stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-אנטואן דה באיף
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

באיף נולד ב-1532 בוונציה מתוך קשר ללא נישואים של לזר דה באיף, דיפלומט, איש-דת ומלומד הומניסט, ככל הנראה, עם אישה ונציאנית. באותה עת כיהן האב  כשגריר של צרפת ברפובליקה הוונציאנית. את שנות צעירותו תיאר באיף באיגרת אל המלך שארל התשיעי אותה כתב כפתח-דבר לקובץ שיריו שפורסם בשנת 1573.
אביו השקיע רבות בחינוכו. הוא למד לטינית אצל שארל אטיין ויוונית אצל אנגלוס ורגיקיוס, מלומד ביזנטי מכרתים שיצר  פונטים יווניים עבור דפוס המלך פרנסואה הראשון. כמו כן היה באיף תלמידו של ז'אן טוסן ובגיל 11 היה לתלמידו של ז'אן דורא (Dorat), מורה ידוע ליוונית ולטינית במכללת קוקרה (Coqueret) בפריז.
כתלמיד של דורא התיידד באיף עם תלמיד אחר ומבוגר יותר ממנו, המשורר פייר דה רונסאר, שעודד את אהבתו לשירה והכיר לו את סודות אמנות החריזה הצרפתית. באיף, בתורו, עזר לרונסאר בלימוד השפה היוונית.
אחרי מות אביו בשנת 1547 המשיך באיף ללמוד במכללת קוקרה שבראשות דורא. לא פעם נדד ברחבי צרפת ואיטליה (פואטייה, מריניאק, טרנטו וכו'). בשלהי 
שנות ה-1550 הפך באיף לאחד המשוררים הרשמיים של מלכי שושלת ולואה. בימי מלחמת הדת השנייה (1568-1567) נכבשו אחוזותיו על ידי ההוגנוטים.
ביוגרפיה > אקדמיית השירה והמוזיקה

באיף התגורר בפריז ונהנה מהערכת המלך והחצר. בשנת 1570 יחד עם נגן הלאוטה והמלחין ז'ואשן טיבו דה קורוויל, בברכת המלך שארל התשיעי ובתמיכתו הפיננסית, הקים באיף את אקדמיית השירה והמוזיקה (Académie de Poésie et de Musique) ששאפה לקידום הפרוזודיה הצרפתית ולמיזוג בין מוזיקה לשירה.
המלך שארל התשיעי פרש עליה את חסותו ואישר את התקנון שלה על אף מחאות נמרצות של ראשי האוניברסיטה של פריז האדוקה. .חברי האקדמיה, ואף המלכים, קודם שארל התשיעי, ואחריו אנרי השלישי נהגו להתארח בערבי קונצרטים ושירה בביתו של באיף בשכונת סן מרסל ולפעמים, כפי שהעיד אגריפה ד'אובינייה התכנסו אפילו בלשכת המלך.
הצטרפו לאקדמיה בכירי המשוררים - רונסאר, די בלה, ז'אמן, דה טייאר, דפורט (Desportes), גי דה פיבראק ואחרים ומלחינים כמו קלוד לה ז'ן שהפך בשלהי המאה ה-16 למוזיקאי המשפיע ביותר בצרפת, ז'אק מודווי, שהמשיך לתמוך במסרי האקדמיה גם במה ה-17.
עם זאת, על אף התמיכה המתמדת מצד המלכים, האקדמיה הפסיקה לפעול בשנת 1584.
ז'אן-אנטואן דה באיף מת בספטמבר 1589 בפריז.
ביוגרפיה > החריזה לפי משקלי השירה העתיקה

בשני קבצים שפרסם ב-1574 - Etrènes de poesie française וב-- Chansonnettes 1586 באיף ביקש להנהיג בשירה הצרפתית מטריקה חדשה, שתהיה אנלוגית לזו של היוצרים יוונים והרומיים העתיקים. באיף ביקש לבסס את המשקל על מספר ההברות, ועל סידור התנועות הקצרות והארוכות. המציא בנוסף כתיב פונטי מיוחד מבוסס על 10 תנועות ו-19 עיצורים שנועד לסמן עבור הקורא את מבטאה הנכון של כל הברה.
באיף השאיר קורפוס של 15,000 חרוזים לפי דגם השירה המדודה העתיקה (versification mesurée a l'antique), מה שהעניק לו מקום ייחודי בספרות האירופית של הרנסאנס
בניגוד לניסונות אחרים לחריזה לפי המודל העתיק (כמו של ז'אק דה לה טאי ב־1562 - Manière de faire des vers en francais comme en grec et en Latin שהודפס ב-1573), הדגם של באיף הוא היחיד מסוגו שייבא את המטריקה היוונית-לטינית תוך התבססות בפרוזודיה קיימת.
אותה "שנסונט" 65, 1 - בכתיב עכשווי:
ב-1574 כתב באיף Étrénes de poézie Franzoęze an vęrs mezurés בהקסמטרים דקטילים, לרבות את השיר Au Roi (למלך)- שבעת הסטרנים האחרונים של הקובץ. ספר זה הדגים את השקפותיו .
יצירותיו הודפסו ב-4 כרכים, בכותרת "Œuvres en rime (יצירות בחרוזים") ובהם "אהבים, משחקים, מזמורי פנאי ופואמות". יש בשירים אלה, בין הרבה קטעים קשים לקריאה, גם כאלה המצטיינים בעדינות ובהשראה יוצאת דופן. כך למשל הסונטה על רומן הוורד שתמצתה את כל העלילה ולפי דברי גיום קולטה כולם באותה תקופה ידעו לדקלם אותה.
באיף כתב גם סונטה ידועה לשבח טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
חידושיו של באיף כללו גם שורת 15 הברות, הידועה כ"חרוז באיפי" (vers baïfin) לפי שמו.
יצירתו > שירתו

