stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-אח'באר (לבנון)
אג'נדה פוליטית

"אל-אח'באר" מצהיר שהוא עיתון בעל אוריינטציה פוליטית עצמאית ומתקדמת, התומכת בתנועות הפועלות למען עצמאות, חירות וצדק חברתי, ונגד מלחמה וכיבוש, בלבנון וברחבי העולם. המחויבות לצדק חברתי כוללת פרסום מאמרים וטורים לקידום זכויות נשים והומואים. ב"מדריך המקיף לתקשורת הלבנונית" שלו, העיתונאי דין שארפ מתאר את "אל-אח'באר" כ"ביקורתי כלפי כל הקבוצות הלבנוניות", אך "נתפס כתומך במחנה 8 במרץ", קואליציה של מפלגות פוליטיות בלבנון הכוללת את חזבאללה ואת מפלגת הזרם הפטריוטי החופשי.
בשנת 2010 תיאר אבראהים אל-אמין, יו"ר המערכת של "אל-אח'באר", את השאיפות המייסדות של העיתון: "רצינו ששגריר ארצות הברית יתעורר בבוקר, יקרא את העיתון ויתעצבן". בתגובה, במכתב ל"ניו יורק טיימס", ג'פרי פלטמן, שהיה שגריר ארצות הברית בלבנון באותה תקופה, כתב כי אל-אמין "קיבל תשומת לבי, אבל לא בדרך שהוא התכוון. הדיווחים השגויים להחריד על פעילותי שדווחו כעובדה בעיתונו עוררו צחוקים בבטן בבוקר." מאוחר יותר, בשנת 2013, אל-אמין תקף את ארצות הברית ותיאר אותה כ"מקור העיקרי למדיניות של דיכוי, הגמוניה ואי צדק בעולם."
עיתונאי הניו יורק טיימס מארק אשורסט תיאר את העיתון כבעל "קשרים הדוקים לממשלתו" של נשיא סוריה בשאר אל-אסד. כתב של אותו עיתון, רוברט וורת', כתב ב-2010 ש"אל-אח'באר" "הפך לעיתון הדינמי והנועז ביותר בלבנון, ואולי בכל מקום בעולם הערבי", אך מתח ביקורת על הפרסום של "דפי חדשות שמראים לעיתים קרובות ערבוב רופף של עובדות, שמועות ודעות."
אג'נדה פוליטית > היחס לחזבאללה

מרואן חמאדה, חבר בברית ה-14 במרץ וסגן בבית המחוקקים בלבנון, ודיווחי חדשות בעיתונים כמו הניו יורק טיימס והוול סטריט ג'ורנל, תיארו את "אל-אח'באר" כעיתון תומך חזבאללה. שגריר ארצות הברית לשעבר פלטמן כתב בתחילת 2011 ש"אל-אח'באר" עשה רומנטיזציה ומעולם לא מתח ביקורת על מנהיג חזבאללה חסן נסראללה. רוברט וורת' כתב ב-2010 ב"ניו יורק טיימס" כי העיתון "מתח לפעמים ביקורת על חזבאללה בדפוס (אם כי קלות)". בטורים שלו בעיתון "אל-אח'באר" בשפה האנגלית בשנים 2012 ו-2013, מתח הסופר אסעד אבו ח'ליל ביקורת הן על חזבאללה והן על מנהיגו חסן נסראללה.
מחלוקות > הסיקור על מלחמת האזרחים בסוריה

