stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנוואלד
היסטוריה

מתקני המחנה נבנו במקור בשנת 1939 על ידי חברת "אי גה פארבן" עבור העובדים במפעלי התחמושת שפעלו באזור. במהלך המלחמה הוא שימש כמחנה לעובדי כפייה. ביוני 1945, הופקע המחנה על ידי הממשל של אזור הכיבוש האמריקאי של גרמניה לשם שיכון פליטים. האוכלוסייה הראשונית של מחנה פליטים הייתה מורכבת מיהודים ניצולים אשר שרדו את צעדת המוות דכאו-טירול ושוחררו על ידי צבא ארצות הברית אשר שכן לא רחוק משם, ומיוגוסלאבים, הונגרים ובלטים. ב־3 באוקטובר 1945, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר שפרנוואלד ישמש כמחנה עקורים ליהודים בלבד.
משנת 1946 ועד שנת 1948 הפך פרנוואלד למחנה העקורים השלישי בגודלו באזור האמריקאי בגרמניה, לאחר פלדאפינג ולנדסברג. בינואר 1946, מספר תושבי המחנה היה 4500 איש, מעל ומעבר לקיבולת ההכלה שלו.
זוגות רבים התחתנו שם ושיעור הילודה בשנת 1946 עמד על 70–80 לידות לאלף, בערך כפול מזה הקיים במדינות המתפתחות.
בשנת 1951, ממשלת מערב גרמניה קיבלה אחריות על ממשל המחנה, ואילו הג'וינט היהודי האמריקאי שמר על נוכחותו שם עד 1954. באותו הזמן, תושבים שנותרו במחנות אחרים שנסגרו הועברו לפרנוואלד עד לסגירתו בשנת 1957.
החיים במחנה

החיים במחנה זה היו קשים וצפיפות רבה שררה שם, כ־12-10 אנשים בחדרי מגורים וללא פרטיות. על כן נהגו תושבי המחנה להסתובב ברחבי המחנה הלוך ושוב ללא מטרה, חלקם הסתודדו בקבוצות, דנו בעניינים שעלו על הפרק. בחלק מהזמן הקדישו שוהי המחנה בחיפוש קרובים.
כחלק מהרשת של מחנות עקורים, פרנוואלד פעל בחסות אונר"א שסיפקה בגדים ("שמאטעס") אותם לבשו הניצולים, וכדי ליצור חברה שוויונית הבגדים של כולם היו זהים. מנהל המחנה, הנרי כהן, היה וטרן של צבא ארצות הברית שעשה מאמצים רבים כדי לספק את רווחתם של התושבים, הוא עשה זאת בסיוע של ועדת המחנה שחבריה נבחרו מבין מועמדים המייצגים מגוון רחב של מפלגות פוליטיות. כמנהל, כהן טיפח את השיקום של תושבי המחנה, עודד חינוך מבוגרים והכשרה מקצועית. בית ספר הוקם עבור בני נוער, עם חוגים מסודרים במידה רבה בזכות מאמציהם של תנועות הנוער היהודיות. הניצולים קיבלו 3 ארוחות ביום אשר הסתכמו בכ־2000 קלוריות יומיות.
חיי התרבות האוטונומיים של המחנה כללו הופעות מוזיקליות ותיאטרליות. במחנה פורסם בעיתון פנימי "במדבר" (כשמו של החומש) כשבשנת 1947 פרסם אלמנך של מאה עמודים המתעד את עבודתו של המחנה.
החיים במחנה > מערכת החינוך במחנה