באיף היה המשורר הפורה ביותר בין חברי "פליאד", אחרי רונסאר. בשנת 1551 פרסם את שירו הראשון - "הקבר של מרגריט דה ולואה" (Tombeau de Marguerite de Valois).
בשנת 1552 פרסם באיף את הפואמה המיתולוגית "חטיפת אירופה" (Le Ravissement d’Europe) בהשראת יצירתו של מוסכוס איש סירקוזה וכן קובץ שירי אהבה בהשפעתם של משוררים איטלקים כמו פטרארקה, של אפיקורוס ושל משוררים נאו-לטינים - "אהבי מלין" (Amours de Mèline). ב-1555 התווסף קובץ נוסף "אהבי פרנסין" (Amours de Francine). .באיף השתמש תכופות בצורת הסונטה הנפוצה בספרות האיטלקית אך הוכיח גם גיוון צורני יוצא דופן. השפעת פטרארקה השתלבה אצל באיף עם השפעתן של הליריקה הרומית העתיקה של יוצרים כמו קאטולוס, פרופרטיוס, טיבולוס, אובידיוס ושל השירה האנקראונטית המאוחרת.
בשנים 1572–1573 פרסם באיף אסופת שירים שנחלקו ל־4 מחלקות:"אהבים", "שירים", "שעשועים" ו"מזמורי פנאי". באסופה זו בא לידי ביטוי גיוון צורני עשיר. דה באיף ניסה כמעט כל סוג של שיר שהיה נהוג בתקופתו. בלטו בספריו אלה פן נרטיבי - בעקבות אובידיוס ואריוסטו, בקיאות רבה במיתולוגיה הקלאסית וזיקה לדגמי החרוזים האלכסנדרונים. ולהבדיל מרונסאר, גם חושניות עזה. במחלקה האחרונה של הספר הכניס באיף אפיטפים, אפיגרמות ושירי שנינה ואהבה קצרים.
כעבור שלוש שנים פורסמה יצירתו החשובה ביותר - "מימוסים, עצות ופתגמים" (Mimes, Enseignements et Proverbes), ספר זה זכה להצלחה רבה בקרב בני תקופתו והופיע בין השנים 1576 ו-1619 בשש מהדורות.
בסוף חייו, פרט ל"מימוסים" שקד דה באיף על תרגום ספר תהלים.
יצירתו > יצירות נוספות

בנוסף לשירים רובם שירי אהבה, עסק באיף בתרגום או עיבוד של ספר תהלים, ושל מחזות תיאטרון עתיקים: Le Brave ou Taillebras חיקוי לקומדיית "החייל רברבן" (Miles Gloriosus) מאת פלאוטוס - בצרפתית (1567), וגרסה ל"הסריס" Eunuchus של טרנטיוס (1565, פורסמה ב-1573), שבה זירת העלילה הפכה לעיר אורליאן בצרפת. כמו כן תרגם את טרגדיית "אנטיגונה" של סופוקלס, ואחרים. באיף עשה גם תרגומים ועיבודים לפי שירת הסיודוס ומשוררים עתיקים אחרים כמו ביון איש סמירנה, מוסכוס איש סירקוזה, תאוקריטוס, אנקראון, קאטולוס ומרטיאליס. הלחנים שהלחין לא נשמרו.
ב-1577 פרסם באיף אוסף שירים לטיניים .
יצירתו > הפואמה "המטאורים"

בכתיבת הפואמה "המטאורים" (1576), יצירה אפית-דידקטית עם הדים ממדעי הטבע, קיבל באיף השראה מה"גאורגיקה" של ורגיליוס ומהפאומה "על המטאורים" של המשורר האיטלקי ג'ובאני פונטאנו (Pontano). פירושיו לתנועת גופי השמיים הלמו את תורת אריסטו.
יצירתו > הנהגת סוגות חדשות בשירה הצרפתית

באיף היה חלוץ בכתיבת סוגות שלא היו עד אז ידועות בצרפתית, אולם פרסם אותן באיחור וראשוניותו לא זכתה להכרה.
כך כתב אקלוגות ראשונות, אבל רונסאר הקדימם אותו בפרסום האקלוגות שלו. כך קרה גם עם האידיליות של דה באיף, שפרסם אותן באיחור ומשום כך וקלן דה לה פרנה זכה בבכורה. הוא פיתח גם את סוגת ה"בלאזון" בעקבות קלמאן מארו ואחרים, אבל גם במקרה זה רונסאר ובלה הקדימו אותו בפרסום ה"בלאזונים" שלהם. גם בתחום התיאטרון הצרפתי עשה דה באיף עבודה חלוצית אבל ז'אן ז'ודל נחשב למחזאי הצרפתי הראשון.
לעומת זאת באיף נחשב לממציא הבלתי מעורער של השירים הקטנים הקרויים "מימוסים", שירים הדומים למשלים, מחורזים ובני שש שורות בלבד, עם תוכן סאטירי וחינוכי. הם השפיעו מאוחר יותר על משלי לה פונטן
דה באיף היה יוצר פורה וחדשני, אם כי נחשב לפחות נגיש והפחות מוכר לקוראים מבין משוררי הפליאד.
כתביו

1552 ו-1558 ‏ Les Amours (האהבים)
' Les Météores 1567 (המטאורים)
1569 Psautier A - ספר תהלים' א, כתב יד
Œuvres de poésies de Baïf 1572 - היציריות השיריות של באיף
1573 Psautier B - ספר תהלים' ב, כתב יד
Chansonnettes שנסונטות (שירים קטנים) (העמודים הראשונים עם 25 מתוך 202 שירים אבדו)
1573 - Passe-Temps - מזמורי פנאי
1574 - Étrennes de poésie française (סטרנים של שירה צרפתית)
1581 - Les Mimes, enseignements et proverbes - מימוסים ופתגמים (או "המימוסים, עצות ופתגמים")
תרגומים לעברית של כתביו

בקובץ "שירת הכוכבים" - אנתולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז - בחר, תרגם ופרש עמינדב דיקמן, הוצאת כרמל, ירושלים, 1996
באיף במדיה אמנותית אחרת > מוזיקה

קלוד לז'ן הלחין 33 airs mesures ועוד 6 שנסונים מאל באיף תחתהכותרת "האביב" - Le Printemps (1603)
ז'אק מודווי (Mauduit) הלחין Chansonnettes mesurées de Jean-Antoine de Baïf, (1586) k לארבעה קולות
השיר "האביב" Le Printemps מאת באיף הולחן על ידי בנז'מן גודאר במסגרת קובץ של "שירים חדשים מזמן ישן" Nouvelles chansons du vieux temps, Op.24 (1876)
1850 - המלחין שארל גונו הלחין ליד ("מלודיה") על מילות השיר של באיף Ô ma belle rebelle!
השני בקובץ של ששת לידר לקול ופסנתר, והנחשב לאחד מפסגות ה"מלודיה" הצרפתית
לקריאה נוספת

"שירת הכוכבים" - אנתולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז - בחר, תרגם ופרש עמינדב דיקמן, הוצאת כרמל, ירושלים, 1996
Poésies choisies de J-A. de Baïf, suivies par Poesies inédites... notes et index par L.Becq de Fouquières, Charpentier et Cie libraires-éditeurs, Paris 1874
V.-L Saulnier - Literatura franceză, Sinteze Lyceum, Editura Albatros, București, 1973
La Litterature française de la Renaissance 9 ed revue, Que sais je, PUF Paris 1969, trad. Sorin Mărculescu
הערות שוליים

1 2 3 4  ע. דיקמן עמ' 376
1 2 3 4 5 6  ע. דיקמן עמ' 375
↑  1874 L.Becq de Fouquière עמ' I
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258322105171  PLWABN: 9810629069805606  BNE: XX1215986  BnF: cb11889873x (data)  CiNii: DA01078943  GND: 118656856  ICCU: MILV016925  ISNI: 0000 0001 2319 7086  LCCN: no91010310  MusicBrainz: 41dd782a-71f0-453b-9c79-1649fd57914b  NKC: js20020115018  NLA: 35011946  NTA: 070004196  SELIBR: 176596  SNAC: w6qp42w7  SUDOC: 02670076X  Trove: 789239  VcBA: 495/5772  VIAF: 2465930   WorldCat (עם VIAF): 2465930 
שנסונטה 1, 65 מאת באיף, לפי הכתיב הפונטי המיוחד שהמציא
ז'אק ברל

| --- | --- |

ז'אק ברל, 1962
 לידה:  8 באפריל 1929 סכארבק, בריסל, בלגיה 
 פטירה:  9 באוקטובר 1978 (בגיל 49) Avicenne Hospital, בוביני, צרפת 
 שם לידה:  Jacques Romain Georges Brel 
 מקום קבורה:  Calvary Cemetery 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 תקופת הפעילות:  1953–1978 (כ־25 שנים)
 סוגה:  שאנסון 
 שפה מועדפת:  צרפתית, הולנדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  ברקלי רקורדס, פיליפס רקורדס, יוניברסל מיוזיק גרופ 
 בן או בת זוג:  Thérèse Michielsen (יוני 1950–?)  Suzanne Gabriello (1955–1961) Maddly Bamy (1971–1978) 
 צאצאים:  France Brel 
 fondationbrel.be
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ז'אק ברל, 1955
ז'אק רומן ז'ורז' ברל (בצרפתית: Jacques Romain Georges Brel, ‏האזנהקובץ:Fr-Jacques-Brel.ogg‏Ⓘ‏;‏ 8 באפריל 1929 – 9 באוקטובר 1978) היה זמר, פזמונאי ומלחין שאנסון בלגי, מגדולי הזמר הצרפתי. השפעתו חצתה את גבולות השפה, ורבים משיריו תורגמו לשפות שונות, בהן עברית. ברל היה גם שחקן קולנוע ובמאי. לעיתים הוא שר גם בפלמית.
ביוגרפיה

ברל נולד בסכארבק (Schaarbeek), שכונה ענייה בבריסל בירת בלגיה, למשפחה בורגנית בעלת מפעל לייצור קופסאות. הוריו היו ממוצא פלמי, אך נטמעו בתרבות הצרפתית. האב, רומן, היה במקור מסביבות איפר וגדל בסביבה דוברת צרפתית. גם האם, ליזט, שהייתה בת השכונה סכארבק, הייתה פרנקופונית. ז'אק ברל עצמו לא שלט בצורה טובה בהולנדית, ושפה זו הייתה המקצוע שבו קיבל את הציונים הגרועים ביותר בבית הספר. בצעירותו, היה אורח חייו של ברל רגיל לבני חוגו – הוא נישא בגיל צעיר וקיבל תפקיד ניהולי במפעל המשפחתי. כתחביב נהג לשיר בבתי קפה ובברים באזור אילו סאקרה. בתחילת שנות ה-50 פרש מהמפעל המשפחתי כדי להתמסר לשירה, ועבר לפריז.
בפריז הוא כתב מוזיקה והופיע בקברטים ובאולמות העיר. הוא העניק ממד דרמטי לשיריו, והתפרסם. בשנת 1956 ערך סיבוב הופעות באירופה והקליט את השיר "Quand on n'a que l'amour" ("כאשר לא יהיה דבר מלבד האהבה"; בגרסה העברית: "אם נדע לאהוב"), שביסס את מעמדו כאמן חשוב.
בשנים הבאות הופיע בבמות החשובות ביותר בצרפת. הוא הלך והתבלט כבעל סגנון ייחודי, הן מבחינת מילות שיריו ונושאיהם, הן מבחינת לחניהם והן מבחינת האופן שבו ביצע אותם. בתקופה זו גם הופיע בכמה סרטים, אך הקריירה שלו כשחקן לא נסקה.
בשנת 1973 פרש לפולינזיה הצרפתית. בשנת 1977 שב לפריז, ושם הקליט את תקליטו האחרון רק כדי לסייע לחבר בעל חברת הקלטות שנקלע לקשיים כלכליים. מקצת התקליט מבטא אווירה של פולינזיה, והשיר המרכזי שלו מוקדש לאיי מרקיז.
ברל, שהיה מעשן כבד, מת מסיבוכים של סרטן הריאות ב-9 באוקטובר 1978 והוא בן 49. הוא נקבר בבית הקברות באטונה (Atouna) שבאי היבה אואה (Hiva Oa), השייך לקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית, במרחק קצר מקברו של הצייר פול גוגן.
גרסאות עבריות

Les bonbons
"בוטנים" – תרגם וביצע ישראל גוריון
"בונבונים" – תרגם וביצע יוסי בנאי
לחן השיר שימש את דודו טופז לשיר-מערכון "מכתב מלבנון" בתוכניתו "פליטת פה".
Amsterdam – "בנמל באמסטרדם" אשר בוצע על ידי דני ליטני וגם על ידי קורין אלאל בתרגומו של דן אלמגור
Quand on n'a que l'amour – "אם נדע לאהוב" בתרגום יעקב שבתאי, בביצוע להקת המופע "עולמו של ז'אק ברל" וביצוע מאוחר של יוסי בנאי
Les bourgeois – "הבורגנים" בתרגום דן אלמגור, בביצוע הדודאים
La chanson des vieux amants – שיר האוהבים הזקנים – תורגם לעברית בשם "אהבה בת עשרים" על ידי נעמי שמר. הוקלט בגרסאות של יוסי בנאי, חוה אלברשטיין ודוד ד'אור, ובשלב מאוחר יותר גם על ידי ריטה ורמי קלינשטיין
Le Moribond – "הגוסס" בתרגום דן אלמגור, בביצועים של ישראל גוריון ושל יוסי בנאי
Le Gaz – "האיש מהגז" – ביצוע ותרגום של יוסי בנאי
Vesoul - "יש גבול" בתרגום אהוד מנור, בביצוע של יוסי בנאי
Ne me quitte pas (אל תעזבי אותי)
"אל תלכי מכאן" בביצוע יוסי בנאי וביצועים מאוחרים יותר כמו של שלומי שבן, רמי קלינשטיין וריטה.
שימש כשיר הפתיחה בסדרה הישראלית "הבורגנים"
ביצוע של שלומי שבן, לפי תרגום של דורי מנור "אל תלכי עכשיו"
בביצוע של יוסי בנאי בתרגום נעמי שמר – "אל תלכי מכאן"
ביצוע של דיאנה גולבי – "אל תלך מכאן" בתוכנית "כוכב נולד" (11 אוגוסט 2010).
ביצוע היתולי של דני רובס בשנות ה-80 עם המילים "תנקי ת'פח"
ביצוע היתולי נוסף הוא של יעל עמית: "תנקי ת'פה".
Au Suivant – "זוז" – בוצע על ידי דני ליטני במופע "עולמו של ז'אק ברל" (1970); תרגם דן אלמגור
La valse à mille temps – "היא בסך הכל בילתה" בביצוע ותרגום (פונטי היתולי) של רונן ירקון
גרסאות עבריות > אלבומי תרגומים

עולמו של ז'אק ברל (1970)
יוסי בנאי – אם נדע לאהוב, משירי ז’אק ברל (1984)
גיל אלון שר ז'אק ברל (2005)
רפרטואר > דיסקוגרפיה (חלקית)

ברל הוציא בחייו חמישה עשר תקליטי אולפן, תקליטים אחדים בהופעות חיות ומספר תקליטי אוסף. לאחר מותו ממשיכים לצאת אלבומי אוספים שלו בתקליטורים.
רפרטואר > דיסקוגרפיה (חלקית) > אלבומי אולפן

Grand Jacques (1954)
Quand On n'a Que l'Amour (1957)
Au Printemps (1958)
La Valse à Mille Temps (1959)
5 (1961)
Les Bourgeois (1962)
Les Bonbons (1966)
Ces Gens-Là (1966)
Jacques Brel '67 (1967)
J'arrive (1968)
L'Homme de la Mancha (1968)
Ne Me Quitte Pas (1972)
Les Marquises (1977)
רפרטואר > דיסקוגרפיה (חלקית) > הקלטות מהופעות חיות

Enregistrement Public à l'Olympia 1961 (1962)
Enregistrement Public à l'Olympia 1964 (1964)
רפרטואר > דיסקוגרפיה (חלקית) > אוספים

Chansons ou Versions Inédites de Jeunesse (2003)
Bonjour Brel - Paul Ide 1975 - songs of J. Brel illustrated by Folon, Carcan, Landuyt, Mara, Rondas et Somville - Letters of André Delvaux, Arthur Gélin. Editions de la Palme, Bruxelles.
רפרטואר > פילמוגרפיה

כבמאי קולנוע:
Franz (1971)
Le Far West (1973)
כשחקן:
La Grande Peur de Monsieur Clément (dir Paul Diebens) (1956)
Les Risques du Métier (dir André Cayatte) (1967)
Mon Oncle Benjamin (dir Edouard Molinaro) (1969)
La Bande à Bonnot (dir Philippe Fourastié) (1969)
Les Assassins de l'Ordre (dir Marcel Carné) (1971)
Mont-Dragon (dir Jean Valère) (1971)
Franz (dir Jacques Brel) (1971)
L'Aventure, c'est l'Aventure (dir Claude Lelouch) (1972)
Le Bar de la Fourche (dir Alain Levent) (1972)
Le Far West (dir Jacques Brel) (1973)
L'Emmerdeur (dir Edouard Molinaro) (1973)
לקריאה נוספת

ז'אק, מאת רן יגיל בהוצאת גוונים
הערות שוליים

↑  Andre de Vries Brussels -A cultural and literary history, Signal Books, Oxford 2003 ע' 58–59
↑  תנקי ת'פה יעל עמית, יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300334205171  PLWABN: 9810585152905606  BIBSYS: 90096752  BNE: XX864415  BnF: cb11893887c (data)  CiNii: DA04963841  GND: 118514954  ICCU: CFIV119074  ISNI: 0000 0001 2118 445X  LCCN: n50042460  LNB: 000286494  MusicBrainz: 91eda19b-1437-42cd-b7af-69df24b7f275  NDL: 00518172  NKC: jo20000075399  NLA: 36483199  NLG: 268482  NLK: KAC2020M0098  NSK: 000065822  NTA: 070334439  RERO: 02-A003040855  SELIBR: 179105  SNAC: w6s58tw9  SUDOC: 027272850  Trove: 1259733  VIAF: 4927349   WorldCat (עם VIAF): 4927349
חמצוואר

חמצוואר בצבע כחול.
חמצוואר (נכתב לעיתים בשתי מילים חם צוואר) הוא פריט לבוש עשוי צמר או פליס אשר נלבש על הצוואר ונועד לחממו. חמצוואר בנוי כצעיף הסגור לצורה של צינור ובעל שרוכים שבעזרתם ניתן לשלוט על רוחבו. חמצוואר יכול לשמש גם ככובע לחימום הראש, לכיסוי הפה והאף על מנת לשמור עליהם מפני אבק או חול, או כאביזר אופנתי.
לעיתים כובעי גרב פתוחים בחלקם העליון על מנת להדמות לחמצוואר.
ראו גם

צעיף
חותלות
חצר הכבוד

חצר הכבוד בארמון ורסאי
איור של ארמון ברבריני מהמאה ה-18
חצר הכבוד (בצרפתית: Cour d'Honneur) הוא מונח באדריכלות המתאר חצר בעלת שלושה צדדים, הנוצרים כאשר המבנה המרכזי מאוגף על ידי שני מבנים סימטריים המכילים חדרים משניים.
קומת הקרקע בבתי הכפר הסימטריים שהיו נפוצים במערב אירופה במאה ה-16 נבנתה בצורת האות U, כך שדלת הכניסה הראשית הייתה "מוגנת" על ידי שני אגפים של הבית. אולם חצרות הכבוד הרשמיות הראשונות החלו להופיע בארמונות ובאחוזות הגדולות של אירופה במאה ה-17, ושימשו כאזור הגישה הראשי וככניסה הטקסית למבנה.
מבחינה טכנית אפשר להשתמש במונח באשר לכל בניין גדול שבו יש חצר סימטרית הבנויה באופן זה, ודרכה נכנסים האורחים המכובדים.
דוגמאות לחצר הכבוד ניתן למצוא ברבים מן המבנים הבולטים של אדריכלות הבארוק האירופית. בין השאר ניתן למנות את פאלאצו פיטי, אחד המבנים הראשונים מהמאה ה-16 שבהם היה אלמנט זה, וארמון ברבריני. דוגמאות נוספות לכך ניתן למצוא בארמון בקינגהאם וארמון בלנהיים שבאנגליה, וארמון ורסאי שבצרפת.
בקנה מידה עירוני צפוף הרעיון של חצר הכבוד בא לידי ביטוי במבנים רבים בפריז. במקומות האלה חזית הרחוב של הבית עוצבה כסדרה של מבנים שאינם כמו האגפים, אך עם מעברים גדולים שדרכם נכנסו הכרכרות אל חצר הכבוד שמאחור. במקומות צפופים יותר אחד הקירות המאגפים היה יכול להיות קיר פשוט, שאיזן את האגף הנגדי שהכיל משרדים ואורווה. בערים בעלות צפיפות אוכלוסין גבוהה אין כמעט בתים פרטיים שבהם יש חצר כזאת.
חדר שינה בארל

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1888
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  90 ס״מ 
 גובה:  72 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם
 
חדר שינה בארל (בצרפתית: La Chambre à Arles, בהולנדית: Slaapkamer te Arles) הוא שמן של שלוש גרסאות של אותו ציור שמן על בד מעשה ידי האמן ההולנדי הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
ואן גוך קרא ליצירה "חדר השינה" (בצרפתית: La Chambre à coucher).
תיאור היצירה

היצירה מתארת את חדרו של ואן גוך ברחוב לאמארטין מס' 2 (הבית הצהוב) בארל שבצרפת. 
הדלת בימין היצירה מובילה לגרם המדרגות המוביל אל הקומה השנייה. הדלת משמאל היצירה מובילה אל חדר האורחים שבו נהג ללון האמן פול גוגן. 
החלון במרכז היצירה פונה לעבר רחוב לאמארטין.
צורת החדר טרפזואידית בלתי רגילה, והמבט של הצופה פונה לעבר הפינה הימנית הרחוקה של החדר, ובהתאם כל החדר מוטה לעבר פינה זו. צורת החדר לא רגולרית בכך שהפינה השמאלית התחתונה של החדר מתוארת בזווית קהה, בעוד שהפינה הימנית המקבילה לה מתוארת בזווית חדה.
בימין התמונה מתוארת מיטתו של האמן ועליה שמיכה אדומה. בשמאל התמונה כיסא אחד ובמרכז התמונה, בסמוך לקיר, שולחן לילה וכיסא נוסף.
הגרסה הראשונה

