יהדות מרכז אסיה
היסטוריה > העת החדשה > המאות ה-19 וה-20 תחת שלטון רוסי

במאה ה-19 הייתה מרכז אסיה חלק מהאימפריה הרוסית. השלטונות הצאריים לא התערבו באוטונומיה היהודית, למעט הטלת משרת "הרב הרשמי", בעל תפקידים זהים לאלה שבאזורים אחרים של האימפריה. תחילה הייתה אוירה אוהדת כלפי היהודים שראו בחיוב בדרך כלל, את הפלישה הרוסית. הקהילות היהודיות באזור, בעיקר יהודי בוכרה, השתלבו יותר ויותר בכלכלה ובמבנה הפוליטי של האימפריה הרוסית ונוצרה הגירה למחוזות הרוסיים. במצב הזה, נוצר מעמד של יהודים אמידים ומעמד של יהודים עניים, רוב היהודים העניים הפכו לרוכלים זעירים, לסנדלרים ולספרים (שני העיסוקים האחרונים היו כמעט מונופול יהודי עד סוף המאה). נראה כי גידול מהיר זה של האוכלוסייה היהודית הוא שהוביל, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך, להטלת צעדים מפלים נגד יהודים והגבלות על ההגירה למחוזות אחרים בשטחי מרכז אסיה שהיו תחת שלטון רוסי ישיר. בח'ווארזם נותרה האוכלוסייה היהודית קטנה אך הייתה חלק מהזהות היהודית הבוכרית הרחבה יותר, שהשתרעה על פני אוזבקיסטן, קזחסטן וחלקים מטורקמניסטן. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוצרה אוירה אנטישמית סמויה וגלויה ברוסיה, אוירה שהביאה בין היתר לגל הגירה של יהודים לירושלים.
לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917 החלו מתחים צבאיים במרכז אסיה. רוב יהודי האזור התייחסו לעניין כאל שלב נוסף בסכסוך בין הרוסים למוסלמים. כתוצאה מהעובדה שהמוסלמים היו עוינים ליהודים לא פעם, והרוסים נחלצו לעזרתם, ולמרות צעדים אנטי-יהודיים שננקטו תחת שלטון הצאר, צידדו יהודי מרכז אסיה בעיקר ברוסים, (ומכאן בבולשביקים). הוקמה מחלקה מרכזית, היבסקציה, כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד במטרה לדכא הדת ו"הלאומנות הבורגנית". תחילה נוצרו ועדות מקומיות לטיפול ביהודים באזורים השונים. בין יתר תפקידיהם היה להקים רשתות חינוך שינחילו את התורות הקומוניסטיות. ועדות אלו היו לרוב מאוכלסות על ידי יהודים אשכנזים בעלי הבנה מועטה ביהודים בני המקום. תחילה שפת ההוראה הייתה עברית ורק מאוחר יותר, בשנים 1922–1923, היא הוסבה ליהודית - טג'יקית. המבנה הקהילתי המסורתי של הקהילות פורק והוועד היהודי של משרד הפנים מינה ועדות יהודיות מקומיות גם בכמה עיירות במה שכונה "תיחום לאומי-טריטוריאלי" של מרכז אסיה.
בשנת 1924 הפכו כמעט כל מרכזי האוכלוסייה היהודית לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית. הוועדים היהודיים פורקו. כל הפעילויות שהופעלו  על ידי היבסקציה הושעו (היבסקציה עצמה פורקה בינואר 1930) הגופים היחידים ששמרו על זכויות ארגוניות ספציפיות ביחס ליהודים היו סניפי אוזבקיסטן של קומזט (Committee for the agriculturization of Jewish workers) ואוזט-(Society for agriculturization of Jewish workers) שהוקמו ב-1926 ועסקו בהקמת קולחוזים (חוות קיבוציות יהודיות).
התבססות המשטר הסובייטי שמה קץ למעמד אנשי העסקים והתעשיינים היהודים ממרכז אסיה. כולם, יחד עם בעלי מלאכה קטנים יותר, הפכו ללא זכויות חוקיות. רוכלים זעירים "נעשו יצרניים" ואולצו באמצעות מיסוי כבד לעבוד במפעלים ובחוות קולקטיביות. בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים היוו יהודי מרכז אסיה רוב מכריע של עובדים בבתי חרושת למשי, לסבון ולכותנה. בשנת 1930 היו בעיר 1,379 עובדי מפעלים יהודים ממרכז אסיה; בשנת 1933 עלה מספרם ל-2,500. בשנת 1928 היו באוזבקיסטן 28 קולחוזים יהודים, ובהם היו חברות 418 משפחות, שתיים אשכנזיות. רק שני קולחוזים יהודים שרדו עד תחילת שנות החמישים. קואופרטיבים של אורגי כותנה ומשי, תיקוני נעליים, מספרות, צובעים, יצרני סבונים וחייטים, כולם בעלי חברות יהודית ממרכז אסיה בלבד, הוקמו בכמה עיירות באוזבקיסטן בסוף שנות העשרים. אלו התקיימו עד אמצע שנות ה-30.
בשנת 1928 החלה התקפה מסיבית על הדת, ובאמצע שנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת. בינואר 1930 ביצעו השלטונות הפקעה מסיבית של רכוש מאלה שסירבו לוותר על המסחר הפרטי הזעיר שבאופן רשמי עדיין היה מותר וכן היו מספר אירועים של עלילת דם שלא היו מוכרות ליהודי מרכז אסיה. כל האירועים הללו היוו תמריץ לגל הגדול השני של הגירת יהודי מרכז אסיה. רובם המכריע של המהגרים חצו באופן בלתי חוקי לאיראן או לאפגניסטן, ואז הגיעו לארץ ישראל. או שעברו לאירופה, לצרפת. בין 1924 ל-1935, עד אשר הצליחו הסובייטים לבלום הגירה זו, עזבו את ברית המועצות כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה.