וברוכין (גוש היישובים על ציר 446 מכונים "גוש מערבא"). היישוב שייך למועצה אזורית שומרון, בה הוא מהווה את היישוב הדרומי ביותר.
תולדות היישוב

פדואל הוקם בחודש אב ה'תשמ"ד (1984) על ידי גרעין מבני ישיבת הר עציון. בחגיגות חמש שנים ליישוב בשנת 1989, היו ביישוב 32 משפחות. בשנת 2015 התגוררו ביישוב כ-330 משפחות. בשנת 2023 מתגוררות ביישוב כ-450 משפחות.
שם היישוב על שם הפסוק ”ופדויי ה' ישובון ובאו ציון ברינה...” (ספר ישעיהו, פרק נ"א, פסוק י"א) - פדויי אל - פדואל. קודם לכן הייתה כוונה להקים במקום יישוב בשם קלע או קלעים.
מוסדות ביישוב

ביישוב קיימים בתי כנסת, מעון, בית ספר, תלמוד תורה, ספרייה, ביישוב פועלת המכינה הקדם צבאית חוסן; אחת מן המכינות הקדם צבאיות הוותיקות בארץ, אשר בשנים האחרונות התווספה לה ישיבת הסדר בשם "ארץ הצבי" בה ניתן דגש על לימודי חסידות וכן על הגותם של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, הרב ברוך שלום הלוי אשלג והרב קוק.
בית הספר ביישוב "שיל"ת" הוא בית ספר אזורי ובו לומדים ילדים מפדואל וברוכין.
כמו כן מופעלים ביישוב: ארבעה בתי כנסת - "אוהל רבקה" בשכונת מרום ובית הכנסת הספרדי מתחתיו, "מאור יוסף" בשכונת שלם, בית הכנסת התימני כמו גם מניין הפארק ויפה נוף הפועלים בשבתות וחגים, אולם שמחות, מעון, גני ילדים, צהרונים, בית ספר יסודי, תלמוד תורה, מכולת, מקווה, שתי מרפאות, רב תכליתי, סניף בני עקיבא, סניף תנועת עוז, מועדון נוער גדול וחווה חקלאית ופינת חי.
שכונות ביישוב

בפדואל מספר שכונות: שכונת מרום שנקראה בעבר גבעה 409 - השכונה הוותיקה שגובהה הוא 409 מטרים מעל פני הים, שכונת שלם שנקראה בעבר שכונת אמנה, שכונת יפה נוף ושתי שכונות אמנה נוספות הפונות למזרח ומכונות "המדורגים".
שמות הרחובות בפדואל באים משמותיה של ירושלים, כגון: יפה נוף, הלבנון, אור עולם, ציון, הר המור, עיר דוד, הראל ועוד. כיום נמצאות שכונות נוספות בבנייה כגון קדמת גלעד, יפה נוף ומדורגי אמנה. בגבעה השלישית מתוכננת שכונת אריאל המכונה "ראש הציפור".
בשנות ה-90, ברכס מצפון ליישוב תוכננה לקום שכונת מגורים לאנשי חסידות חב"ד, אך בשל סיבות שונות הוקפאה הקמת השכונה, ושרידיה נותרו באתר. לבסוף הוקם על הרכס היישוב לשם שהוא חלק מעלי זהב.
המרפסת של המדינה

כינוי שנתן אריאל שרון לתצפית בפדואל, ממנה ניתן לראות אזור רחב במישור החוף, מחיפה ועד אשקלון. במקום הוקם מצפור לשימוש המבקרים הרבים שבאים בעיקר בחופשות.
פעמים בשנה - בחופשת פסח וסוכות מתקיים באתר פסטיבל במשך ימי חול המועד. הפסטיבל מופעל על ידי מתנדבים מהישוב פדואל (מתנדבי גן קהילה) בשיתוף עם הרט"ג והמועצה האזורית שומרון. מתקיימים במקום סיורים מודרכים ופעילויות שונות.
האתר הוא חלק משמורת 'נחל שילה עילי - דיר קלעה'
אתרים בקרבת היישוב

