אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית

| --- | --- |
אוניית צי ארצות הברית קרוליינה הצפונית בלב ים ב-3 ביוני 1946. בשלב זה, רבים מכלי הנשק הנ"מ הקלים (תותחי בופורס 40 מ"מ ואורליקון 20 מ"מ) שהותקנו במהלך המלחמה הוסרו, בעוד שמכ"מים מודרניים יותר הורכבו
אוניית צי ארצות הברית קרוליינה הצפונית בלב ים ב-3 ביוני 1946. בשלב זה, רבים מכלי הנשק הנ"מ הקלים (תותחי בופורס 40 מ"מ ואורליקון 20 מ"מ) שהותקנו במהלך המלחמה הוסרו, בעוד שמכ"מים מודרניים יותר הורכבו
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (מתוכנן)   אוניות המערכה מסדרת קולורדו (בפועל)
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית
 אוניות בסדרה:  קרוליינה הצפונית (BB-55), וושינגטון (BB-56)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 תחילת הבנייה:  1937
 הושקה:  1940
 תקופת הפעילות:  1941–1947 (כ־6 שנים)
 אחריתה:  1 הפכה לספינת מוזיאון, 1 נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  37,200 טון (סטנדרט), 45,500 טון (מקסימלי)
 אורך:  222.113 מטר
 רוחב:  30.017 מטר
 שוקע:  10.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28 קשרים
 גודל הצוות:  1,800 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  32,320 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 121,000 כוחות סוס (90 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 12 אינץ' (305 מ"מ)   צריחי התותחים: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 5.5 אינץ' (140 מ"מ)   מגדל הניווט: 14.7 אינץ' (373 מ"מ)
 חימוש:  תשעה תותחים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)   20 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   16 תותחים בקוטר 1.1 אינץ' (28 מ"מ)
 מטוסים:  3 מטוסי ווט OS2U קינגפישר
 
אוניות המערכה מסדרת "קרוליינה הצפונית" היו זוג אוניות מערכה מהירות, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40.
בתכנון סדרת אוניות מערכה חדשה בשנות ה-30 של המאה ה-20, הצי האמריקני היה מוגבל מאוד על ידי מגבלות האמנה הבינלאומית, שכללו דרישה שלכל אוניות הראשה החדשות יהיה הדחק בתפוסה סטנדרטית של מתחת ל-35,000 טון. הגבלה זו גרמה לכך שהצי לא יכול היה לבנות אונייה עם כוח האש, השריון והמהירות שרצה, וחוסר הוודאות שנוצר גרם לכך שהצי שקל חמישים תכנונים שונים.
בסופו של דבר, המועצה הכללית של צי ארצות הברית הכריזה על העדפתה לאוניית מערכה במהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש), מהירה יותר מכל אונייה ששירתה בצי האמריקני, עם סוללה ראשית של תשעה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark B. הדירקטוריון האמין שאוניות אלו יהיו מאוזנות מספיק כדי לקחת על עצמן ביעילות מספר רב של תפקידים. עם זאת, מזכיר הצי בפועל אישר גרסה מתוקנת של תכנון אחר, שבצורתו המקורית נדחה על ידי המועצה הכללית. תכנון זה דרש אונייה במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש) עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים מרובעים והגנה מפני תותחים באותו קליבר. בחריגה משמעותית משיטות התכנון האמריקאיות המסורתיות, עיצוב זה העניק עדיפות לכוח האש במחיר של מהירות והגנה. לאחר שהחלה הבנייה, ארצות הברית הפעילה מה שנקרא "סעיף מדרגות נעות" באמנה הבינלאומית להגדלת החימוש העיקרי של הסדרה לתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /45 קליבר Mark 6.
גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון ראו שירות נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה במגוון תפקידים, בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, שם הם ליוו כוחות משימה של נושאות מטוסים מהירות, כמו במהלך קרב ים הפיליפינים, וערכו הפגזות על החוף. וושינגטון השתתפה גם בקרב אוניות השטח במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, שבו הסוללות הראשיות המכוונות מכ"ם שלה פגעו אנושות באוניית המערכה היפנית קירישימה. שתי אוניות המערכה ניזוקו במהלך המלחמה, כאשר קרוליינה הצפונית ספגה פגיעת טורפדו ב-1942 ו-וושינגטון התנגשה באינדיאנה ב-1944. לאחר תום המלחמה, שתי האוניות נשארו בשירות לזמן קצר לפני שהועברו לעתודה. בתחילת שנות ה-60, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית כספינת מוזיאון, ואילו וושינגטון פורקה לגרוטאות.