stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דראקו מאלפוי
מאפיינים > אישיות

פעמים רבות בחר דראקו להתמודד עם יריביו באמצעים פסיכולוגיים ולא באמצעות כוח פיזי. מוצאו האליטיסטי משמש אותו כנשק על מנת לזלזל באלה המגיעים ממעמד חברתי נמוך יותר, כגון רון ויזלי. פעמים רבות הוא הביע זלזול במוצאה המוגלגי של הרמיוני גריינג'ר באמצעות כינוי הגנאי "בוצדמית". רולינג אמרה בראיון ב-1999 "הוא קנאי, והוא בריון, ואני אומרת, במובן הברור ביותר, שהוא יודע בדיוק מה יפגע באנשים".
בראיון בשנת 2005 היא אמרה שדראקו, בניגוד להארי, לא חש חרטה על מעשיו: "אני חשבתי על דראקו כאחד עם יכולת גבוהה להפריד בין חייו ובין רגשותיו, ותמיד עשיתי כך. אז הוא הדחיק את הרחמים שלו, כך שהוא יכול להיות בריון יעיל. הוא הדחיק את החמלה - אחרת איך היה הופך לאוכל מוות?"
באופן אירוני מספקת דמותו של דראקו נקודת מפנה בעלילה כאשר הוא מפגין רגע נדיר של חרטה. הארי ריחם על דראקו כשהבין את גודל הציפיות, כולל רצח, עמן נאלץ דראקו להתמודד כאחד מתומכיו של וולדמורט. דמותו של דראקו כללה את אמונותיהם של הוריו: רולינג אמרה כי "ברגע שדראקו קיבל את מה שרצה, להפוך לאוכל מוות, וגם קיבל משימה מלורד וולדמורט, כפי שעשה בהארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, המציאות הכתה בו בעוצמה" כיוון שחלומו היה "כה שונה". רולינג אמרה גם כי בדראקו היה חשש מוסרי אמיתי, אך שהוא לא אדם מרושע לחלוטין.
מאפיינים > יכולות קסם

לאורך הסדרה מתואר דראקו כקוסם צעיר תככן ותחרותי. בשנתו השנייה הוא מצליח לפגוע בהארי בקללה בשם "טרנטלגרה", בה משתמש אוכל המוות אנטונין דולוחוב במהלך הספר החמישי, ומבצע גם לחש בשם "סרפנסורטיה" הגורם לבקיעתו מקצה השרביט של נחש, כפי שוולדמורט עשה בקרב מול דמבלדור בסוף הספר החמישי, וסנייפ מול מינרווה מקגונגל בספר השביעי. יכולותיו השתפרו גם בספר השישי, שבו הוא אחד התלמידים היחידים בשכבת הגיל שלו שהגיע להישגים המאפשרים קבלה לשיעור השיקויים המתקדם. דראקו הצליח ללמוד כיצד לבצע את אמנות הלטת ההכרה (היכולת להגן על המוח מפני קריאת מחשבות), אותה הוא למד מדודתו בלטריקס. רולינג סיפרה על שיחה עם העורך שלה בנוגע לכך שדראקו הצליח ללמוד הלטת הכרה והארי לא. היא אמרה כי הסיבה לכך היא שדראקו היה "בעל יכולת גבוהה מאוד להפריד בין חייו לבין רגשותיו".
כשנשאלה מה היא צורת הפטרונוס (קסם הגנה חזק) של דראקו, היא אמרה כי נכון לסוף הספר השישי הוא לא היה מסוגל לבצע את הקסם, כיוון שבהוגוורטס לא היה נהוג ללמד זאת.
בתרבות הפופולרית