דיר קלעה: אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית המכיל שרידי כנסייה בעלת אפסיס וחווה חקלאית, מגדל שמירה, שרידי טרסות ובריכות מים מטויחות ושרידי בית בד וגת.
שמורת הטבע נחל שילה עילי: מפדואל יוצאים שבילים רגליים מסומנים לדיר קלעה ולח'רבת בינת-בר.
חורבת דיר סמען: חווה חקלאית ביזנטית שהשתמרה באופן מרשים.
פארק קק"ל: בג' תמוז התש"ע נחנך ביישוב פארק קק"ל, הראשון והגדול מסוגו בשומרון, המתפרס על פני שטח של כ-7 דונם וכולל מדשאה רחבת ידיים, שבילי הליכה לרוב, מיני צמחים ופרחים ומתקני שעשוע לילדים.
גן החרוב: במקום עץ חרוב עתיק הוקם לזכרו של צבי זונשין. במקום: סוכת גפנים, פינת פויקה, קומזיץ ומנגל עם מקומות ישיבה, ברזייה, נדנדה ושולחנות פיקניק. גילו של העץ מוערך בכ-400 שנה.
גלריית תמונות

מראה כללי של היישוב, 7/2005
חזית בניין המכינה והישיבה "ארץ הצבי", 7/2005
גן ילדים שהוקם ביישוב בשנות ה-80 בתכנון האדריכלית רחל ולדן, ברקע נראית הקמת שכונת מגורים חדשה ביישוב, 11/06
בית מגורים טיפוסי ביישוב משנות ה-80 בתכנון האדירכלית רחל ולדן, 11/06
הנוף הנשקף מהיישוב לכיוון גוש דן, 12/08
מבט על חלקו הצפוני של היישוב, 12/08
בית מגורים טיפוסי ביישוב, 12/08
מגדל המים ביישוב, 12/08
פדואל על ראש ההר, כפי שנראה ממערב, ינואר 2011
היישובים פדואל, לשם ועלי זהב בצילום מהאוויר (2021)
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מרדכי אלקן, הוקמו 2 ישובים דתיים בשומרון ובהר חברון, מעריב, 21 באוגוסט 1984
↑  אודות, באתר היישוב
↑  היישוב פדואל בשומרון חגג חמש שנים להקמתו, מעריב, 17 באוקטובר 1989
↑  פדואל, באתר מועצה אזורית שומרון
↑  הקרקע בוערת, מעריב, 13 בדצמבר 1985
↑  שמורת טבע נחל שילה עילי
↑  דביר רביב ונתנאל אלינסון (2014). המדריך למטייל בשומרון חלק ב'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588150905171
נעמי בלייק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1924 מוקצ'בו, אוקראינה 
 פטירה:  7 בנובמבר 2018 (בגיל 94) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מידלסקס  בית הספר לאמנות של הורנסיי 
 
נעמי בלייק לבית זיסל דום (11 במרץ 1924 – 7 בנובמבר 2018) הייתה פסלת יהודייה-בריטית.
ביוגרפיה