העיתונאי מקס בלומנטל הצטרף ל"אל-אח'באר" בסוף 2011 בעיקר כדי לכתוב על סוגיות ישראליות-פלסטיניות ועל דיונים על מדיניות חוץ בוושינגטון.
בלומנטל עזב את "אל-אח'באר" ביוני 2012 במחאה על הסיקור של "אל-אח'באר" את מלחמת האזרחים בסוריה. בראיון ל-The Real News אמר כי "זה היה יותר מדי בשבילי שהשם והמוניטין שלי יהיו מזוהים עם סנגורים גלויים של אסד, כאשר היקף הזוועות הפך כל כך קיצוני וכאשר העורך הראשי של 'אל-אח'באר' נתן עצות ידידותיות לבשאר אל-אסד באתר של 'אל-אח'באר', אתה יודע, באופן שגורם לו להצטייר כסוג כזה של רפורמטור אמיתי ורציני שרק היה צריך להיפטר מהאנשים הרעים סביבו ולהעיף כמה מהאוליגרכים העשירים שבמקרה היו בני דודים שלו, ואז הכל יהיה בסדר. זה היה מגוחך".
בלומנטל אמר כי הייתה "עזיבה גדולה של אנשי מפתח בצוות ב'אל-אח'באר' בגלל הסוגיה הסורית... הסכסוך סביב סוריה פילג את השמאל הלבנוני. ולכן הוויכוחים ב'אל-אח'באר' באמת שיקפו את הוויכוחים בתוך בשמאל הלבנוני, ומה שקרה באביב הזה, ככל הנראה, היה שהפלג התומך באסד, שראה בו ובמשטרו מעוז אנטי-אימפריאליסטי, זכה פחות או יותר, למרות שנותרו כמה קולות מתנגדים." בלומנטל אמר שזה "נתן לי יותר מרחב מכל מאמר אחר בארצות הברית לכתוב על" הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הוא הוסיף כי "אל-אח'באר" "עדיין מהווה, במובנים מסוימים, פרסום רב ערך על הרבה נושאים, כמו, למשל, התעללות בעובדי משק בית בלבנון, שהיא מגפה ומעט מאוד פרסומים אחרים מדווחים על הנושא".
מאז שינה בלומנטל את עמדתו לגבי סוריה והתנצל בפני שרמיין נרוואני ובפני עורכים אחרים שמתח עליהם ביקורת ב-2012.
מחלוקות > רצח ראש ממשלת לבנון

ב-31 בינואר 2014, הטריבונל המיוחד של לבנון בנושא רצח ראש ממשלת לבנון רפיק חרירי הרשיע את העיתון ואת עורכו אבראהים מוחמד אל-אמין, והורה להם להשיב בפני בית המשפט להאשמות שונות. העיתון נקנס בסכום של 06 !€6,000, ואל-אמין השלים עונש של קנס של 20,000 אירו ב-14 באוגוסט 2014. שני הקנסות היו בגין ביזיון בית המשפט.
רחוב קפלן

| --- | --- |
רחוב קפלן. מגדל היובל ומגדלי עזריאלי ברקע
רחוב קפלן. מגדל היובל ומגדלי עזריאלי ברקע
 מידע כללי
 על שם:  אליעזר קפלן 
 מיקום
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  6
 שכונה:  הקריה, שרונה
 
 קואורדינטות:  32°04′23″N 34°47′12″E﻿ / ﻿32.073102777778°N 34.786577777778°E﻿ / 32.073102777778; 34.786577777778
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תבנית:לשוניות2  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב קפלן הוא רחוב וציר תנועה ראשי במרכז תל אביב הקרוי על שם אליעזר קפלן. הרחוב מהווה את אחד מצירי הכניסה הראשיים למרכז העיר מנתיבי איילון, מגבעתיים ומדרום רמת גן. ראשית הרחוב במחלף קפלן ומפגש הרחובות דרך בגין (דרך פתח תקווה) וגבעת התחמושת (קטע הרחוב הקצר שבין דרך בגין ונתיבי איילון). סופו של הרחוב במפגש הרחובות אבן גבירול ודיזנגוף.
היסטוריה