השירים של להקת הרוק Draco and the Malfoys ("דראקו והמאלפויים") מבוססים על ספרי הארי פוטר, אך מנקודת מבטו של דראקו. חברי הלהקה מתלבשים בדומה לתלמידי הוגוורטס בסרטים, אך עם מוטיבים המאפיינים את בית סלית'רין. באחד משירי הלהקה נאמר
”My dad's always there to open all my doors, you have to call a Patronus just to catch a glimpse of yours/My dad is rich, and your dad is dead.”, ובעברית ”אבי תמיד נמצא שם על מנת לפתוח את כל הדלתות, אתה צריך לקרוא לפטרונוס רק כדי להציץ בשלך / אבא שלי עשיר, ואבא שלך מת”.
דמותו של דראקו גולמה באופן פרודי על ידי ג'רקו פניקס בסדרה המכשפים מוויברלי פלייס, שבשניים מפרקיה הולכים אלכס וג'סטין רוסו לבית ספר לקוסמים הנקרא Wiz-tech (ויז-טק), היכן שכולם לבשו גלימות צהובות ושחורות ומשקפיים הדומים לאלה של הארי פוטר. דמותו הופיעה באופן פרודי בשם סאקו (בגילומו של שיין ליונס) בסדרת המערכונים Harry Bladder שבתוכנית All That, בה התמודדו הארי ויתר התלמידים עם מעשי הקונדס התכופים של סאקו.
במחזמר הפרודי מחזמר מאוד פוטרי של סטארקיד הפקות את דראקו שיחקה שחקנית התיאטרון האמריקאית לורן לופז. דראקו מתואר בתור ילד מאוד מעצבן שאף אחד לא אוהב, אף על פי שהוא מתאר במכתביו לאביו שהוא הנער הכי פופולרי בהוגוורטס, ושאפילו הארי פוטר מחבב אותו. לדראקו יש חיבה עזה לציור, לתוכנית הטלוויזיה המכשפים מוויברלי פלייס והוא מתגלגל על הרצפה רוב הזמן, בניסיון כושל להרשים את חברי שכבתו. חלק גדול במחזמר ובדמותו של דראקו הוא בית הספר לקסמים על מאדים, פיגפארטס, שדומה בצורה מחשידה להוגוורטס עם המנהל רמבלרור האריה המדבר, פרופסור מקגולנגליס הדג המעופפת ופרופסור סלית'רוס סנייק, המורה לשיקוים עם אג'נדה נגד המנהל רמבלרור. יש שתי דרכים להגיע לפיגפארטס - על הגב של רמבלרור (בדרך הזאת משתמש דמבלדור בסוף המחזמר, אחרי שהוא זייף את מותו) ועם חללית, שדראקו מנסה כל הזמן להשיג אחת, והוא אפילו עושה עסקה עם וולדמורט להכניס את אוכלי המוות להוגוורטס תמורת חללית עם מספיק דלק שתיקח אותו למאדים. דראקו גם מאוהב קשות בחברתו לכיתה הרמיוני גריינג'ר, שלא מביעה בו עניין כלל וכלל ודוחה אותו כמה פעמים. במחזמר השני, מתגלה כי הוא למעשה בכלל לא הבן של לוציוס מאלפוי, אלא הבן שנוצר מרומן בין נרקיסה מאלפוי, אימו, ודובי, גמדון הבית לשעבר שלהם.
הערות שוליים

↑  שמו האמצעי מופיע בחוברת ששווקה יחד עם התרגום הפורטוגזי לספר השישי. תרגום: "דראקו לוציוס מאלפוי, בן קוסמים והתלמיד המצטיין בבית סלית'רין. הוא לא נעים, והוא שונא את רון והרמיוני"
↑  DecodingScience Staff, Harry Potter Character Names Derived From Astronomy, Decoded Science, ‏2019-11-12 (באנגלית)
↑  בדומה לשמו של וולדמורט, הגיית השם "מאלפוי" אף היא אינה תואמת את ההגייה הצרפתית המקורית של הביטוי, שכן הביטוי mal foi נהגה כ"מאל פואה".
↑  Philip Nel, JK Rowling's Harry Potter Novels: A Reader's Guide, A&C Black, 2001-09-26, ISBN 978-0-8264-5232-0. (באנגלית)
↑  שאלות ותשובות עם רולינג באתר Mugglenet
↑  טיוטה מוקדמת של תחילת הספר השישי בלקסיקון הארי פוטר
↑  ראיון של רולינג ברדיו WBUR‏, 12 באוקטובר 1999
1 2 3  חלק ב' של הריאיון למליסה אנלי ואמרסון ספרץ, 16 ביולי 2005
↑  כתבה בטיים מגזין
↑  כתבה במגזין הילדים של טיים
↑  כתבה באתר הסאן
↑  חלק 2 של הריאיון עם מליסה אנלי ואמרסון ספרץ, 16 ביולי 2005
↑  כתבה באתר MTV
↑  מידע באתר הרשמי של רולינג
↑  (הארי פוטר והילד המקולל)
↑  כתבה באתר MSN
↑  מידע ב-IMDb
דראקו מאלפוי מתכונן לדו-קרב מול הארי פוטר (הסרט השני)
מאלפוי מכוון את שרביטו בהיסוס בכוונה להרוג את דמבלדור (הסרט השישי)
מרצ'נדייז של הארי פוטר המיועד למעריצים, קשיות שתייה שלו לצד חבריו רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר ויריבו דראקו מאלפוי
טאוריני

עמי פרובינקיה גאליה קיסאלפינה 391-192 לפני הספירה.
הטאוריני היו שבט קלטו-ליגורי ששכן בעמק העליון של נהר הפו, סביב טורינו של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
שם

