stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה דודאי
קורות חיים

ב-1930, כאשר דודאי התגורר בממלכה המאוחדת, הצטרף כטייס לחיל האוויר המלכותי. לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל והשתתף במלחמת העצמאות. ב-1949 התמנה למתכנן בכיר באגף התכנון, שנוהל אז על ידי האדריכל אריה שרון וציון השמשוני ופעל תחת משרד ראש הממשלה ומשרד הפנים. דודאי היה ממונה על התכנון בגוש דן באגף.
בין 1957 ל-1959 עבד דודאי לעבוד יחד עם האדריכל יצחק פרלשטיין על תכנון תוכנית האב לעיר אשדוד, בהזמנת "חברת אשדוד". התוכנית כללה 16 רובעי מגורים ששטחם בין 0.5 ל-1.2 דונם וצורתם מרובעת, כאשר כל אחד כולל כ-3,000–6,000 יחידות מגורים עבור 12,000–21,500 איש. התוכנית ("ד/313") אושרה רשמית ב-6 במאי 1960. ומאז, בינוי העיר אשדוד התממש כמעט במדויק בהתאם לה ובקנה המידה שקבעה.
בתחילת 1953, חלו שינויים שחלו באגף התכנון; היקפו וסמכויותיו צומצמו ומרכזו הועבר לירושלים מתל אביב–יפו, תחת שר הפנים החדש, ישראל רוקח. בתגובה, דודאי החליט להתפטר, יחד עם אריה שרון, ציון השמשוני והיינץ ראו.
ב-1954 התמנה למתכנן הראשי של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית. וב-1958, החליף את ארטור גליקסון בתפקיד המתכנן הראשי באגף השיכון (לימים משרד הבינוי והשיכון).
בסוף שנות ה-50 החל ללמד ב"טכניון".
בתחילת שנות ה-60, החל דודאי לכהן כמנהל הכללי של מכון מחקר חדש, שהוקם על ידי משרד החוץ ומשרד השיכון, בשם "המכון לתכנון ופיתוח" (IPD), שעסק במיזמי פיתוח עירוני גדולים במדינות מתפתחות ובישראל. כחלק מפעילותו במכון, תכנן כמה תוכניות אב, ביניהן התוכנית לסיירה לאון אותה תכנן יחד עם אורסולה אולסנר ב-1965. יחד עם אולסנר, השניים עבדו במכון גם על תוכנית אב ב-1964 ותוכנית מתאר לעיר מודיעין ב-1968, שכונו "מכבית: מסגרת רעיונית לעיר חדשה" ו"מודיעין: הצעת תוכנית לעיר חדשה".
ב-1967 התמנה ליושב הראש השני של "האיגוד לתכנון סביבתי בישראל", תפקיד בו כיהן עד 1969.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, מדינות רבות ניתקו את קשריהן הדיפלומטיים עם ישראל, מה שדירדר את מעמד "המכון לתכנון ופיתוח" וגרם לצמצום פעילותו. דודאי עזב את המכון באותה תקופה, והחל לעבוד כשליח האומות המאוחדות לסינגפור. בתפקידו בסינגפור, ניהל את הצוות שהיה אמון על תוכנית פיתוח לאי, שהיה אז בן 4 מיליון תושבים. הוא עבד על המיזם במשך 4 שנים וחצי, שבסופן הוגשו לממשלת סינגפור תוכנית קונספטואלית כבסיס לתוכניות מפורטות. לאחריה שב ארצה לעבוד על תוכנית קונספטואלית לפיתוח עתידי למצפה רמון.
חיים אישיים

דודאי התגורר בתל אביב-יפו. הלך לעולמו ב-1982 לאחר מחלה קשה.
לקריאה נוספת

חן משגב, חיים יעקובי, תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר, קשת – כתב עת למדעי הרוח והחברה 7, 2024, עמ' 34–37
ביאורים

↑  אחיו של אביה השמשוני.
↑  גליקסון כיהן בתפקיד בין 1953 ל-1957.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Arch. Arie Dudai‏, ISPADA – Israeli Planning, Architecture and Development in Africa, מתוך אוסף נחום זולוטוב ב"ארכיון אדריכלות ישראל" (באנגלית) (ארכיון)
1 2  יושבי ראש איגוד המתכננים לדורותיהם, באתר התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל
↑  בועז רענן, גאוגרפיה של עיר, אשדוד – גאוגרפיה, היסטוריה, טבע, מסלולי טיול: לקט מאמרים, אשדוד: החברה להגנת הטבע, 1990, עמ' 19–21
↑  "שקט יהיה לנו מספיק כשנמות – עכשיו הזמן לחיות": בין תכנון העיר המודרנית והחיים בה, עמ' 61
↑  אליעזר ברוצקוס, "אשדוד – רעיון והגשמתו" בפרויקט בן-יהודה
↑  Rachel Kallus‏, Introduction: Revisiting Artur Glikson's Work‏, Journal of Architectural and Planning Research, 2 21, 2004, עמ' 2‏, JSTOR 43031063
↑  תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר
↑  Arch. Ursula Oelsner‏, ISPADA – Israeli Planning, Architecture and Development in Africa (באנגלית)
↑  תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר, עמ' 40
↑  תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר, עמ' 40–46
1 2  תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר, עמ' 36
1 2 3  תכנון כתרבות: עיון מחדש בגיאו-ביוגרפיה של הידע התכנוני בישראל דרך עבודתם של אריה דודאי ואורסולה אולסנר, עמ' 37
↑  "תוכנית סינגפור" – מה בפי מנהלה, מעריב, ראיון עם דודאי, 16 בפברואר 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425886205171  VIAF: 48148874551849621195   WorldCat (עם VIAF): 48148874551849621195
יחסי טורקיה–שווייץ

| יחסי טורקיה–שווייץ |
| --- | --- |
טורקיה: שווייץ


טורקיה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 41,277
אוכלוסייה
87,614,636: 8,952,199
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,647: 98,852
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית
שגרירים
אילהן סאייגילי: אטאטורק בולווארי
יחסי טורקיה–שווייץ הם יחסי החוץ בין שווייץ לטורקיה. לשווייץ יש שגרירות באנקרה וקונסוליה מרכזית באיסטנבול. לטורקיה יש שגרירות בברן וקונסוליה מרכזית בציריך ובז'נבה. שתי המדינות הן חברות במועצת אירופה, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ובארגון הסחר העולמי.
דמוגרפיה

בערך 130,000 מהגרים מטורקיה חיים בשווייץ, רבים מהם הם כורדים טורקיים.[דרוש מקור]
ריגול

במרץ 2017, משרד עורך הדין  הכללי של שווייץ ערך חקירה למעקב אפשרי של קהילת טורקיה בשווייץ. דווח שהנחקרים במעקב עובדים בשגרירות הטורקית בברן. החשודים הם חברים מפוקחים של הפגנה פוליטית על האוניברסיטה של ציריך וחטפו איש עסקים שוודי- טורקי שהיה קשור לתנועת הגולן בציריך. השגריר הטורקי אילהן סאיגילי הכחיש את ההאשמות.
ראו גם

יחסי החוץ של שווייץ
יחסי החוץ של טורקיה
רוברט בראון (שחקן אנגלי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1921 Swanage, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 בנובמבר 2003 (בגיל 82) Swanage, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט ג'יימס בראון (באנגלית: Robert James Brown;‏ 23 ביולי 1921 – 11 בנובמבר 2003) היה שחקן אנגלי שנודע בשל גילום דמותו של אם (M) בסדרת סרטי ג'יימס בונד, הוא ירש בתפקיד את ברנארד לי שנפטר בשנת 1981.
ביוגרפיה

בראון נולד בדורסט שבאנגליה. לפני שהופיע בסרטי בונד הייתה לו קריירה ארוכה כשחקן של תפקידים קטנים בקולנוע או בטלוויזיה. שניים מתפקידיו המפורסמים ביותר היו מפקד ספינת עבדים בסרט בן חור (1959) וכעובד המפעל ברט הרקר באופרת הסבון של ה-BBC משנות השישים, The Newcomers.
הסרט הראשון בסדרת ג'יימס בונד בו בראון שיחק היה "המרגלת שאהבה אותי", שם גילם את דמותו של אדמירל הגריבס. אחרי מותו הפתאומי של לי ב-1981, החליטו המפיקים שבמקום למצוא לו מחליף, הם יוציאו את M מהסרט לעינייך בלבד, מתוך כבוד לשחקן ואת הטקסט שלו אמר מנהלו, ביל טאנר. ב-1983 הם ליהקו את בראון כדי לגלם את M. זה לא ברור אם הוא שיחק אותה הדמות של לי או M אחר, אולי אדמירל הגריבס שהתקדם. בראון גילם את דמותו של M בארבעה סרטי בונד והחל מהסרט גולדן איי (1995) החליפה אותו בתפקיד ג'ודי דנץ'.
פילמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פילמוגרפיה > סרטי ג'יימס בונד בהם שיחק רוברט בראון

המרגלת שאהבה אותי (1977) – אדמירל הגריבס
אוקטופוסי (1983) – M
לעינייך בלבד (1985) – M
007 באזור המסוכן (1987) – M
רישיון להרוג (1989) – M
פילמוגרפיה > הופעות בולטות אחרות שלו בסרטים

האדם השלישי (1949) - לא ניתן לו קרדיט (במקרה ברנארד לי משתתף אף הוא בסרט)
A Hill in Korea (1956) – Private O'Brien
Ivanhoe (1958 TV series)
בן חור (1959) - לא ניתן לו קרדיט
Billy Budd (1962) – Arnold Talbot
The 300 Spartans (1962) - Pentheus
מיליון שנה לפני הספירה (1966) – Akhoba
ועידת אוויאן

מירון טיילור, נציג ארצות הברית, נואם בפני באי ועידת אוויאן
ועידת אוויאן היא ועידה שהתכנסה בעיר אוויאן (אנ') שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים אחרים, בהם מתנגדי המשטר הנאצי, שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית. רוב המדינות שהשתתפו בוועידה היו מוכנות להמשיך ולקבל פליטים נוספים על פי המכסות הקיימות, אך לא הסכימו להרחיבן. רוב הפליטים היהודים באותה תקופה נקלטו בארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה.
הסיבות לכינוסה של הוועידה

ארצות הברית קיבלה עשרות אלפי יהודים שהיגרו מגרמניה הנאצית לשטחה על פי מכסות חוקי ההגירה שלה. זרם המהגרים המתגבר שביקשו להיכנס לארצות הברית יצר לחץ על רוזוולט לשנות את חוקי ההגירה שחוקקו לצורך יציאה מהמשבר הכלכלי ולהגדיל את מכסות ההגירה. רוזוולט, שלא רצה בכך, ניסה להדוף את הלחצים על ידי מציאת פתרון לפליטים הנוספים בהפנייתם ליעדים אחרים מלבד ארצות הברית, ולצורך כך יזם את הוועידה. סיבה נוספת לכך היא הטענות שהופנו כלפי ארצות הברית מצד מדינות שונות על כך שאינה עושה מספיק כדי לסייע לפליטים במצוקתם.
מטרת הוועידה

חוקי נירנברג, שנחקקו ב-1935, הפכו את יהודי גרמניה בבת אחת לנרדפים חסרי-אזרחות, במדינתם שלהם. עד שנת 1938 כ-150,000 מתוך חצי מיליון יהודי גרמניה נמלטו ממנה – רובם לארצות הברית, דרום אמריקה, ארץ ישראל ובריטניה. במרץ 1938 נוספו עוד כ-200,000 יהודי אוסטריה לנרדפים, בעקבות האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה. ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות קלטו רבבות של פליטים יהודים שביקשו להימלט מגרמניה הנאצית, אך הביקוש לארצות מקלט עלה על ההיצע.
את הוועידה יזם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ולקחו בה חלק נציגים ממדינות אירופה ואמריקה. בוועידה השתתפו נציגים מ-32 מדינות וכן מ-24 ארגונים התנדבותיים, שדנו בהגירת הפליטים (בעיקר יהודים) מגרמניה ומאוסטריה ליעדים אחרים, באירופה ובעולם. יוזמתו של רוזוולט נבעה בעיקר מרצון להנמיך את הלחצים שהופעלו עליו, לגבי הפליטים היהודים והאחרים מגרמניה הנאצית, ולהראות לעולם שארצות הברית פועלת למענם.
כבר בתחילת הוועידה, ניתן היה לראות מנאום הפתיחה של נציגו האישי של הנשיא רוזוולט, מיירון טיילור, שהוועידה לא תחולל שינוי מהותי בממדי קליטת המהגרים שהיו קיימים אז. בהתייחסו לחשיבות הטיפול בפליטים מגרמניה הנאצית, שנרדפו בשל השקפותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות או מוצאם, ציין הדובר:
עמדת המדינות שהשתתפו בוועידה

הנציגים בוועידה הסכימו כי יש למצוא ליהודים ולפליטים אחרים מקום מחוץ לגרמניה הנאצית. רבות מהמדינות הסכימו להמשיך ולקבל פליטים יהודים ואחרים אל שטחן, אך הגבילו את מספרם על פי מכסות. המכסות שקבעו מדינות כמו ארצות הברית או בריטניה היו גבוהות ומדינות אחרות קבעו מכסות נמוכות יותר. אף מדינה לא הסכימה להגירה חופשית אליה ללא הגבלה של מספר הפליטים:
טיילור הודיע בנאום הפתיחה כי ארצות הברית מוכנה להמשיך לקבל אליה 27,370 מהגרים מגרמניה, מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה מדי שנה, אך לא מעבר לכך.
בריטניה הסכימה לקליטת אלפי פליטים יהודים בשטחה. היא התנתה את השתתפותה בוועידה בכך שארץ ישראל לא תועלה כפתרון היחיד לקליטת הפליטים היהודים, עקב המרד הערבי והחשש מהיווצרות מתח בארץ, אם בריטניה תאשר כניסת יהודים נוספים לארץ מעבר למיכסות העלייה הקיימות. חלק מהיהודים שהסכימו הבריטים לקבל נקלטו בבריטניה עצמה, וחלקם נקלטו בארץ ישראל.
נציג צרפת טען כי צרפת כבר מלאה בפליטים ואינה יכולה לקלוט נוספים על אלה שהיא כבר קולטת, ובנוסף מצבה הכלכלי לא מאפשר לה לקלוט עוד פליטים.
נציג בלגיה הצטרף לטענת צרפת.
הולנד הסכימה לקבל אליה פליטים כמקום מעבר, בתנאי שימשיכו ליעד אחר.
אוסטרליה טענה כי קליטת הפליטים יכולה להביא להתעוררות בעיית הגזענות. היא הסכימה להמשיך בקליטת המיכסה הקיימת של 300 פליטים מדי חודש, וכן הסכימה לאשר לפליטים לקבל ערבות כספית מארגון יהודי כדי להקל על הגירתם.
מדינות דרום אמריקה קלטו עשרות אלפי יהודים אך טענו כי הן סובלות מאבטלה גוברת ולא יכולות להגדיל את המכסות הקיימות.
הרפובליקה הדומיניקנית הצהירה שהיא מוכנה לקבל כ-100 אלף פליטים.
קנדה הסכימה לקבל בעיקר פליטים שעוסקים בחקלאות, אך כיוון שהפליטים לא הגיעו מרקע חקלאי, הצעתה הייתה רלוונטית רק למעטים.
הנהלת הסוכנות הייתה ספקנית לגבי תוצאות הוועידה אולם החליטה לשלוח נציגות שכללה את גולדה מאיר, ארתור רופין ונחום גולדמן שהיו משקיפים בוועידה. החשש שהובע בהנהלה היה כי היא תפגע במאמץ הציוני להפוך את ארץ ישראל ליעד ההגירה העיקרי של יהודי העולם.
תוצאות הוועידה ואחרית דבר

הוועידה ננעלה כעבור תשעה ימים, ב-15 ביולי 1938.
באוטוביוגרפיה "חיי" (1975), תיארה גולדה מאיר את זעמה: ”ביכולתו המגוחכת של המשקיף היהודי מפלשתינה, שאפילו אינו יושב עם הנציגים, למרות שהפליטים הנדונים היו בני עמי...”. לאחר הוועידה אמרה מאיר לעיתונות: ”יש רק דבר אחד שאני מקווה לראות לפני מותי והוא שהעם שלי לא יצטרך יותר את הבעת האמפתיה”.
הוועדה לא השיגה הרבה פרט להקמתה של ועדה בין-ממשלתית לענייני פליטים. המדינות הדמוקרטיות הביעו אמפתיה לסבל הפליטים, והיו מוכנות להמשיך ולקבל רבים מהם, אך סירבו להגדיל את מספר המהגרים לשטחן מעבר למיכסות שהיו קיימות. בכך הראו שנכונותן לתת תשובה כוללת ומקיפה לבעיית הפליטים היהודים והאחרים שנמלטו מגרמניה היא מוגבלת. מטרת ארצות הברית בכינוס הוועידה הייתה להוכיח לדעת הקהל שהיא מנסה למצוא פתרון לבעיה, ואכן מטרה זו של ארצות הברית הושגה. הוועידה זכתה לעניין תקשורתי רב, ועיתונים שונים עקבו אחרי הדיונים, אך מבחינה מעשית הושג בה מעט. החלטות הוועדה זכו לביקורת מצד רבים.
זרם הגירת הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית הלך וגבר בעיקר לאחר "ליל הבדולח" בנובמבר 1938, שאירע חודשים ספורים לאחר תום הוועידה. אירועי ליל הבדולח המחישו את הסכנה ליהודים בגרמניה, ועוררו את ממשלות המערב לפעול ביתר שאת למענם. ממשלת בריטניה החליטה להתיר את הגירתם של כל הילדים היהודים מגרמניה עד גיל 17 לשטחה במבצע הקינדרטרנספורט. הנשיא האמריקני פרנקלין רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית מעבר לתקופה שאושרה להם בוויזה. ממשלת צרפת התירה כניסת 200 ילדים פליטים בחודש. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים פליטים.
בסך הכל, מראשית השלטון הנאצי ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרו מגרמניה 282 אלף יהודים, כמחצית מיהודיה, ועליהם נוספו עוד 117 אלף מהגרים יהודים משטחי אוסטריה המסופחת לגרמניה, כשני שלישים מכלל היהודים שלה. המספר הכולל של המהגרים מכלל אזורי גרמניה הנאצית היה איפוא כ-400 אלף יהודים. החלוקה של ארצות היעד העיקריות שקלטו את המהגרים היהודים משטחי גרמניה הנאצית הייתה כדלקמן:
ארצות הברית – 95,000
דרום אמריקה – 75,000
ארץ ישראל – 60,000
בריטניה – 40,000
לקריאה נוספת

גרסיאלה בן דרור, ועידת אוויאן: העיתונות הקתולית הארגנטינית ועיצוב דעת הקהל, בתוך: מרגלית בז'רנו, פלורינדה פ. גולדברג, אפרים זדוף, יוסף רוזן (עורכים), יהדות אמריקה הלטינית: קובץ מאמרים לכבוד חיים אבני, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א, עמ' 140-127.
ש"ז כץ, דעת הקהל באירופה המערבית מול ועידת אוויאן, יד ושם ט', תשל"ג, עמ' 110-87.
טוביה פרילינג, מה היו כוונותיה האמיתיות של ארצות הברית בוועידת אוויאן, האומה 68, תשמ"ג, עמ' 228-217.
חיים שמיר, ועידת אוויאן, בעיית הפליטים והציבוריות הבריטית, דפים לחקר השואה והמרד ב', תשל"ג, עמ' 100-88.
שלמה שפיר, ועידת אוויאן, ילקוט מורשת (לחקר השואה והאנטישמיות) 45, 1993, עמ' 166-147.
הערות שוליים

↑  בין הגרמנים מתנגדי המשטר שנמלטו מגרמניה הנאצית ונקלטו בארצות אחרות: הסופר תומאס מאן, וילי ברנדט שהפך לימים לקנצלר מערב-גרמניה והזמרת מרלן דיטריך.
↑  אלדד בק, הלילה שסימן את תחילת השואה, באתר ישראל היום, 9 בנובמבר 2018
↑  יהודית באומל תידור, מבצע ה"קינדרטרנספורט" להצלת ילדים יהודים באירופה, באתר מט"ח
↑  German Jewish Refugees, 1933-1939, אנציקלופדיית השואה, באתר מוזיאון השואה האמריקני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298375905171  BIBSYS: 1535375967559  BnF: cb16500705h (data)  GND: 4733277-3  HDS: 045523  LCCN: n88021804  SUDOC: 179479075  VIAF: 140821205   WorldCat (עם VIAF): 140821205 
יהודים אורזים חפציהם ועוזבים את ברלין בגרמניה בדרכם לניו-יורק, 1939
דוד פרישמן

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1859 זגייז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  4 באוגוסט 1922 (בגיל 62) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 שם לידה:  Dawid Fryszman 
 מדינה:  פולין 
 מקום מגורים:  ברלין, ורשה, זגייז', אודסה, מוסקבה, לודז', ורוצלב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורוצלב 
 שפות היצירה:  פולנית, אנגלית, יידיש, עברית, גרמנית 
 מספר צאצאים:  2 
 
דוד פרישמן וחיים נחמן ביאליק. ציור של לאוניד פסטרנק, ברלין 1920
דוד פרישמן (31 בדצמבר 1859, זגייז', פולין – 4 באוגוסט 1922, ברלין) היה משורר, עורך, מבקר ספרות, מתרגם, סופר, ופיליטוניסט יהודי פולני, מחלוצי הספרות העברית המודרנית. במשפטו הידוע: "מלאכת מחשבת - תחיית האומה" הביע את אמונתו בצורך בחיזוק האמנות והספרות בחיי העם היהודי. מבחינה פוליטית התנגד לתנועה הציונית ולא היה שותף לעמדותיה.
קורות חיים ואידאולוגיה

דוד פרישמן נולד בזגייז' ליד לודז' שבפולין הקונגרסאית לשאול ופרידה ביילה (בת למשפחת הציירים הרשנברג). כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו האמידה ללודז' עצמה, בלודז' זכה פרישמן לחינוך פרטי, ששילב בין לימודי קודש ולימודי חול, כולל צרפתית וגרמנית.
בגיל 16 פרסם את מאמרו הראשון על העיר לודז' בעיתון הצפירה בחתימת: ד.פ., ומאז לא הפסיק לכתוב. הוא כתב בעברית, גרמנית וגם ביידיש. הוא פרסם בכתבי העת העבריים: הצפירה השחר המליץ, היום, ומאוחר יותר ערך בעצמו את הדור ואת התקופה שהיו ייחודיים בגישתם לספרות ולתנועה הלאומית; מטרתו הייתה לשפר ולזכך את טעמו של הקורא העברי, באמצעות פרסומן ותרגומן של יצירות רבות בעלות איכות גבוהה, ומלחמתו הייתה במלל הכללי, ובעיקר זה הלאומי. "הפראזה הריקה עושה שמות והרהיטוריקא הנבובה מפילה חללים" כתב פרישמן בגיליון הראשון של הדור. בשנת 1883 הוציא בוורשה את החוברת "תוהו ובוהו", בה הוא מבקר קשות את עיתון המליץ על עורכו, אר"ז, ועל הכתבים הראשיים והפופולריים שלו: דוליצקי, שרשבסקי, יהל"ל ואחרים. פרישמן התמרמר, הן על הסגנון והן על התוכן של העיתון הפופולרי.
דוד פרישמן, התנגד לתנועות הלאומיות: את חיבת ציון הוא השווה להתעוררות המשיחית בתקופת שבתי צבי, ואילו את הציונות המדינית של הרצל הוא ביטל לחלוטין. הוא ראה בתנועה הציונית את בשורת הסוף של הספרות העברית. משתי סיבות: ראשית, הוא האמין שהציונות המדינית מעמידה מטרות דמיוניות שאינן ניתנות למימוש, ושנית הוא התנגד לספרות שאינה באה מטעם עצמה, אלא כאמצעי תעמולתי. את תחיית האומה הוא ראה בשדרוג הספרות והאמנות בקרב העם. "אינני בוש להגיד, כי מאמין אני באמונה שלמה באותו הפסוק: מלאכת-מחשבת – תחית האֻמה" הוא כתב במאמרו "מלאכת מחשבת" משנת 1901. "...כי לא המוח הוא העושה עם לעם, כי-אם הלב – הדבר הזה הוא אחד מעיקרי-האמונה שלי".
בין השנים 1895–1910 התגורר בוורשה ועסק בתרגום יצירות רבות משפות שונות לעברית. בין תרגומיו ניתן למצוא שירים רבים של רבינדרנאת טאגור, שפרישמן נחשב למתרגמו הטוב ביותר, תרגומי יצירות של המשוררים האהובים עליו שייקספיר וביירון, וכן תרגומי יצירות של ניטשה, גתה, פושקין, ג'ורג' אליוט, אוסקר ויילד ושארל בודלר. במשך מספר שנים הוא שיתף פעולה עם הוצאת "שטיבל" הידועה שהוציאה עשרות ספרים מספרות העולם.
דוד פרישמן התגורר חליפות בלודז', בוורשה, בברלין, באודסה, במוסקבה, בברסלאו (שם למד 4 שנים באוניברסיטה), ואף ביקר פעמיים בארץ ישראל. שמו של דוד פרישמן הונצח כשם רחוב בירושלים, בתל אביב, בחיפה ובערים נוספות. לדוד פרישמן היה בן, שאול, שהתגורר בירושלים ובת, מירה שנספתה בשואה. הנכד של אחותו היה הביופיזיקאי הנריק איזנברג.
אוסף על שמו, שיצר בנו שאול, שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו

יצירתו של דוד פרישמן הייתה רבגונית מאוד. הוא כתב שירים, סיפורים ופיליטונים מוצלחים, תרגם יצירות רבות, והרבה לכתוב ביקורות רציניות ונוקבות. בכתביו נשמעה ביקורת על ההנהגה הרוחנית המסורתית של החברה היהודית. הוא האשים את אנשי ספרות ההשכלה בכך שהפכו את הספרות למכשיר אידאולוגי. פרישמן, לעומתם, ביטא בסיפוריו ובשיריו את התשוקה ליופי, לאסתטיקה ולשמחת חיים.
על יצירתו של פרישמן כתב כבר בשנת 1912 ישראל איתן (חבר ועד הלשון העברית), שיש שלושה סוגים של סופרים; יש סופרים שהם מנהיגים, מובילים איזו אסכולה מסוימת ואחרים הולכים בעקבותיהם. יש סופרים שהולכים בעקבות המנהיגים המובילים, ויש כאלו בודדים שאינם שייכים לשום קבוצה, אלא הם כותבים מטעם עצמם ואמנותם - ולקבוצה זו שייך פרישמן. דוד פרישמן הוא זה שבעצם הכניס את תקופת האמנות לשם אמנות. לא מטעם, לא למען, אלא אמנות בזכות עצמה. היופי והאסתטיקה - הם היסודות שרצה פרישמן להנחיל לעם כסופר, משורר, מבקר ומחבר פיליטונים (שישראל איתן כינה אותם "ירכתונים" כהצעתו של איתמר בן אב"י).
להלן דוגמה לאחד משיריו של פרישמן, שממחישה את הגישה האינדיבידואלית של הכותב:
עלטה

לֹא יוֹם אַף לֹא לַיְלָה: דִּמְדּוּמִים הָיוּ

חַיָּי.

וְזֶה אֲשֶׁר-לֹא הָיָה וְזֶה אֲשֶׁר לֹא יִהְיֶה –

הָיָה מַאֲוַיָּי.

בֵּין הַשְּׁמָשׁוֹת אָרֹךְ אֶחָד – וְרַק לִרְגָעִים

יֵשׁ כִּי אִנָּעֵר.

אֲשַׁפְשֵׁף עֵינַי: עֲלָטָה. אַךְ פְּאַת-שָׁמַיִם אֶחָת

אֲדֻמָּה עַד-לְבָעֵר.

אַבִּיט וְכַף לֶעָיִן: הַאִם הוּא לִפְנוֹת-עֶרֶב?

הַאִם לִפְנוֹת-שַׁחֲרִית?

לֹא אֵדָע. וְלֹא אֵדַע אִם עַתָּה רַק אָחֵל

אוֹ אִם זֶה כְּבָר אַחֲרִית.

לֹא אָהַבְתִּי וְלֹא שָׂנֵאתִי. הוֹי אֵלִי, אֵלִי!

אַלְפֵי אַלְפֵי זוֹכִים

עֲמֵלִים עַל כָּל סְבִיבִי וְהוֹמִים פֹּה וְרוֹעֲשִׁים,

וְרִבְבוֹת אֻמְלָלִים בּוֹכִים,

וְגַלְגַּל מְנַסֵּר גַּלְגַּל וְשׁוֹרֶקֶת כָּל הַמְּכוֹנָה

וְהָעוֹלָם חַי וְקַיָּם.

אַךְ מַה-לִּי פֹּה אֲנִי וּמִי לִי פֹּה אֲנִי,

וְחַיַּי אַיָּם?
שני מדורים חשובים, מלבד השירים והסיפורים, פרסם פרישמן בעיתונות העברית. הראשון הוא "אותיות פורחות" סדרת פיליטונים שהתפרסמו ב"היום" וב"הצפירה". "ומי איננו זוכר את ה"אותיות הפּורחות" שלו?" הספיד אותו נחום סוקולוב. הפיליטונים הם הגשר שבין העיתונות לספרות, הסביר סוקולוב, ולעיתים קרובות, הם פורשים את דבריהם החשובים בדרכם הקלילה והבלתי מחייבת כביכול, אבל בדרך משכנעת וחודרת ללב הרבה יותר מהמאמרים הרציניים והכבדים. פרישמן עצמו, במאמרו: "רק פיליטוניסטן" הביע את דעתו שהפיליטון הוא סוג של שיר ומתוכו מדבר אלינו משורר.
מדור אחר שקנה לו שם הוא: "מכתבים על דבר הספרות" שהצורה האינטימית-לירית שלהם בכתיבת הביקורת, הייתה שונה מהנוסח הרגיל של ביקורות אליו הורגלו הקוראים. גם מדור זה התפרסם ב"היום" עד שפסק העיתון להופיע.
כתב יעקב פיכמן: "השפה העברית, ברק סגנון-המקרא, אשר ידע לנגן על ברק מיתריו הדקים כאשר לא ידע אולי איש עוד מלבדו - זה היה סלע משגבו, עושרו הבטוח. על השער הזה דפק תמיד ותמיד נענה. אם ביאליק עולה עליו בעוז ניבו, הנה לא היה עוד איש אשר לפניו נגלה כל הרוך והענוג שבמליצת המקרא, כל החן הטמיר שבכפליה, כאשר נגלה לפרישמן. ואם בתקופת-יצירתו הראשונה, עוד נשאר בו משהו מן המליץ, הלך סגנונו במשך הימים הלוך וזך, עד שהגיע בתקופה האחרונה למדרגה של פשטות יחידה במינה. הפרוזה שלו נעשתה נוחה ושקופה וטבעיותה לא נפגמה גם משמץ ההפלגה שנשאר בה תמיד, היא נעשתה מזוקקה כליריקה עממית. ואמנם רק בה נתגלה פרישמן הליריקן, כאשר לא נתגלה אף פעם בשיריו המחורזים. הרתמוס הפנימי שלו, לשון נפשו, הייתה צורת השיחה."
ספריו

רשימת הספרים של דוד פרישמן בספרייה הלאומית
לקט נבחר מכתביו:
סיפורים
סיפורים, ירושלים, מ. נוימן, 1964
רשפים; מאסף ספרותי, ורשה, דפוס אדלשטיין, תר"כ
ביום הכיפורים; סיפור, ורשה, נ"א יאקאב, תרנ"ב
שירים
סיפורים ושירים, ניו יורק, קרן י. מץ, תרצ"ח
ליריקה, כל כתבי ד. פרישמן, (כר' 7) ורשה, הוצאת ספרות
מבחר כתבים, ירושלים, מ. ניומן, 1972
תרגומים
תרגומים, ירושלים, מ. ניומן, 1964
יקוב גרים, חתונת אשת השועל, תל אביב, דביר, תרפ"ו
פרידריך ניטשה, כה אמר סרטוסטרא, ורשה, ספרות, תרפ-
שארל בודלר, תריסר שירים קטנים בפרוזה, עברית: בשיתוף עם אורי ניסן גנסין, עורך הספר: יהודה ויזן, תל אביב, 'עמדה', סדרת דחק לספרות טובה, 2010.
הנריק איבסן, נורה, ורשה תרס"ט.
וויליאם שייקספיר, קוריולנוס: טרגדיה בחמשה אקטין, ורשה תרפ"ד.
מקס נורדאו, חוט הלב - אגדות לילדים חכמים, 1910
הנס כריסטיאן אנדרסן, אגדות לילדים.
ביקורות, מאמרים ופיליטונים
מכתבים על הספרות, ירושלים, מ. ניומן, 1968
אותיות פורחות, ורשה, דפוס לוינסקי, תרנ"ג
תוהו ובוהו, ירושלים, מ. ניומן, 1964
התקופה; יוצאת 4 פעמים בשנה, עורך: ד. פרישמן, ורשה, שטיבל, 1930
דברי הקדמה
פרישמן ביחד עם פרופ' דב סדן, האוצר של הסבתא, (דער באבעס אוציר), מחברת: מרים אולינובר, תורגם על ידי יהושע טן פי, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ה, 1975.
ראו גם

המרכז הספרותי העברי בורשה
ביקורת ספרות
התנועה הרומנטית
סונטה
לקריאה נוספת

דוד פרישמן, אגרות דוד פרישמן עם תמונתו ועצם כתב ידו, ניו יורק, דוד פרישמן, 1927
התקופה, ספר שישה-עשר, ברלין-תל אביב: שטיבל תרצ"ד (1934)
אגרות ח. נ. ביאליק לדוד פרישמן, התקופה, כרך 28, ע' 464–469, תל אביב: שטיבל תרצ"ו תשרי-כסלו.
א. ש. ולדשטין, דוד פרישמן, ב-"האחדות", 27 יוני 1913.
אליעזר שטיינמן, כה אמר פרישמן: פרקי שיחות וזכרונות, ספרית פועלים 1950.
שלום קרמר, פרישמן המבקר; מונוגרפיה, מוסד ביאליק 1984
זלמן שניאור, דוד פרישמן ואחרים, דביר, 1959
מנוחה גלבע, דוד פרישמן - מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו. ליקטה וצירפה מבוא וביבליוגרפיה: מנוחה גלבוע, ספריית פועלים, 1988
גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967
אברהם קריב, עטרה ליושנה; מאמרים על הספרות, על העם, על המדינה, דביר, 1956
נורית גוברין. "מבעד חור המפתח: חיי האהבה של הסופרים", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 201 - 206. לראשונה, הארץ - תרבות וספרות, י"ד בניסן תש"ע (29.3.2010) תחת הכותרת: "רעל בשפתיו ואלהים בלבו".