ואן גוך החל לעבוד על הגרסה הראשונה של היצירה באמצע אוקטובר 1888, בעת שהותו בארל. במכתבו לאחיו, תיאו ואן גוך, הוא כותב:
הפעם בפשטות מתואר חדר השינה שלי; אולם הצבע חייב להיות שופע בחלק זה, פשטותו מוסיפה הדר לסגנון בו מתוארים החפצים, ובכך מודרך הצופה למעין מנוחה או חלום... צבעתי את הקירות בצבע לילך בהיר... מיטת העץ והכיסאות בצבע צהוב, כמו חמאה טרייה; הסדין והכריות, בלימון ירוק בהיר. כיסוי המיטה, צבוע בשני. החלון, בירוק. קערת הרחצה, בכתום; מכל המים בכחול. הדלתות, לילך. וזה הכל. אין בחדר כל דבר שהוא שדלתותיו סגורות. הרהיטים הרבועים נועדו להביע מנוחה; וכך גם הדיוקנאות על הקיר, המראה, הבקבוק, ומספר הבגדים. לא נעשה שימוש בצבע הלבן בתמונה, ולכן מסגרתו תהיה לבנה, במטרה שאוכל להתנקם במנוחה הכפוייה אשר הומלצה בעבורה. לא ציירתי כל צללית או צל. השתמשתי בצבעים פשוטים בלבד.
ואן גוך צירף למכתב זה סקיצה של הקומפוזיציה של היצירה. מכתב דומה וסקיצה דומה נשלחו גם לידיו של פול גוגן זמן קצר לאחר מכן.
הגרסה השנייה

באפריל 1889 שלח ואן גוך את הגרסה הראשונה לאחיו. גרסה זו ניזוקה בשיטפון של נהר הרון, בעת שואן גוך עצמו היה מאושפז בבית החולים בארל. תיאו הציע כי התמונה תצויר מחדש, ושלח את הגרסה הראשונה חזרה לואן גוך על מנת שיעתיקה. העתק זה צויר בספטמבר 1889 ושני הציורים נשלחו לתיאו.
הגרסה הראשונה, 1888, מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם
הגרסה השנייה, 1889, מכון האמנות של שיקגו, שיקגו
הגרסה השלישית, 1889, מוזיאון ד'אורסיי, פריז
הגרסה השלישית

הגרסה השלישית שצוירה בשלהי ספטמבר 1889, היא גרסה מוקטנת (ואן גוך השתמש בכינוי réductions לתיאור גרסאות אלה). אין מדובר בהעתק מוקטן, אלא בציור שונה בפרטיו, אך באותה קומפוזיציה.
מיקום היצירות

הגרסה הראשונה של התמונה לא נמכרה, ונותרה בעיזבון האמן. מאז שנת 1962 נמצאת גרסה זו בבעלות קרן וינסנט ואן גוך, שנוסדה על ידי אחיינו של האמן, והיא מושאלת באופן קבוע למוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם. מאז שנת 1926 נמצאת הגרסה השנייה בבעלות מכון האמנות של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית ומוצגת במכון.
הגרסה השלישית הייתה בבעלות אחותו של ואן גוך, ונרכשה על ידי הנסיך מטסוקטה. בשנת 1959 הפכה לחלק מהאוספים הלאומיים של צרפת, וכיום היא מוצגת במוזיאון ד'אורסיי שבפריז.
הערות שוליים

↑  מכתב תיאו ואן גוך לאחיו, 16 באוקטובר 1888, מכתב 554
↑  מכתב ואן גוך לפול גוגן, 17 באוקטובר 1888, מכתב B22
↑  מכתב ואן גוך לאחיו, 22 במאי 1889, מכתב 592
↑  מכתב ואן גוך לאחיו, 16 ביוני 1889, מכתב T10
↑  מכתב ואן גוך לאחיו, 5 או 6 בספטמבר 1889, מכתב 604
| וינסנט ואן גוך |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין • אוכלי תפוחי האדמה • אירוסים • בית החולים בארל • בית העירייה באובר • ברושים • גולגולת עם סיגריה בוערת • גן בית הכומר בנונן • גשר לנגלואה בארל • דיוקנו של ד"ר גאשה • דיוקנו של פר טנגי • דיוקן אמו של האמן • דיוקן עצמי ללא זקן • דיוקן עצמי עם אוזן חבושה • דיוקן עצמי של ואן גוך • דיוקנאות של וינסנט ואן גוך • דיוקנה של מאדאם ז'ינו • דרך ברושים וכוכב • דרך ליד ארל • הבית הלבן לעת לילה • הבית הצהוב • הזואווי • הרועה (על פי מילה) • זיכרון הגן באטן • חדר שינה בארל • החמניות • הכיסא של ואן גוך • הכנסייה באובר • הכרם האדום • לה מוסמה • ליל כוכבים • ליל כוכבים מעל הרון • מרפסת בית הקפה בלילה • משפחת רולין • נוף מושלג • נוף עם כרכרה ורכבת • נופי פריז מחדרו של וינסנט ברו לפיק • סמטת אליסקאמפס • סרטן על גבו • עגלה ופר שחור • על סף הנצח • עצי זית •  פרחי פרג • פריחות שקד • קפה הלילה • שדה חיטה עם ברושים • שדה חיטה עם עורבים • שדה חיטה עם עפרוני • שורשי עץ • שני סרטנים |  |
| סרטים | תאווה לחיים (1956) • חלומות (1990) • וינסנט ותיאו (1990) • לאהוב את וינסנט  (2017) • ואן גוך: בשערי הנצח (2018) |  |
| ראו גם | תאו ואן גוך • מוזיאון ואן גוך • מוזיאון ד'אורסה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7691272-3 
רישום מתוך מכתב אל פול גוגן.
רישום מתוך מכתב לאחיו של האמן תיאו ואן גוך.
חסן ביטמז