בלייק נולדה במוקאצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום מוקצ'בו, אוקראינה) להורים יהודים אורתודוקסים, אלעזר דום וחיה – עאדל שלוס, ב-11 במרץ 1924. הצעירה מבין עשרה ילדים, בלייק נקראה במקור זיסל, על ידי הוריה ושינתה את שמה לנעמי בשנת 1948. היא שרדה את השואה כנערה באושוויץ. רבים מבני משפחתה נרצחו שם. לאחר אושוויץ נשלחו בלייק ואחותה מלכי לעבודה במחנה תחמושת בצפון פולין. עם התקדמות הצבא האדום בתחילת 1945 הוצעדו אסירי המחנה לעבר המדינות הבלטיות על ידי הנאצים. האחיות הצליחו להימלט מצעדת המוות ובסופו של דבר, למרות הסכנות שארבו בדרך, חזרו למוקצ'בו. בשנת 1942 כללה משפחתה 32 בני משפחה. ארבעה סבים, הוריה, תשעה אחים, שישה בני זוג ועשרה אחיינים ואחיינים צעירים, אך עד 1945 שרדו רק שמונה מהם.
לאחר המלחמה עלתה בלייק על ספינת מעפילים בלתי לגאלית כדי לעשות את דרכה לארץ ישראל. הספינה נעצרה על ידי הבריטים ובלייק הוחזקה במחנה המעצר בעתלית ליד חיפה. עם שחרורה הצטרפה לפלמ"ח אך נורתה בצווארה על ידי חייל בריטי באפריל 1947. בזמן ששהתה בבית החולים החלה לגלף פסלונים קטנים שהפכו במהרה לתשוקה עבורה. בשנת 1948 בלייק הצטרפה לחיל הנשים של צה"ל, וסיימה את שירותה בדרגת סגן משנה.
לאחר השחרור התגוררה בלייק במילאנו, רומא וירושלים, לפני שהתחתנה עם בעלה השני, אשר בלייק, פליט גרמני, בשנת 1952. הם עברו להתגורר במוסוול היל שבצפון לונדון. בלייק למדה בבית הספר לאמנות הורנזי בצפון לונדון (כיום אוניברסיטת מידלסקס), בין השנים 1955 עד 1960, והשתתפה בשיעורי ערב.
יצירותיה

חלק ניכר מעבודותיה של בלייק התמקדו בביטוי חוויותיה. עם זאת עבודתה בעיקר אופטימית, צופה פני עתיד וחיובית. בלייק בעבודותיה הנציחה את מורשתם של ששת מיליון היהודים שנרצחו על אדמת אירופה. ביצירותיה היא ניסתה לקדם רעיונות של אחדות, בניית הבנה בין הדתות ותקווה לעתיד.
בלייק הציגה עבודות מאז 1962. עבודותיה הוצגו בגלריות רבות, בבריטניה ומחוצה לה. תערוכות יחיד של יצירותיה נערכו בגלריית וודסטוק בשנת 1972, בגלריית רחוב מגדלנה ב-1976, בגלריית אמבנקמנט בשנת 1980 ובקתדרלת נוריץ' בשנת 1987, באקדמיה המלכותית במערב אנגליה בבריסטול במהלך שנת 1989 ועבודותיה הוצגו בשנת 1991 פסטיבל קתדרלת צ'למספורד.
פסלים של בלייק מוצגים לצמיתות באתרים רבים, בין היתר בכיכר פיצרוי ובכנסיית סנט אתלברגה בלונדון, במרכז סקרמן באוניברסיטת לסטר, מרכז השואה, נוטינגהמשייר. פסל הארד שלה משנת 1980, "The Refugee" (הפליט), ממוקם בגן קתדרלת בריסטול ואילו יצירה דומה משנת 1985, "Sanctuary" מפיברגלס, נמצאת בכנסיית אלדגייט של סנט בוטולף בעיר לונדון. עבודותיה נמצאות גם באוספים פרטיים שונים, כולל אלה של אליזבת, המלכה האם והנסיך מוויילס. היא הייתה חברה באגודת הפסלים הבריטית המלכותית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Laura Enfield (2 באפריל 2014). "How Muswell Hill sculptor Naomi Blake forged hope out of Holocaust hell". Enfield Independent (באנגלית). נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Gareth Platt (27 בינואר 2015). "Beating Hitler: How Naomi Blake survived Auschwitz and escaped the death march". International Business Times UK (באנגלית). נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alan Windsor (2003). British Sculptors of the Twentieth Century. Ashgate. p. 19. ISBN 1859284566.
1 2 3 4  Lucy Blake (22 בנובמבר 2018). "Obituary: Naomi Blake, Brave and gifted sculptor who sabotaged Nazi bombs in Auschwitz factory". The Jewish Chronicle. נבדק ב-25 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  David Buckman (2006). Artists in Britain Since 1945 Vol 1, A to L. Art Dictionaries Ltd. ISBN 0 953260 95 X.
↑  Philip Ward-Jackson (2003). Public Sculpture of Britain Volume 7: Public Sculpture of the City of London. Liverpool University Press / Public Monuments & Sculpture Association. ISBN 0 85323 977 0.
↑  Douglas Merritt (2002). Sculpture in Bristol. Redcliffe Press Ltd. ISBN 1900178834.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5442 0423  LCCN: nr94022201  ULAN: 500034635  VIAF: 4812798   WorldCat (עם VIAF): 4812798 
"איש כנגד הסיכויים" של בלייק באוניברסיטת תל אביב
"פליט" בקתדרלת בריסטול
צער בעלי חיים

ערך זה עוסק במושג מתחום המוסר והפילוסופיה. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
התעללות בבעלי חיים בארצות הברית
התאכזרות לבעלי חיים, הנקראת גם התעללות בבעלי חיים, הזנחת בעלי חיים או צער בעלי חיים, מוגדרת בחוק העונשין כגרימת מחדל, או גרימת סבל לכל בעלי החיים בעלי החוליות (למעט אדם). חוק צער בעלי חיים המצוי באחריותו של שר החקלאות מכיל איסור עינוי בעלי חיים, התאכזרות כלפיהם, שיסוי בעלי חיים אחד בשני, ארגון קרבות בין בעלי חיים, איסור חיתוך ברקמה חיה, והעבדת בעל חיים שאינו מסוגל לעבוד או מעבר ליכולתו. כמו כן, אוסר החוק על בעליו של בעל החיים לנטוש אותו, ואף מטיל על הבעלים חובה לדאוג לצרכיו של בעל החיים, לדאוג לבריאותו ולמנוע התעללות בו.
חיות מתות ומוזנחות בתעשיית החלב בישראל
בנוסף, אוסר החוק על המתה ברעל של בעל החיים ללא היתר. אכזריות לבעלי חיים כוללת לפעמים גרימת נזק או סבל כמטרה בפני עצמה, והיא מכונה זואוסאדיזם – שאיבת הנאה מינית מהתאכזרות לבעלי חיים.
רוב החברות, בעבר וגם כיום, מחזיקות ביחס דואלי לבעלי-החיים. חלק מבעלי-החיים זוכים ביחסים אינטימיים עם בני האדם, המאופיינים בקשר רגשי וסימפתיה. לעיתים אף נחשבים חלק מהמשפחה ולכן זוכים לגור בבית, לקבל שם משל עצמם, טיפול והערכה. לעומתם, היחס לבעלי-חיים אחרים הוא אינסטרומנטלי והם נתפסים כ"דברים" גרידא. לאורך רוב ההיסטוריה, הדואליות הזו התקיימה כמעט ללא קונפליקט, ונראה כי לא ניתן לייצר עקביות ביחסי אדם-חיה. בכל תרבות נתונה, העולם החי אינו מהווה קטגוריה בלתי ניתנת לחלוקה, אלא שדה טעון במשמעויות היסטוריות ומוסריות.
אחד הגורמים שהשפיעו על עיצוב היחס לבעלי-החיים הוא התפתחותן של תנועות למען בעלי חיים. מראשית המאה ה-19 החלו לצמוח ברחבי העולם תנועות חברתיות המנסות לשנות את יחסו של האדם לבעלי-החיים, להפחית את ההתאכזרות כלפיהם ולעודד יחס של אמפתיה וחמלה כלפיהם.