לפעילות החינוכית בקרב שארית הפליטה היו שני מוקדים עיקריים: קליטת מספר רב של עולים חדשים, טיפול בצלקות העבר אשר היו עמוקות הן בגוף והן בנפש. במחנות העקורים הגדולים אשר היו באזור מינכן נפתחו בתי ספר וגני ילדים, וכן קורסים להכשרה מקצועית כניסיונות ראשוניים לשיקום הפליטים. בפורנוולד, מחנה עקורים אשר קלט בני נוער, למדו 350 ילדים בבתי - הספר הכללי, ואילו 180 תלמידים נוספים נרשמו לבתי- הספר אותו ניהל יחיאל הלברשטם, הרבי מקלאוזנברג אשר היה שייך לאגודת ישראל.
התושבים נהנו מחופש לקיים את דתם. ישיבה בשם "שארית הפליטה" הוקמה בתוך המחנה. נוכחותם של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, מייסד חסידות צאנז-קלויזנבורג, וחסידיו, הפכו את פרנוואלד למרכז חסידות באזור האמריקאי.
מגפת שחפת שפרצה במחנה בקיץ 1946, גרמה להקמתה של "הוועדה היהודית לחולי שחפת". הוועדה ייצגה ותמכה בתושבים שלא רצו או לא יכלו לעזוב.
הרכב האוכלוסייה

האוכלוסייה במחנה הייתה הטרוגנית ומורכבת מקבוצות שונות ומגוונות בעלות אורח חיים שונה אחד מהשני. בשנה הראשונה התגבשו במחנות שלוש קבוצות שונות: הקבוצה הציונית, הקבוצה הכללית והקבוצה החרדית:
הקבוצה הציונית כללה את כל הזרמים בתנועה הציונית, היא היוותה כ־54% מכלל תושבי המחנה, וכללה גם קבוצות נוער מאורגנות ב־"קיבוצים". מטרתה הייתה להכין את הנוער לקראת עלייתו לארץ-ישראל.
הקבוצה הכללית היוותה 35% מכלל התושבים. הרכבה היה עירוב של רווקים ורווקות בגילים שונים ללא הנהגה מאחדת.
הקבוצה החרדית מנתה 11% מכלל תושבי המחנה. בראש הקבוצה עמד הרבי מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשאטם. קבוצה זו הייתה הומוגנית ומובדלת ומיעטה להיות מעורבת באירועים חברתיים של המחנה עקב השקפתו האנטי-ציונית של הרבי.
כל קבוצה פעלה על פי האידאולוגיה בה האמינה והטביעה את חותמה בתחומי החיים שתאמו לה. החברה במחנה הייתה משוללת חובות, בניגוד לחברה מתוקנת, בה כל אזרח נהנה הן מזכויות והן מחובות, דבר המאזן ותורם לשיווי משקל בחיי החברה. התושבים במחנה זה קיבלו דיור, מזון, ביגוד, חשמל, מים וטיפול רפואי בחינם ונהנו מדאגה שגרתית לתחזוקה, תעסוקה, הכשרה מקצועית, חינוך וביטחון. בתמורה למאמצים אלו לא נדרשו תושבי המחנה לתמורה.
ראו גם

מחנות העקורים
גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

1 2 3  אייזיק וילנר, דפים לחקר תקופת השואה, אוניברסיטת חיפה: המכון לחקר תקופת השואה, תשנ"ד, עמ' 137-139
↑  זאב מקוביץ, בין זיכרון לתקווה, ירושלים: יד ושם, תשס"ז, עמ' 154
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404418805171  GND: 4482224-8  LCCN: no2012101978  NKC: ko20241215385  VIAF: 239634304   WorldCat (עם VIAF): 239634304
לאס וגאס ריידרס

לאס וגאס ריידרס (באנגלית: Las Vegas Raiders) היא קבוצת פוטבול אמריקנית המשחקת בליגת הפוטבול הלאומית, ה-NFL. בסיסה בעיר פרדייז, נבדה, שהיא חלק ממטרופולין לאס וגאס. הקבוצה נוסדה ב-1960 באוקלנד, קליפורניה, תחת השם אוקלנד ריידרס, והצטרפה לליגת ה-AFL, בה זכתה באליפות בשנת 1967. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC שבליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות.
ב-1980, לאחר כישלון בניסיונות להביא לשיפוץ האצטדיון באוקלנד, החליט בעלי הקבוצה, אל דייוויס, להעביר את הפעילות ללוס אנג'לס; ניסיונות הטרפוד של הליגה לצעד זה היו מוקד תביעות משפטיות על הפרת חוק ההגבלים העסקיים. לאחר מאבק משפטי ממושך, פסקו המושבעים לטובתו של דייוויס, וב-1982 הוא העביר את הקבוצה ללוס אנג'לס, שם שיחקה עד 1994 תחת השם לוס אנג'לס ריידרס. ב-1995 חזרו הריידרס לשחק באוקלנד. בשנת 2011 נפטר הבעלים אל דייוויס ואת הקבוצה ירש בנו, מארק דייוויס.
הקבוצה זכתה ב-3 סופרבולים, האחרון בהם בשנת 1983.
באוקלנד הריידרס היו מזוהים עם קבוצת אוהדים מושבעים וצבעוניים, שכונו "אומת הריידרס", ונהגו להתאסף זמן רב לפני המשחקים בתחפושות וצבעי פנים מאיימים. מגרשה הביתי של הקבוצה באוקלנד כונה "החור השחור".
ב-2017 אישרה הליגה את מעבר הקבוצה למטרופולין לאס וגאס, ובינואר 2020 התבצע המעבר רשמית והקבוצה שינתה את שמה לשמה הנוכחי. אצטדיונה הביתי, אצטדיון אליג'אנט, נפתח בעונת 2020/21 ב-NFL.
עלווית חורף

| עלווית חורף |
| --- | --- |
 P. c. collybita
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: סבכיים
סוג:: עלווית
מין:: עלווית חורף
שם מדעי
 Phylloscopus collybita ‏וייו, 1817
תחום תפוצה
   1. קינון בלבד (בקיץ).  2. קינון בקיץ; מעטות נשארות לחורף.  3. אוכלוסייה יציבה (קיץ וחורף).  4. חורפות (אינן מקננות).  5. חורפות רק בבתי-גידול מתאימים  (נאות מדבר, שדות מושקים וכו')

עלווית חורף (שם מדעי: Phylloscopus collybita, בספרות: ירוקית) היא מין ציפור שיר קטנה מן הסוג עלווית במשפחת הסבכיים.
חלקי גופה העליונים אפרפרים-זיתניים, וגחונה בגוון לבן או צהבהב-חולי. תזונתה מורכבת מחרקים ומחסרי חוליות, והיא עצמה מהווה טרף ליונקים כגון חתולים וסמורים, ולעופות דורסים, בעיקר לסוגי הנץ השונים.
עלווית החורף מקננת בשטחי חורש פתוחים, באזורי האקלים הממוזג של אירופה ושל אסיה. הנקבה בונה קן בצורת סלסלה מקורה, על האדמה או בסמוך לה, ונוטלת את עיקר מלאכת הדגירה והטיפול בגוזלים, בעוד שהזכר מעורב בכך באופן מועט, אך הוא מגן על הטריטוריה מאויבים, והודף טורפים פוטנציאליים מהקן.
מרבית האוכלוסייה נודדת, וחורפת בעיקר בדרום אירופה ובמזרחה, בדרום אסיה ובצפון אפריקה. עלווית החורף היא חולפת מצויה ביותר בארץ ישראל בעת נדידתה בסתיו ובראשית האביב, וקיבלה את שמה העברי משום שהיא היחידה מבין מיני העלווית החולפים בארץ אשר גם נשארת לחרוף בה. קול שירתה האופייני, "צ'יף-צ'אף" עליז וחוזר על עצמו, שולט ביערות האורן בעונות אלו.
במין זה נכללים מספר תת-מינים, ותת-מינים טקסונומיים נוספים שבעבר סווגו אליו הופרדו בהמשך למינים בפני עצמם. בשל גודל אוכלוסייתה ותחום התפוצה הנרחב של עלווית החורף, הגדיר אותה איגוד השימור העולמי, IUCN, במצב שימור "ללא חשש", אך עם זאת תת-מין אחד שלה ככל הנראה נכחד.
מיון

עוד ב-1789, בספר "תולדות הטבע של סלבורן", מיין חוקר הטבע גילברט וייט והבדיל בין המינים הדומים זה לזה בצורתם החיצונית - עלווית חורף, עלווית אפורה ועלווית ירוקה - לפי שירתן. את התיאור הפורמלי הראשון של עלווית החורף סיפק, עם זאת, האורניתולוג הצרפתי לואי ז'אן פייר ויאיו בשנת 1817, בספרו Nouvelle Dictionnaire d'Histoire Naturelle, שם היא נקראה בשמה המדעי Sylvia collybita.
הסוג עלווית תואר ב-1826 על ידי הזואולוג הגרמני היינריך בואי, ככולל בערך 50 מינים של ציפורים קטנות ממשפחת הסבכיים של העולם הישן, הניזונים בעיקר מחרקים, שחלקי גופם העליונים ירקרקים או חומים, וגחונם צהבהב או לבן.
ישנה הסכמה כללית על 3 תת-מינים של עלווית החורף. בנוסף, 3 תת-מינים שנחשבו בעבר תת-מינים של עלווית זו, שתפוצתם באיים הקנריים, בחצי האי האיברי ובקווקז, לרוב נחשבים כיום מינים בפני עצמם.
מיון > תת-מינים

תת-המין קוליביטה (P. c. collybita) הוא התת-מין השמי (nominate subspecies) של מין זה, כלומר הראשון שתואר מדעית ועל כן כמקובל שמו המדעי, הנוסף כשם שלישי, זהה לשם המין (Phylloscopus collybita collybita). הוא מקנן באירופה, מזרחית לפולין ולבולגריה, וחורף בעיקר מדרום לאזורי הקינון שלו, סביב הים התיכון ובצפון אפריקה. מאז 1970 מתרחב תחום תפוצתו צפונה לסקנדינביה, עד לקצה אזור התפוצה הדרומי של תת-המין אבייטינוס.
תת-המין אבייטינוס (P. c. abietinus) מקנן בסקנדינביה ובצפון רוסיה, והאזורים שבהם הוא חורף משתרעים מדרום-מזרח אירופה וצפון-מזרח אפריקה בקצה המערבי, עד לעיראק ולמערב איראן בקצה המזרחי. צורתו החיצונית היא גרסת ביניים בין תת-המין טריסטיס ובין קוליביטה: חלקי גופו העליונים בצבע אפור-ירקרק, אזור גבת העין בצבע צהוב, וגחונו לבן מזה של קוליביטה, אך שירתו דומה מאוד לזו של האחרון. ההבדלים הקיימים בין פרט לפרט יוצרים קושי בהבחנה נאמנה בין אבייטינוס לקוליביטה מחוץ לאזורי הקינון והחריפה העיקריים של תת-מינים אלו.
תת-המין טריסטיס (P. (c.) tristis), הנקרא לעיתים בעברית עלווית חורף סיבירית, מקנן בסיביר, מזרחית לנהר הפצ'ורה, וחורף באזורים הנמוכים של הרי ההימלאיה. צבעי תת-מין זה אפרוריים: חלקי גופו העליונים אפורים או בגוון חום וגחונו לבן, עם גוון צהוב קל בנוצותיו, וגבת העין היא בצבע לבן-צהבהב והיא לרוב ארוכה מזו של התת-מינים המערביים. שירתו ייחודית, מעין "סוויט-סיסט-סויסיט" עצוב וגבוה, וקריאת "צ'יט" קצרה וגבוהה. יש הרואים בו מין בפני עצמו בשל צבעיו ושירתו הייחודיים, הדומים לאלו של המין P. sindianus (ראו בסעיף הבא). תת-המינים קוליביטה וטריסטיס אינם מזהים האחד את שירתו של האחר.
מיון > תת-מינים לשעבר

בעבר נחשבו כתת-מינים של עלווית חורף, אולם כיום גוברת הנטייה בקרב החוקרים לסווג אותן כמינים בפני עצמם.
P. ibericus - כיום מוכר כמין בפני עצמו.
P. canariensis - כיום מוכר כמין בפני עצמו.
P. sindianus - עלווית חומה, מוכרת כיום על-ידי כל הרשימות כמין נפרד, ויש לפחות רשימה אחת הרואה בשני תת-המינים שלה שני מינים נפרדים.
מיון > אטימולוגיה