הרחוב נבנה על תשתית "דרך הים" - הרחוב הרוחבי הראשי של מושבת הטמפלרים שרונה, שנבנתה בצורת צלב. הרחוב האורכי שניצב לו היה רחוב כריסטוף הופמן (Christoph-Hoffmann-Straße) הוא רחוב דוד אלעזר כיום. רחוב קפלן היה מחובר בצדו המערבי לשביל שחיבר בין יפו והכפר סומייל ובצדו המזרחי לדרך "נבלוס-דמסקוס" (דרך בגין). בשנת 1939 גורשו הטמפלרים מארץ ישראל ועם קום המדינה הפכו מבני הטמפלרים למבנים ששירתו את מדינת ישראל, כפי ששמשו בתקופת המנדט הבריטי.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוקמו בחלקו המערבי של הרחוב ובסביבתו (גם ברחוב דובנוב הניצב לו שהיה מחוץ לתחומי המושבה הישנה), בנייני ציבור מוסדיים רבים, בהם בניין הסוכנות היהודית ובית ההסתדרות הציונית העולמית (אשר נמצא בפינת רחוב לאונרדו דה וינצ'י), בית העיתונאים על שם סוקולוב, בית הסופר, בית יכין ועוד. רוב הבניינים האלו נבנו בסגנון הברוטליזם שאפיין את הבנייה בארץ באותן שנים, והם חלק ממרכז עסקים הנמשך גם בשדרות שאול המלך. מצפון לרחוב קפלן נמצא מחנה רבין, ובו משרד הביטחון, מוצב הפיקוד העליון של צה"ל, מטה חיל האוויר ומטה חיל הים. הרחוב הוא מיקום פופולרי להפגנות נגד משרד הביטחון.
בשנת 1968 הוחל בהרחבת רחוב לקפלן לשני נתיבים בכל כיוון.
בתחילת המאה ה-21, עם גידול עומסי התנועה בתל אביב היה צורך בהרחבת הרחוב על מנת לאפשר קיבולת גדולה יותר של כלי רכב. תחילה, ב-31 במרץ 2003 נפתח לתנועה מחלף קפלן, בקצה המזרחי של הרחוב. תוכניות העירייה להרחבת הכביש היו בניגוד לדעתה של המועצה לשימור אתרים על רקע הכוונה להרוס חלק מהמבנים בסגנון האדריכלות הטמפלרית. לאור הכרזת המבנים לשימור הוחלט בתחילת שנות ה-2000 על פרויקט הרחבת הכביש אשר במסגרתו הוזזו בשנת 2005 חמישה מבנים לשימור. פרויקט הזזת המבנים היה הראשון מסוגו שנעשה בישראל ובוצע על ידי האדריכל אמנון בר אור. חמישה מבנים הוזזו מרחק של כ-30 מ'. עלות פרויקט הזזת המבנים הייתה כ-26 מיליון שקלים.
בשנת 2006 נחנך ברחוב קפלן פינת דרך בגין מגדל היובל בו 40 קומות, שהיה אז גורד השחקים החמישי בגובהו בישראל והשלישי בגובהו בתל אביב.
הרחבת הרחוב הסתיימה בשנת 2008 ואולם החל משנת 2011 עברו בתי המושבה שיפוץ ושימור עד לפתיחתם ב-2014 כמתחם שרונה.
ביולי 2008, במסגרת חגיגות שנת המאה לתל אביב, תלתה העירייה לאורך הרחוב את דגלי אומות העולם כדי להפוך את הרחוב לשער הכניסה לעיר ולמתגו כ"שדרת האומות".
בינואר 2020 נסלל ברחוב נת"צ משני הכיוונים.
בשנת 2023 הושלמה בנייתם של מגדלי דה וינצ'י, זוג מגדלי מגורים בני 44 קומות כל אחד, בפינת הרחובות קפלן ודה וינצ'י.
הפגנות ברחוב

כרחוב מרכזי השוכן לצד הקריה וקריית הממשלה, משמש הרחוב לעיתים קרובות זירה להפגנות ופעולות מחאה, זאת במיוחד לאחר הרחבתו שאיפשרה פעילות זו. מעת לעת נערכות מול הקריה הפגנות קטנות אולם במהלך המחאה החברתית בשנים 2011 ו-2012 נערכו ברחוב שתי הפגנות ענק : ב-5 באוגוסט 2011 נערכה עצרת ברחוב שבה השתתפו כ-300,000 איש, וב-14 ביולי 2012 נערכה ברחוב עצרת במלאת שנה למחאה בה השתתפו כ-10,000 איש אשר הסתיימה עם הצתתו העצמית של משה סילמן.
במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, משמש הרחוב כמוקד ההפגנות הגדול ביותר מדי שבוע עם הפגנות המוניות של מאות אלפי מפגינים.
ראו גם

הקריה
שרונה (מושבה)
הערות שוליים

↑  על פי תמר טוכלר, רכזת מחוז תל אביב והמרכז במועצה לשימור אתרים
↑  רחובות חד־סיטריים בקריה וסביבתה, הארץ, 22 ביוני 1968
↑  ענת ג'ורג'י, מחלף קפלן במזרח הקריה בת"א ייפתח הערב לתנועה, באתר הארץ, 31 במרץ 2003
↑  יובל אזולאי, מבנה הטמפלרים האחרון הגיע ליעדו, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2005
↑  מאת ים יהושע, עיריית ת"א תזיז חמישה מבנים מרחוב קפלן; המחיר: עשרות מיליוני שקלים, באתר הארץ, 26 במרץ 2003
↑  רז סמולסקי, מגדל של טעויות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2008
↑  חנוכת מתחם שרונה ואפיון רחוב קפלן כשער הכניסה לעיר באתר אירועי המאה
↑  אסנת ניר, שיפור התחבורה הציבורית בצומת עזריאלי: נת"צ נפתח לתנועה ברחוב קפלן, באתר TheMarker‏, 28 בינואר 2020
↑  צפו: 320 אלף הפגינו ברחבי הארץ, באתר ‏מאקו‏, 5 באוגוסט 2011
א-סורה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  חברון
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,542 (2016)
 קואורדינטות:  31°25′34″N 34°58′45″E﻿ / ﻿31.426222222222°N 34.979027777778°E﻿ / 31.426222222222; 34.979027777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הר חברון מוגדלת) א-סורה(למפת הר חברון רגילה) א-סורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-סורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-סורה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-סורה הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-15 ק"מ דרומית מערבית לחברון. הכפר נמצא בקצה הדרומי של נפת חברון ובדרום הר חברון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-2,542 תושבים. שירותי הבריאות העיקריים של הכפר מתקבלים בכפר אמריש.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
| דגל הרשות הפלסטיניתיישובי נפת חברון |
| --- | --- | --- |
| ערים | חברון • דורא • חלחול • יטא • דאהרייה |  |
| מועצות מקומיות | בני נעים • בית עווא • בית אולא • בית אומר • דיר סאמת • אידנא • ח'אראס • נובא • סעיר • א-סמוע • צוריף • תרקומיא • תפוח |  |
| כפרים | אום אל-ח'יר • אל-בקעה • בית עמרה • בית ענון • בית כאחיל • בית א-רוש אל-פוקא • אל-בורג' • דיר אל-עסל אל-פוקא • א-דווארה • חדב אל-פוואר • אל-חילה • חוריז • אמריש • ג'בעה • ח'ירבת כרמה • אל-כרמל • ח'אלת אל-מאיה • חֻ'רסא • אל-כום • ח'ירבת סאפא • ח'רבת זנוטה • ח'ירבת א-סימיא • מג'ד • קַלְקַס • קילה • רמאדין • א-ריחייא • א-שויוח' • שיוח' אל-ערוב • א-סורה • א-טבקה • אל-עודייסה • זיף • ראבוד • קורייסה |  |
| מחנות פליטים | אל-ערוב • אל-פוואר |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582145605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם לוריא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במרץ 1931
 פטירה:  6 בינואר 2025 (בגיל 93)
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  שנות ה-50 – שנות ה-90
 מקצוע:  מפיק תיאטרון, מנהל מחסן תפאורה ותלבושות
 http://www.m-lev.co.il
 
אברהם לוריא (7 במרץ 1931 – 6 בינואר 2025) היה מפיק תיאטרון עצמאי ישראלי, שפעל בין שנות ה-50 לשנות ה-90. במהלך שנות פעילותו, הקים וניהל את תיאטראות הילדים "התיאטרון מארץ עוץ" ו"פילפלון ירוק". לוריא הפיק וביים מספר רב של הצגות, כאשר המוכרת שבהן היא "שמלת השבת של חנה'לה". בין האמנים עמם פעל נמנים חני נחמיאס, גדעון זינגר, דני ליטני ואהוד מנור. כמו כן, ניהל לוריא את מחסן התלבושות "לב", שהכיל כ־10,000 תלבושות מהפקות תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה שונות.
ביוגרפיה

אברהם לוריא היה בנו של לב לוריא, יליד בולגריה שהיה תפאורן ופועל במה בתיאטרון האהל. בשנות ה-50, החל לב לרכוש תלבושות ואביזרים שונים בהם התיאטרון השתמש, ולהשכירם להפקות חובבים שונות. אברהם לוריא נכנס אל עולם התיאטרון בעקבות אביו, ובשנת 1963 הקים את תיאטרון "פילפלון ירוק", כאשר ההצגה הראשונה אותה העלה הייתה עיבוד ל"גילגי", כשהמעבד היה שלמה בר-שביט. לוריא הסביר שמטרתו בהקמת התיאטרון הייתה "להביא בפני הצופים הצעירים מבחר עיבודים דרמטיים ממיטב ספרות הילדים העברית והבינלאומית", בשל התנגדותו למה שהוא ראה כרמתן הנמוכה של הצגות הילדים ה"לא חינוכיות" בתקופתו. בשנות ה-60 הציג במסגרת תיאטרון זה עיבודים ל"אוהל הדוד תום", "הנסיך הקטן", "אורה הכפולה" ועוד.
בהמשך אותו עשור, הקים לוריא גם את "התיאטרון מארץ עוץ", במסגרתו עיבד ב-1969 את "היידי בת ההרים", בבימוי ביטוש דוידוב. בשנת 1971 עלה המחזמר שמלת השבת של חנה'לה, אותו לוריא הפיק, אף הוא בבימוי דוידוב, ובכיכובה של חני נחמיאס. מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80. בהצגה בוצעו לראשונה שירים שחיבר אהוד מנור, ביניהם השיר "מי אוהב את השבת". במחזה זה היה תפקידה הראשון של חני נחמיאס, שסיפרה כי לוריא לא היה מעוניין לבחון אותה בתחילה, בשל מגוריה בגבעתיים ולא בתל אביב, אך בהמשך נעתר לבקשתה וקיבל אותה. בשנות ה-80 המשיך לוריא להפיק הצגות, כגון "אמא קטנה" ו"גוליבר בארץ הגמדים".
באותו העשור, החל לוריא לנהל את מחסן התלבושות והאביזרים של אביו, שנפטר בשנת 1974. בתחילה, לא היה מחסן זה רווחי, שכן הוא שירת בעיקר חוגי חובבנים ובית ספר למשחק כגון ניסן נתיב. ברם, עם עליית שידורי הטלוויזיה המסחרית בשנות ה-90, החל להגיע ביקוש לתלבושות מצד ערוצים חדשים אלה. באותו העשור, פרש לוריא מעולם ההפקה, בשל רתיעתו מהכאוטיות והתנודות הרבות שבו. מאז, ועד למותו, תחום פעילותו העיקרי של לוריא היה המחסן, אליו המשיכו להגיע לקוחות מהטלוויזיה, לקוחות פרטיים שציינו אירועים שונים, וילדים שחיפשו תחפושות לחג הפורים.
הצגות שהפיק

שמלת השבת של חנה'לה
היידי בת ההרים
הנסיך הקטן
פינוקיו
הדחליל - סבא אליעזר והגזר
גילגי
כלילה ודימנה
גוליבר בארץ הגמדים
הבזאר הגדול
החייל האמיץ שווייק
הערות שוליים

1 2 3 4  זיו קריסטל, ‏"הוא ליקט תלבושות מפה ומשם", באתר גלובס, 28 בפברואר 2007
↑  כרזה - שמלת השבת של חנה'לה
↑   נירית אנדרמן, מת השחקן גדעון זינגר, באתר הארץ, 11 במאי 2015
↑  אברהם לוריא מציג:דני ליטני, הבזאר הגדול, מעריב, 22 בנובמבר 1978
↑  "הבזאר הגדול" - כלבו מוזיקלי של תקוות נעורים, דבר, 17 במאי 1978
↑  "דרוש לנו כסא מלכות", מעריב, 15 בדצמבר 1955
↑  "פילפלון ירוק" ב "גילגי", הארץ, 22 באוגוסט 1963
↑  בין הקלעים, למרחב, 23 ביולי 1964
↑  אנו מודים, מעריב, 3 בדצמבר 1969
↑  שמלת השבת, מעריב, 28 במרץ 1971
↑  הצגות לילדים בחנוכה, דבר, 27 בנובמבר 1975
↑  ירון פריד, חנה'לה הלא־ נגמרת, כותרת ראשית, 20 ביולי 1988
↑  קטעי עיתונות אודות שובה של ההצגה 'שמלת השבת של חנה'לה', ארכיון אברהם לוריא, הספרייה הלאומית
↑  פיות יש רק בחלומות, מעריב, 10 באפריל 1980
↑  גוליבר בארץ הגמדים, מעריב, 13 באוקטובר 1987
↑  מודעות אבל, מעריב, 24 באוקטובר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393721505171  VIAF: 164152743019227732035   WorldCat (עם VIAF): 164152743019227732035
א-סוואחרה א-שרקייה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  אל-קודס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  5,210 (2006)
 קואורדינטות:  31°43′56″N 35°16′13″E﻿ / ﻿31.732222222222°N 35.270277777778°E﻿ / 31.732222222222; 35.270277777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) א-סוואחרה א-שרקייה(למפת הרי ירושלים רגילה) א-סוואחרה א-שרקייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-סוואחרה א-שרקייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-סוואחרה א-שרקייה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-סוואחרה א-שרקייה (בערבית: السواحرة الشرقية) הוא כפר פלסטיני מדרום־מזרח לירושלים, המשתייך לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה במקום מנתה 5,210 תושבים באמצע שנת 2006.
הכפר קרוי על שם בני השבט הבדואי ערב א-סוואחרה. עד לעת החדשה נדדו בני השבט באזור צפון מדבר יהודה ולא התגוררו ביישוב קבע כי אם באוהלים שחורים עשויים שערות עיזים, ולפרנסתם עסקו בחקלאות בעל וברעיית צאן. בימי המנדט הבריטי עברו בני השבט להתגורר במתחם ענק של שיכוני-קבע שזכה לשם א-סוואחרה, כאשר חלקו שממזרח לנחל קדרון כונה א-סוואחרה א-שרקייה (סוואחרה המזרחית) וחלקו המערבי - א-סוואחרה אל-ע'רבייה. במפקד של השלטונות הבריטיים בשנת 1931 נמנו 1,469 נפשות בסוואחרה כולה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, האוכלוסייה בכפר מנתה 279 נפש.
בעבר הסתמכה סוואחרה א-שרקייה על תשתיות, ובהם בתי ספר ומרפאות, של הכפרים ג'בל מוכאבר ושייח' סעד. כיום חוצצת גדר ההפרדה בין ג'בל מוכאבר, המהווה שכונה של ירושלים, לבין א-סוואחרה א-שרקייה.
הערות שוליים

↑  בשנת 1864, למשל, דווח כי בני שבט הסוואחרה עודם נוודים
| Flag of Palestineיישובי נפת אל-קודס |
| --- | --- | --- |
| ערים | מזרח ירושלים (שנוי במחלוקת) |  |
| מועצות מקומיות | אבו דיס • אלעיזריה • א-ראם |  |
| כפרים | אל-קובייבה • בידו • בית ענאן • ביר נבאלא • ח'אן אל-אחמר • חיזמא • כפר עקב (שנוי במחלוקת) • קטנה • קלנדיה • ענאתא • ערב אל-ג'האלין • בית דוקו • בית חנינא • בית סוריכ • בית איג'זא • בית איכסא • ג'בע • אל-ג'ודיירה • אל-ג'יב • מוח'מאס • ראפאת • א-סוואחרה א-שרקייה • קלנדיה •  א-זעיים • שייח' סעד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים שועפאט (שנוי במחלוקת) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582145905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט סטפורד

ארנסט סטפורד (באנגלית: Ernest Robert Stafford;‏ 1896 - ?) היה קצין במשטרת המנדט בארץ ישראל בתקופת המנדט, שנטל חלק בניהול החקירה של פרשת רצח ארלוזורוב.
מהלך חייו

ארנסט רוברט סטפורד נולד בבריטניה בשנת 1896. הוא הגיע לארץ ישראל בראשית המנדט הבריטי ושירת בין השנים 1924 ל- 1931 כקצין בריטי בדרגת סגן-אלוף בלגיון הערבי, בתפקיד סגן מפקד הלגיון. בשנת 1931 הוצב סטפורד למשטרת המנדט. הוא שירת כסגן ניצב (באנגלית Assistant Superintendent) במשטרת יפו בין השנים 1931 ל- 1934. מחודש ינואר 1934 ועד לחודש מרץ 1936 היה מפקד משטרת תל אביב. סטפורד היה המחבר של "המדריך לערבית מדוברת" (Manual of colloquial Arabic) שהיה בשימוש שוטרי משטרת המנדט.
בשנת 1936 הועבר סטפורד מטעם משרד המושבות הבריטי למלא תפקיד של עוזר הנציב העליון. בעת מלחמת העולם השנייה מילא סטפורד תפקיד מנהל הצנזורה במחוז חיפה וכסגן מנהל מחלקת ההגירה בחיפה.
בשנת 1939 הופיע סטפורד כעד הגנה במשפטו של מקס זליגמן. זליגמן היה עורך-דין, שייצג רבים מחברי האצ"ל והלח"י בתקופת המנדט. הוא היה מקורב לאנשי צבא, משטרה וממשל בריטים שאף ייצג רבים מהם בבתי המשפט. באחת מפגישותיו עם מפקח המשטרה בריטי סיפר לו המפקח שקרא מכתב מוצפן ובו דיווח שאוניית מעפילים אמורה להוריד את נוסעיה באותו יום סמוך לחוף הרצליה. זליגמן העביר את המידע שנמצא חיוני ביותר לפעילים רוויזיוניסטים. הדבר נתגלה לבריטים והוא הועמד לדין באשמת סיוע להבאת אוניות מעפילים. משפטו נפתח ב-26 ביוני 1939. כעדי אופי להגנתו הזמין שני קצינים בריטים. אחד מהם היה מפקד הגזרה הדרומית של משטרת תל אביב, קצין בשם הרינגטון, שהעיד כי אינו זוכר אף מקרה בו ניסה זליגמן לנצל את ידידותו עם קצינים בריטים. האחר היה ארנסט סטפורד שהעיד כי הוא מכיר הייטב את זליגמן עוד משנת 1933 והוא ידידו האישי וביקר פעמים רבות בביתו ולפי מיטב ידיעתו לא ניצל זליגמן אף פעם את המגע שהיה לו עם קציני משטרה כדי להוציא מהם ידיעות איזה שהן בצורה בלתי הוגנת. בית המשפט מצא את זליגמן אשם אך דן אותו לעונש קל באופן יחסי של שישה חודשי מאסר עם 'יחס מיוחד' שמשמעותו חדר לחוד, רשות לקרוביו להביא לו מזון, פטור מעבודות הכלא ורשות לקרוא ספרים. בערעור קוצר עונשו לארבעה חודשי מאסר.