הם מוזכרים כ-Taurĩnoí (Ταυρῖνοί) על ידי ההיסטוריון היווני פוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס), כטאוריני על ידי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס), Taurinoí (Ταυρινοί) על ידי סטראבון (תחילת המאה ה-1 לספירה), Taurinorum על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), וכמו Taurínōn (Ταυρίνων, Ταυρικῶν, Ταυρινῶν) על ידי תלמי (המאה השנייה לספירה).
ניתן לתרגם את השם האתני טאוריני כ"שבט השור". זוהי או צורה ישנה יותר של שם העצם הקלטי עם שיכול עיצורים taruos (שור), או צורה ליגורית לא קלטית.
גאוגרפיה

הטאוריני חי בין נהר הדורה ריפריה (אנ') לבין נהר הפו העליון לנהר הדנדרונה התחתון. שטחם היה ממוקם מזרחית לשבט האימרי, מערבית לליביקי וליאדאטיני.
בירתם המקורית, טאוראסיה, הושמדה על ידי הקרתגים לאחר שהתנגדו לשווא למסע חניבעל לחצי האי האפניני בשנת 218 לפני הספירה. היא נוסדה מחדש על ידי הרומאים לאחר 25 לפני הספירה כקולוניה אוגוסטה טאורינורום ( טורינו המודרנית), במפגש של נהרות הדורה והפו. היישוב נפגע בשריפה בשנת 69 לספירה.
היסטוריה

הטאוריני היו מעורבים במלחמות רומא נגד הקלטים בסוף המאה ה-4 לפני הספירה.
בשנת 218 לפני הספירה, הם הותקפו על ידי חניבעל, אשר התחבר לאויביהם הוותיקים, האינסוברס (אנ'). העיר הראשית שלהם נכבשה על ידי כוחותיו של חניבעל לאחר מצור בן שלושה ימים.
תרבות

הזהות האתנית של הטאוריני אינה ברורה. הם תוארו באופן משתנה כקלטים, כליגורים או כליגורים שאימצו זהות קלטית.
לקריאה נוספת

רשימת עמים עתיקים באיטליה
ביבליוגרפיה

de Bernardo Stempel, Patrizia (2006). "From Ligury to Spain: Unaccented *yo > (y)e in Narbonensic votives ('gaulish' DEKANTEM), Hispanic coins ('iberian' -(sk)en) and some theonyms". Palaeohispanica. 6: 45–58. ISSN 1578-5386.
Delamarre, Xavier (2003). Dictionnaire de la langue gauloise: Une approche linguistique du vieux-celtique continental. Errance. ISBN 9782877723695.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Salmon, Edward Togo; Potter, T. W. (2015). "Augusta Taurinorum". Oxford Research Encyclopedia of Classics. doi:10.1093/acrefore/9780199381135.013.972. ISBN 978-0-19-938113-5.
Sartori, Antonio (2006). "Taurini". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e1201630.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Polybius. Historíai, 3:60:8.
↑  Livy. Ab Urbe Condita Libri, 5:34:8; 21:38:5.
↑  Strabo. Geōgraphiká, 4:6:6; 4:6:12.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:123.
↑  Ptolemy. Geōgraphikḕ Hyphḗgēsis, 3:1:31.
1 2  Falileyev 2010, s.v. Taurini.
↑  de Bernardo Stempel 2006, p. 46.
↑  Delamarre 2003, p. 291.
1 2 3 4  Sartori 2006.
↑  Talbert 2000, Map 39: Mediolanum.
1 2  Salmon & Potter 2015.
פורטה פאלאטינה באַאוּגוסטה טַאוּרינורום (טורינו).
לסלו השלישי, מלך הונגריה

לסלו השלישי, מלך הונגריה (בהונגרית: Harmnadik László magyar király, בסלובקית וקרואטית: Ladislav III;‏ 1200 – 7 במאי 1205) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1204 ל-1205.
ביוגרפיה

לסלו היה בנם היחיד של אימרה הראשון, מלך הונגריה וקונסטנצה מאראגון, בתם של אלפונסו השני, מלך אראגון וסאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון. התאריך המדויק של לידת לסלו אינו ידוע, אך סביר להניח שהוא נולד בסביבות 1200, על פי ההיסטוריונים גיולה קריסטו ופרנץ מק. לאחר שחלה קשות, הורה המלך אימרה להכתרה של לסלו כיורש עצר בניסיון להשיג את הירושה לבנו התינוק. ואכן, ב-26 באוגוסט 1204 הוכתר לסלו על ידי יאנוש, ארכיבישוף קלוסקה. אימרה הגיע להסדר עם אחיו הצעיר והמתריס, אנדראש, שאותו כלא. הוא שחרר את אנדראש, וגרם לו לחזור בתשובה למשך תקופת העוצרות של לסלו.
ב-30 בנובמבר 1204 מת המלך אימרה, ולסלו מלך במקומו. אינוקנטיוס השלישי שלח מכתב לדוכס אנדראש, והזהיר אותו לכבד את האינטרסים של המלך. עם זאת, אנדראש סירב לקבל את אזהרתו של האפיפיור, ותפס את הכסף שאימרה הפקיד במנזר פייליס עבור לסלו. בהתחשב בכך שלסלו נרדף על ידי אנדראש, ברחה קונסטנצה לאוסטריה, ולקחה איתה את לסלו.
אף על פי שאנדראש עשה כל מאמץ לתפוס את המלכה קונסטנצה ואת המלך לסלו לפני שיכלו להימלט, הם הצליחו להגיע לווינה, אוסטריה. לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, שהיה בן דודם של אימרה ואנדראש, העניק מחסה ללסלו ואמו, אף על פי שאנדראש איים עליו בפלישה. לסלו נפטר בפתאומיות ב-7 במאי 1205, וגופתו הובאה לסקשפהרוואר לקבורה.
שארל השלישי, רוזן אלנסון

שארל השלישי, רוזן אלנסון (1337 – 5 ביולי 1375) היה אציל צרפתי מבית ולואה הקפטינגי. הוא היה רוזן אלנסון ופרשה מ-1346 עד 1361, אז הפך לנזיר, והארכיבישוף של ליון מ-1365 ועד מותו.
ביוגרפיה > קריירה חילונית

שארל השלישי, נסיך הדם של צרפת, נולד בשנת 1337. נצר לבית ולואה הקפטינגי, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה. אביו היה אחיו של המלך פיליפ השישי. הרוזנת מריה, במקור נסיכה ספרדית, גידלה את ילדיה באדיקות רבה. שארל השני נהרג ב-26 באוגוסט 1346 בקרב קרסי במהלך מלחמת מאה השנים של צרפת נגד האנגלים. שארל הצעיר, אז בן תשע בלבד, ירש את אביו שנפל כרוזן אלנסון ופרשה. בגלל שהיה קטין, מריה הייתה זו ששלטה כעוצרת ברוזנויות אלנסון ופרשה.
הנחלות של שארל נפלו מספר פעמים לידי האנגלים, אשר גרמו לנזקים חמורים. גם הלהקות החמושות של שארל השני, מלך נווארה, ששלט במחוז אברו השכן, בזזו את אדמותיו של הרוזן הצעיר. פרשה נפלשה לאחר קרב פואטייה ב-1356. בן דודו של שארל, ז'אן השני, מלך צרפת נלכד בקרב; על מנת להבטיח את שחרורו של המלך, אחיו הצעיר של שארל, פייר, נשלח לאנגליה כבן ערובה.
ביוגרפיה > קריירה דתית

בשנת 1361 ויתר שארל על נחלותיו והפך לנזיר דומיניקני, ובחר ב-Couvent des Jacobins de la rue Saint-Jacques בפריז. פיליפ, הבכור מבין אחיו הצעירים של שארל, הפך לבישוף בובואה בשנת 1356, ולכן אמם קיבלה אישור מהמלך ז'אן השני לחלק את המחוזות בין האחים הנותרים, פייר ורובר. פייר קיבל את אלנסון, בעוד שפרשה הוקצתה לרובר.
ב-13 ביולי 1365, מונה שארל לארכיבישוף של ליון בהתעקשותו של בן משפחתו המלך שארל החמישי . מועצת הקתדרלה הייתה כל כך נחושה לשמור על זכותה לבחור את הארכיבישוף ללא תלות במלך או באפיפיור, עד שנדרשו להם שלושה סבבי הצבעה כדי להסכים על שארל. עד שנת 1366, שארל התנשא על חוג חוקרים, כולל ניקולס דה מסריו.
שארל היה בין הפרלטים הלוחמים יותר, כמו ארכיבישופים אחרים של ליון שמקורם במשפחות שולטות. הוא לא היסס להשתמש בהשפעתו בחצר המלוכה כדי לשמור על זכויותיו, גם אם הדבר היה כרוך בשימוש באלימות. למרות שכל שאר הארכיבישופים של ליון טבעו מטבע אנונימי בלעדי, לשארל הוטבעו מטבעות עם שמו (או ליתר דיוק ה-K הראשונית) עליהם. הוא עשה זאת בכך שזייף בחוצפה את הכסף עם שם המלך.
כארכיבישוף, שארל התנגד בתוקף לפלישה מלכותית לזכויותיו כפרימאט של הגאלים. כאשר הפקיד המלכותי, ארצ'מבו דה קומבורט, ניסה לשלול ממנו את כוחו הזמני ב-1372, שארל הגיב בזעם בצו. האיסור נשאר בתוקף עד מותו של שארל ב-5 ביולי 1375. ירש אותו ז'אן דה טלארו.
הערות שוליים

↑  Gérard Boulanger (2007). Le "Juif" Mendès France: une généalogie de l'antisémitisme : d'après les archives privées de Pierre Mendès France. Calmann-Lévy. p. 116.
אן דה מורטימר

| --- | --- |
 לידה:  27 בדצמבר 1388 מחוז וסטמית', אירלנד 
 פטירה:  22 בספטמבר 1411 (בגיל 22) 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  קינגס לאנגלי 
 בן או בת זוג:  ריצ'רד, דוכס קיימברידג' (מאי 1406–?) 
 
אן דה מורטימר (באנגלית: Anne de Mortimer‏; 27 בדצמבר 1388 - 22 בספטמבר 1411) הייתה אצילה אנגלייה מימי הביניים ואם קדמונית לבית יורק, אחד הצדדים במלחמות השושנים של המאה ה-15. קו המוצא שלה הוא שהעניק לשושלת היורקיסטית את תביעתה לכס המלכות. אן הייתה אמו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ולפיכך סבתם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, וסבתא רבתא של אדוארד החמישי.
ראשית חייה

אן נולדה ב-27 בדצמבר 1388,    והייתה הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של רוג'ר מורטימר, רוזן מרץ' הרביעי (1374–1398), ואלינור הולנד, רוזנת מרץ' (1370–1405).  היו לה שני אחים, אדמונד מורטימר, רוזן מרץ' החמישי (1391–1425), ורוג'ר (1393–1413?), וכן אחות, אלינור.
אביה היה נכדו של ליונל, דוכס קלרנס, בנו השני שנותר בחיים של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, מה שהפך את מורטימר ליורש פוטנציאלי לכס המלכות בתקופת שלטונו של המלך חסר הילדים ריצ'רד השני. עם מותו של רוג'ר מורטימר בשנת 1398, תביעה זו עברה לבנו וליורשו, אחיה של אן אדמונד, רוזן מרץ.  בשנת 1399, ריצ'רד השני הודח על ידי הנרי הרביעי, מבית לנקסטר, מה שהפך את אדמונד מורטימר לאיום שושלתי על המלך החדש, שבתורו העמיד גם את אדמונד וגם את אחיו רוג'ר תחת משמורת מלכותית.
אן ואחותה אלינור נשארו בטיפולה של אמם, הרוזנת אלינור, אשר זמן לא רב לאחר מות בעלה הראשון, נישאה ללורד אדוארד צ'רלטון מפוויס.  לאחר מות אמם ב-1405, האחיות הצליחו פחות טוב מאחיהם ותוארו כ"חסרי כל", והזדקקו ל-100 פאונד לשנה לעצמן ולמשרתיהן.
משפחתה

בסביבות תחילת 1408 (כנראה לאחר 8 בינואר),  אן התחתנה עם ריצ'רד מקוניסבורג (1385–1415), בנו השני של אדמונד, דוכס יורק (בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי). הנישואים נערכו בחשאי וכנראה בחיפזון, ללא ידיעת קרוביה הקרובים ביותר, ואושרו ב-23 במאי 1408 על ידי רשות האפיפיור.
לאן דה מורטימר וריצ'רד מקוניסבורג היו שני בנים ובת:
איזבל מיורק (1409 – 2 באוקטובר 1484), אשר בשנת 1412, בגיל שלוש, התארסה לסר תומאס גריי, בנו ויורשו של סר תומאס גריי מהיטון (1384–1415), ממנו נולד לה בן אחד. איזבל נישאה בשנית, לפני ה-25 באפריל 1426 (הנישואים אושרו מאוחר יותר על ידי מתן רשות האפיפיור), עם הנרי בורצ'יר, רוזן אסקס הראשון.
הנרי מיורק
ריצ'רד מיורק, הדוכס השלישי מיורק (22 בספטמבר 1411 - 30 בדצמבר 1460), טוען יורקיסט לכס המלכות האנגלי, ואבי המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, סבו של אדוארד החמישי.
מותה

אן דה מורטימר נפטרה זמן קצר לאחר לידת בנה ריצ'רד ב-22 בספטמבר 1411.  היא נקברה בקינגס לאנגלי, הרטפורדשייר, בארמון קינגס לאנגלי,  בו שכנו קבריהם של הורי בעלה אדמונד מלאנגלי ואיזבלה מקסטיליה. לאחר פירוק המנזרים, שלושתם נקברו מחדש בכנסיית כל הקדושים, קינגס לאנגלי.
הערות שוליים

סמל האצולה של אן דה מורטימר
היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג

| --- | --- |

 לידה:  1217 
 פטירה:  24 בדצמבר 1281 (בגיל 64 בערך) מיינץ, האימפריה הרומית הקדושה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Clairefontaine Abbey 
 בן או בת זוג:  Margaret of Bar (1240–?) 
 
 
היינריך החמישי הבלונדי (1216 – 24 בדצמבר 1281), שנקרא הגדול, היה הרוזן של ארלון מ-1226 ועד מותו, אדון ליני מ-1240 ועד מותו, רוזן לוקסמבורג ולה רוש מ-1247 ועד מותו, ומרקיז נאמור בין 1256 ל-1264 בתור אנרי השלישי.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-1216 והיה בנם ויורשו של ולראן השלישי, דוכס לימבורג ושל ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג.
בשנת 1226, בעקבות מות אביו ולראן השלישי, ירש היינריך את רוזנות ארלון.
בשנת 1240 התחתן הנרי עם מרגרט,  בתם של אנרי השני, רוזן באר ופיליפה מדרו. נישואיו של היינריך למרגרט הביאו לו את ליני-אן-בארואה כנדוניה שלה,  אם כי, לפי סעיף בחוזה הנישואין, היא נשארה תחת השליטה הפיאודלית של רוזנות באר. בזלזול לכך, היינריך נשבע אמונים בשנת 1256 לתאובלד השני, מלך נווארה בתפקידו של האחרון כרוזן שמפאן. גיסו של היינריך תאובלד השני, רוזן באר ניצל את הסכסוך שהתחולל אז בין פרידריך השלישי, דוכס לורן והבישופים של מץ. היינריך החמישי היה לצידו של הדוכס ולכן תאובלד לקח את הצד של הבישוף. היינריך נלכד בקרב ב-Preny ב-14 בספטמבר 1266.  ב-8 בספטמבר 1268, לואי התשיעי, מלך צרפת ברר בין שני הרוזנים והיינריך שוחרר וחזר לשלוט בליני, אך תחת שליטה של באר.
היינריך ירש את לוקסמבורג ואת לה רוש לאחר מותה של אמו, ארמסינדה, בשנת 1247.  בשנת 1256, תפס היינריך את נאמור בזמן שהמרקיז השולט, בולדווין השני, היה גם קיסר בקונסטנטינופול. בולדווין מכר את זכויותיו בנאמור לגי, רוזן פלנדריה, אשר כבש את המרקיזות מאת היינריך. שני הצדדים ערכו שלום וגי התחתן עם בתו של היינריך, איזבל.
לאחר שקיבל 15,000 ליברות מהאפיפיור, הצטרף הנרי לאדוארד מאנגליה במסע הצלב התשיעי.  הוא חזר עם שומריו הנותרים לאחר שהצלבנים השיגו שביתת נשק עם הסולטנות הממלוכית.
משפחתו

מנישואיו עם מרגרט מבאר היו לו הילדים הבאים:
היינריך השישי (נפטר ב-1288), רוזן לוקסמבורג
ולראן הראשון (נפטר ב-1288), רוזן ליני ורוסי. הוא המייסד של מה שהפך לענף הצרפתי של בית לוקסמבורג, מה שנקרא בית לוקסמבורג-ליני.
איזבל (1247–1298), התחתנה עם גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה
פיליפה (1252–1311), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן הולנד
מרגריט (שליטת מאכרן), חיה ב-1302
פליסיטאס
ז'אן (מתה ב-1310), אם מנזר קליירפונטין
היו לו גם לפחות שני בנים לא חוקיים,  כולל:
היינריך, ממזר מלוקסמבורג (נפטר ב-1288),  נישא לאיזבל מהופליז, יורשת הופליז.
בולדווין
כל בניו נספו בקרב וורינגן ב-1288.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124958524  ISNI: 0000 0000 8499 1702  SUDOC: 074709062  VIAF: 122608413   WorldCat (עם VIAF): 122608413
מלחמת הירושה של ייליך

מלחמת הירושה של ייליך הייתה מלחמת ירושה בדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג. היא נמשכה בין 10 ביוני 1609 ל-24 באוקטובר 1610, התחדשה במאי 1614 והסתיימה לבסוף ב-13 באוקטובר 1614. הסיבוב הראשון של הסכסוך העמיד את הארכידוכס הקתולי לאופולד החמישי מול הכוחות המשולבים של מרקיזות ברנדנבורג ופפאלץ-נויבורג הפרוטסטנטים, והסתיימה בתבוסה הצבאית של הראשון. נציגי ברנדנבורג ונויבורג נכנסו מאוחר יותר לסכסוך ישיר לאחר הפיכתם הדתית לקלוויניזם ולקתוליות בהתאמה. הסכסוך הסתבך עוד יותר בגלל מעורבותן של ספרד והולנד שהפכה אותו לחלק ממלחמת שמונים השנים, כמו גם מלחמות הדת באירופה. הסכסוך הוסדר לבסוף על ידי הסכם קסאנטן, שסעיפיו העדיפו את ספרד.
רקע

התפשטותן המהירה של הדוקטרינות הלותרניות והקלוויניסטיות לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית נתקלה בתקופה של התחייה הרומית-קתולית, הידועה בשם הקונטרה-רפורמציה. סכסוכים בין-דתיים כמו מלחמת קלן ומלחמת הבישופים של שטרסבורג הובילו להקמת הליגה הקתולית והאיחוד הפרוטסטנטי, מתוך כוונה לשמור על האינטרסים של האצולה הקתולית והפרוטסטנטית של האימפריה הרומית הקדושה, בהתאמה. הבריתות הנ"ל נכנסו לסכסוך הראשון שלהן בשנת 1609, כאשר משבר ירושה בדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג עורר את מלחמת הירושה של ייליך. השטחים המדוברים השתרעו על שטח של 14,000 קמ"ר והן היו בעלי חשיבות גאופוליטית מקרבתם לדרך הספרדית והן כלכלה משגשגת, שהוזנה על ידי פליטים שנמלטו מהארצות שנחרבו במלחמת שמונים השנים. יוהאן וילהלם, דוכס ייליך-קלווה-ברג, שנפגע ממחלת נפש קשה, מת ב-25 במרץ 1609 ולא הותיר יורשים לרשתו. לקיסר רודולף השני היו טענות כלפי הדוכסות שנבעו מנישואי תערובת. עם זאת, הוא לא היה מסוגל להצהיר על כוונותיו בגלוי מבלי לפגוע בנייטרליות הנתפסת שלו. בסך הכל הופיעו שישה תובעים נוספים, כאשר לשליטים של מרקיזות ברנדנבורג ודוכסות פפאלץ-נויבורג היו הטענות האמינות היחידות דרך נישואיהם עם דודותיו של יוהאן וילהלם. ב-2 באפריל הוקמה יועצת עצר, הכוללת את אשתו של הדוכס, אנטואנט מלורן; חברי המועצה הכמרים; ונציב קיסרי. ב-24 במאי, רודולף השני הודיע כי מועצת אוליק תיתן פסק דין נחרץ בתוך ארבעה שבועות.
סיום הסכסוך

ב-13 באוקטובר 1614, ספינולה ומאוריץ מנסאו יזמו משא ומתן לשלום בתיווך צרפתי ואנגלי. הסכסוך הסתיים עם החתימה על הסכם קסאנטן ב-12 בנובמבר. השטחים של ייליך-ברג וראוונשטיין ניתנו לוולפגנג וילהלם מנויבורג, ואילו קלווה-מארק וראוונסברג נמסרו לגאורג וילהלם. ספרד זכתה בסך הכל ב-62 עיירות, כולל שלושה מעברים של נהר הריין (וסל, אורסוי וריינברג), מה ששיפר משמעותית את מעמדה בצפון-מערב אירופה. ההולנדים שמרו על חיל המצב שלהם בייליך ו-Pfaffenmütze, אך כעת היו מוקפים או אפילו מבודדים, מה שהציב אותם בעמדה לא נוחה כשפג תוקפה של הפסקת 12 השנים באפריל 1621.
הערות שוליים

1 2  Whaley, Joachim (2013). "Managing the Peace, 1555–1618". Germany and the Holy Roman Empire: Volume I: Maximilian I to the Peace of Westphalia, 1493–1648. Oxford: Oxford University Press. p. 279. doi:10.1093/acprof:oso/9780198731016.003.0006. ISBN 9780198731016.
יוהאן וילהלם, דוכס ייליך-קלווה-ברג, שהוצג בשנת 1605, כבר היה מסומן במחלת הנפש הקשה שלו.
הר בצ'לור

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,764 מ' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  Deschutes County, ארצות הבריתארצות הברית
 רכס הרים:  הקסקייד של אורגון 
 קואורדינטות:  43°58′45″N 121°41′18″W﻿ / ﻿43.979166666667°N 121.68833333333°W﻿ / 43.979166666667; -121.68833333333
  (למפת אורגון מוגדלת) סיילם פורטלנד יוג'ין גרשם בנד מדפורד ספרינגפילד הר הוד וושינגטון א י י ד ה ו  נבדה קליפורניה ה א ו. ה ש ק ט הר בצ'לור(למפת אורגון רגילה) סיילם פורטלנד יוג'ין גרשם בנד מדפורד ספרינגפילד הר הוד וושינגטון א י י ד ה ו  נבדה קליפורניה ה א ו. ה ש ק ט הר בצ'לור
 
הר בצ'לור (באנגלית: Mount Bachelor, בעבר Bachelor Butte), הוא הר סטרטו-געשי רדום הבנוי מחרוט געשי על גבי מגן-געשי בקשת הוולקנית קסקייד ורכס קסקייד של מרכז אורגון. נקרא הר בצ'לור ("רווק") מכיוון שהוא ניצב בנפרד מהר "שלוש האחיות" הסמוך, הוא שוכן בקטע המזרחי של החלק המרכזי של המפלים הגבוהים, הקטע המזרחי של רכס הקסקייד. הר הגעש שוכן בקצה הצפוני של כ-24 קילומטרים של השרשרת הוולקנית הארוכה של הר רוקן, שעברה ארבעה פרקי התפרצות גדולים במהלך ההיסטוריה. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית רואה בהר בצ'לור כבעל איום התפרצות מתון, עם "סיכוי נמוך להפוך להר געש פעיל בעתיד הקרוב".
אזור הסקי של הר בצ'לור פעל מאז 1958, ובפסגת הר הגעש נמצא מצפה הכוכבים הר בצ'לור. האזור מהווה מרכז בילוי חורפי, ומציע בין השאר מסלולי נעלי שלג, סקי שלג, אבובים בשלג ומזחלות כלבים. אל הפסגה ניתן להגיע במסלול טיפוס העובר מעל לבה מהר הגעש.
גאוגרפיה

הר בצ'לור שוכן ברכס קסקייד, בתוך מחוז דשוטס, במדינת אורגון שבארצות הברית. הוא ממוקם דרומית להר הגעש המורכב "שלוש האחיות", ומגיע לגובה של 2,764 מטרים. הוא מתנשא לגובה 1,100 מטרים מעל בסיסו, עם הקלה פרוקסימלית של 815 מטרים. להר הגעש נפח של 25 קילומטר מעוקב. הר בצ'לור עומד 4.8 ק"מ מזרחית להר הגעש טומאלו ו-29 ק"מ מדרום-מערב לעיר בנד, ביער הלאומי דשוטס.
סכנות פוטנציאליות

כרשום ברמת איום "מתונה" על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הר בצ'לור מהווה איום קטן להפוך להר געש מסוכן בעתיד הקרוב. זה אולי חלק משדה געשי מונוגנטי, כלומר הר הגעש עבר רק סדרה אחת ארוכה של התפרצויות לפני שהפסיק את הפעילות, אבל ייתכן שהוא פשוט לא פעיל, והוא עלול להתפרץ בעתיד. עדיין לא ברור אם הר בצ'לור הוא רק רדום או שהוא נכחד לחלוטין.
השרשרת הוולקנית של בצ'לור נמצאת באזור סכנה לזרימת לבה הקיימת במרכז אורגון, והתפרצויות משדה זה של הרי געש מפיים עשויות לייצר התפרצויות של זרמי טפרה ולבה הנמשכים למרחק של 10 קילומטרים מפתח המקור שלהם. מכיוון שזרימות הלבה נעות באיטיות, ניתן להתחמק מהן עבור בעלי חיים ובני אדם, אם כי הן מהוות איום על נחלים ונהרות, שאותם הם עלולים לסכור או להסיט, מה שמוביל לסיכוני שיטפונות פוטנציאליים. אם הר בצ'לור יתפרץ, זה ישפיע באופן משמעותי על תעשיית הסקי על הר הגעש, ויסכן את המבקרים. התפרצות מהר בצ'לור, שלוש האחיות מצפון, או פורקן סמוך אחר בשרשרת הר בצ'לור אף שאינה סבירה בעתיד הקרוב, כל אחת מהן תהווה איומים על אזור הסקי.
נופש

אזור הסקי הר בצ'לור מפעיל רכבל כיסאות במהלך הקיץ וגם בעונת הסקי (אם מזג האוויר מאפשר), מה שהופך אותו להר הגעש הגדול היחיד עם רכבל כיסאות לפסגה. אתר הנופש הידוע הוא אחד הגדולים בצפון מערב האוקיינוס השקט עם שטח סקי של 14.9 קמ"ר וצניחה אנכית של 1,026 מטרים, בנוסף לשישה פארקי שטח. אתר הנופש מייצג מרכז של פעילויות פנאי חורף במחוז דשוטס, הפועל בתוך היער הלאומי דשוטס במשותף עם שירות היערות של ארצות הברית כדי להציע פעילויות תוך שמירה על אשדות אורגון ואזור היער. אתר הנופש מציע סיורים מודרכים עם חוקר טבע על החי והצומח המקומיים, בנוסף לנעלי שלג, סנובורד, אבובים בשלג, מזחלות כלבים וחנויות כלבו. במהלך הקיץ, דיג הוא פעילות פופולרית באגמים ובנחלים המקומיים, וכך גם טיולי הליכה וקמפינג.
הטיפוס לפסגת הר בצ'לור עוקב אחר שביל שמתחיל בגובה של 1,900 מטרים ועולה 843 מטרים לפסגה. שביל חד-מסלולי, חוצה מעל לבה מהר הגעש, המופיעה בתצורות משוננות. פסגת הר הגעש מציעה תצפיות על שאר שרשרת הר בצ'לור מדרום, בנוסף להר לוקאאוט, שלוש האחיות, הר ג'פרסון, הר הוד והר אדמס במדינת וושינגטון.