חסן ביטמז (בטורקית: Hasan Bitmez;‏ 15 בדצמבר 1969 - 14 בדצמבר 2023) היה פוליטיקאי טורקי חבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ממפלגת "סעדת".
ביוגרפיה

חסן ביטמז נולד בעיירה אלוקרה ב-15 בדצמבר 1969. הוא למד בבית ספר הדתי אימאם הטיפ (Imam Hatip) אשר באיסטנבול, ולמד באוניברסיטת אל-אזהר (אנ') שבמצרים.
ביטמז היה חבר במפלגת "סַעַדָּת", מפלגת אופוזיציה איסלאמיסטית קטנה, התומכת בכמאל קיליצ'דראולו, יריבו של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן. ב-12 בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל נשא נאום אנטי-ישראלי מעל בימת הפרלמנט הטורקי, בו תקף את ארדואן על המשך היחסים עם ישראל. אל דוכן הנואמים הוא עלה עם שלט שעליו נכתב "ישראל רוצחת – מפלגת הצדק והפיתוח משתפת פעולה". בנאום הוא איים כי "ישראל תסבול מזעם אללה". מיד לאחר מכן התמוטט וראשו נחבט ברצפה. הוא מת בבית החולים העירוני אנקרה-בילקנט יומיים לאחר מכן, יום לפני יום הולדתו ה-54. בזמן שהתמוטט, חברי הפרלמנט של מפלגת הצדק והפיתוח קראו "זהו זעמו של אללה". ביטמז נקבר בבית הקברות "מרקזפנדי" אשר באיסטנבול. לאחר מותו התפרקה ברית "סַעַדָּת וגֶּלְגֵּ'ק", כיוון שלא הצליחה לשמור על מכסת 20 הנציגים לאיחוד.
חסן ביטמז הוא חבר הפרלמנט הרביעי בהיסטוריה של טורקיה שמת במהלך או אחרי אירוע שהתרחש באספה הלאומית. הוא היה נשוי ואב לילדה אחד.
ביאורים

↑  מטורקית: Saadet ve Gelecek İttifakı; "ברית האושר והעתיד"
הערות שוליים

1 2  Hüseyin Davutoğlu, Hasan Bitmez’in yarın doğum günü olduğu ortaya çıktı!, ‏14 בדצמבר 2023 (בטורקית)
1 2  רויטרס, טורקיה: מת חבר הפרלמנט שתקף את ישראל - והתמוטט בסיום הנאום, באתר ynet, 14 בדצמבר 2023
↑  ynet, טורקיה: חבר פרלמנט תקף את ישראל - והתמוטט בירידה מהדוכן, באתר ynet, 12 בדצמבר 2023
1 2  "Turkish MP dies after suffering heart attack in parliament". Reuters. 14 בדצמבר 2023. נבדק ב-14 בדצמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Bayılan Saadet Partili Bitmez'e 'Allah'ın gazabı' diyen AKP'li kimdi?". Artı Gerçek (בטורקית). 2023-12-14. נבדק ב-2024-05-06.
↑  "AK Parti'den bayılıp düşen Bitmez'e: 'Allah'ın gazabı böyle olur işte! Allah'ın gazabı böyle!'". www.gazeteduvar.com.tr. נבדק ב-2024-05-06.
↑  "Saadet Partisi Kocaeli Milletvekili Hasan Bitmez İstanbul'da son yolculuğuna uğurlandı" (בטורקית). 2023-12-15. נבדק ב-2023-12-16.
↑  "Hasan Bitmez'in ölümüyle Saadet-Gelecek grubu düştü". Milliyet (בטורקית). 2023-12-15. נבדק ב-2023-12-15.
↑  "Hasan Bitmez'in vefatı: TBMM çatısı altındaki dördüncü ölüm". Gazete Duvar (בטורקית). 2023-12-14. נבדק ב-2023-12-14.
חסן בדג'ייב

חסאנבי אדווארדוויץ' בדג'ייב (ברוסית: Хасанби Эдуардович Биджиев; נולד ב-19 במאי 1966) הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ומאמן רוסי בהווה.