ארנסט סטפורד מילא את תפקיד עוזר הנציב עד לסיום המנדט הבריטי בשנת 1948.
לקריאה נוספת

שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, הוצאת שוקן, 1982.
אב"א אחימאיר, המשפט - פרשת רצח ארלוזורוב, הוצאת הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968.
הערות שוליים

↑  חיים לזר-ליטאי, ‏אף-על-פי – ספר עליה ב', תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, 1957, באתר "כותר", עמ' 379.
↑  שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, הוצאת שוקן, 1982, עמ' 118.
↑  אורי קיסרי, דמויות שנשכחו - בפרשה בלתי נשכחת, מעריב, 5 ביוני 1953.
↑  אב"א אחימאיר, המשפט, הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968, עמ' 69.
א-זאוויה (ג'נין)

ערך זה עוסק בא-זאוויה בנפת ג'נין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 גובה:  415 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  524 (1997)
 קואורדינטות:  32°22′28″N 35°13′56″E﻿ / ﻿32.37444444°N 35.23222222°E﻿ / 32.37444444; 35.23222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) א-זאוויה(למפת צפון השומרון רגילה) א-זאוויה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-זאוויה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-זאוויה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-זאוויה (בערבית: الزاوية) הוא כפר פלסטיני קטן בנפת ג'נין, הנמצא כ־16 ק"מ דרומית-מערבית לעיר ג'נין, בגובה של 415 מ' מעל פני הים.
מקור השם

פירוש המלה זאוויה (زاوية) הוא זווית ובהקשר המוסלמי הדתי זאווייה היא חדר צנוע, שהיה לרוב, בפינת זווית של חצר המסגד (מכאן שם החדר), ושימש מעון, או חדר התבודדות, לדרווישים צופיים. זאב וילנאי מעלה סברה שייתכן וראשית המקום הייתה כזו.
במרכז הכפר נמצא מקאם שיח' עלי אבו אל ופא, שהיה, ככל הנראה נכבד מקומי. כמה מאות מטרים מערבית לכפר נמצאת מערת השיח' עלי (בערבית: مغارة الشيخ علي מע'רת אל שיח' עלי) וייתכן שיש קשר בין שני המקומות.
אוכלוסייה

אוכלוסיית הכפר נאמדה ב-1922 - 45 נפש, ב 1931 - 76 נפש, ב-1945 - 120 נפש, ב-1961 - 152 נפש, וב-1997 - 524 נפש.
אדמה, חקלאות ומים

שטח הכפר הוא 1,066 דונם, מהם - דונם אחד מושע. הכפר בנוי על כ־4 דונם, 324 דונם מעובדים והיתר - 738 דונם הם אדמת בור.
אתרים ארכאולוגיים

בכפר ובסביבתו ישנם חדרי קבורה חצובים בסלע.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 2022
1 2 3  Palestine Remembered, زاويه - Zawiya - זאוויה, Palestine Remembered, 2007
יהודית מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  4 בינואר 2025 (בגיל 98 בערך) 
 
מבנה הסטודיו (2017)
יהודית מאיר (1927 – 4 בינואר 2025) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית. יקירת העיר באר שבע (2001).
ביוגרפיה

יהודית מאיר נולדה בבודפשט, הונגריה, בשנת 1927 ליהודית ומיכאל מאיר. אביה, שהיה רופא במקצועו, היה פעיל ב"תנועת המזרחי" בהונגריה.
בשנים 1936–1935 התגוררה המשפחה בבאר שבע, שם קיבל אביה מבנה מנדטורי על מנת שישמש כמרפאה לתושבים הבדויים. בשנת 2005 הפך מבנה זה ל"בית האמנים בנגב". בשנת 1945 הצטרפה לקיבוץ משואות יצחק בגוש עציון. בתקופת מלחמת העצמאות נשבתה עם שאר חברי הקיבוץ, ושוחררה לאחר כחודש.
המפגש הראשון של מאיר עם הקרמיקה היה בסטודיו של גיסתה ג'ין מאיר בעין השופט. בעקבות זאת נרשמה לשיעורי קדרות אצל חנה חר"ג צונץ בחיפה. בשנת 1952 למדה אצל הדוויג גרוסמן בירושלים. גרוסמן השפיע עליה בנטייה לשאוב מן הנוף המקומי ומהתרבות הערבית, בשימוש בגוונים טבעיים. לאחר כשנה שבה לחיפה ולהמשך לימודים אצל חר"ג צונץ. בשנים 1958–1956 למדה קרמיקה בבית-הספר לאמנויות "קמברוול", לונדון (אנ') ובבית המלאכה של פרנסיו דל פייר בפריז.
בשנת 1958 חזרה מאיר לישראל והכירה, דרך הדוויג גרוסמן, את יוכבד מרקס. הן עברו להתגורר בבאר שבע, שם ביקש דוד טוביהו להקים מרכז לקרמיקה סביב מפעל "חרסה". בתחילה קיבלו השתיים מחסן קטן במרכז התעשייה, שהפך לסטודיו שלהן. הן רכשו תנור חשמלי מבעל בית מלאכה מקומי והחלו לעבוד עם חומר חרסית מאדמת הנגב שעורב בקש וחומרים אחרים, בהשראת הקדרות הערבית. השתים מכרו את עבודותיהן תחת השם "כדן".
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 רכשו השתיים בית עות'מאני מראשית המאה ה-20, ששימש כמבנה מנהלה של הצבא הבריטי בכיבוש א"י וכמבנה מגורים. במבנה הקימו השתיים חדרי סטודיו נפרדים.
בעזרת אדריכלים כדורה גד וארתור גולדרייך, קיבלו השתיים הזמנות למנורות, כדים וכלים דקורטיבים אחרים עבור מלון הילטון, הכנסת ועוד.
שמשה במשך כחמש שנים כרכזת החברה להגנת הטבע בבאר שבע.
סגנונה של מאיר מאופיין במבניות כבדה, בהימנעות מעיטורים חיצוניים ובשימוש בגווני אדמה. ברבים מן הכלים נעשה שימוש באדמות הנגב לשם יצירת הכלי והזיגוג. לצד כלים, יצרה גם כמה קירות עיטוריים כגון בבית גבריאל, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועוד.
גלריה

תבליט קיר (1988), אודיטוריום לזכר ג'ויה זוננפלד, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, באר שבע
תבליט קיר (1988), אודיטוריום לזכר ג'ויה זוננפלד, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, באר שבע
תבליט קיר (1993), בית גבריאל, צמח
הערות שוליים

↑  ראו: יהודית מאיר: מחומר הנגב, [חמו"ל], באר שבע, 2020, עמ' 18–19
↑  ראו: אורלי מלמד, קרמיקאיות מבאר-שבע - ב"בת שבע", למרחב, 1 בדצמבר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274245  NLI: 987007515202405171  LCCN: no2011069459  VIAF: 170547475   WorldCat (עם VIAF): 170547475