בעבר הוצעו שני שמות עבריים נוספים לסוג עלווית: מנדלי מוכר ספרים העניק לה את השם ציפור העפאים, והחוקר ישראל אהרוני נתן לה את השם ירוקית.
שם המין העברי של עלווית החורף, משקף את היותה היחידה מבין מיני העלווית החורפת בישראל.
שמה של עלווית החורף באנגלית, Chiffchaff, הוא אונומטופיה הרומזת לשירת ה"צ'יף-צ'אף" החוזרת ונשנית של התת-מינים האירופאים. לעלווית החורף שמות דומים בשפות אירופאיות אחרות, וכך למשל השם הגרמני הוא "זילפ-זאלפ" (Zilpzalp) והשם הוולשי הוא "סיף-סאף" (siff-saff).
שמה הערבי של עלווית החורף הוא "נקשארה צנאבייה".
השם המדעי מקורו ביוונית. שם הסוג Phylloscopus נגזר מהמילה phyllon / φυλλον, שמשמעה "עלווה", ומהמילה skopeo / σκοπεω, שמשמעה "צופה", כלומר "צופה בעלווה". שם זה רומז לכך שעלוויות נוהגות לבלות חלק ניכר מזמנן בחיפוש מזון על עצים, ומשום שהן נוהגת לצפות, לטפס ולנתר על עלוות הצמחים כדי ללכוד חרקים. שם המין collybita הוא עיוות של השם kollubistes שמשמעו "חלפן כספים" - והוא רומז לצליל שירתן המזכיר רשרוש מטבעות.
תיאור

עלווית החורף היא ציפור קטנה, בעלת מראה גוצי, שאורכה 10 עד 12 ס"מ. משקלו של הזכר 7 עד 8 גרם, והנקבה שוקלת 6 עד 7 גרם. הפרטים הבוגרים הצעירים של התת-מין המערבי קוליביטה הם בעלי חלק עליון בצבע חום וירקרק דהוי, גחון בגוון לבן ההופך לצהבהב בצדדים, ופס קצר של גבת העין בצבע לבן. גוון הרגליים והמקור כהה. האברות הראשוניות של נוצות התעופה קצרות. ככל שהנוצות מתבלות הן הופכות לעמומות יותר בצבען, והצבע הצהבהב בצדי הגוף התחתון נוטה לדהות, אולם לאחר עונת הרבייה הציפור עוברת תהליך ממושך של נשירת הנוצות והחלפתן בכל הגוף לקראת הנדידה.
הפרחונים והפרטים הצעירים חומים יותר בחלק הגוף העליון לעומת הבוגרים, והחלק התחתון צהוב-לבן, אך אלו יחליפו את נוצותיהם כ-10 שבועות לאחר צמיחת נוצותיהם הראשונות. לאחר החלפת הנוצות, הן הפרטים הבוגרים והן הפרטים הצעירים יתאפיינו בחלק גוף עליון בעל גוון בהיר יותר וירוק יותר, ובגוון חיוור יותר של גבת העין.
מאפיין בולט של ציפור שיר זו היא שירת ה"צ'יף-צ'אף" עליזה וחוזרת על עצמה, בישראל מאפיין זה ניכר במיוחד טרם נדידתה צפונה באביב. הקריאה, הנשמעת כעין "ויט" חד-הברתי, שונה מקריאת העלווית האפורה שנשמעת כ "הואיט" דו-הברתי, או "היואיט" של העלווית לבנת הבטן.
כשהיא אינה שרה, קשה לזהות את עלווית החורף ולהבדילה מעלוויות אחרות אשר להן צבע ירקרק בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון. במיוחד קשה להבדילה מן העלווית האפורה, אולם במין זה האברות הראשוניות של נוצות התעופה ארוכות יותר, הוא בעל מופע חלק ובהיר יותר, וצבע רגליו חיוור ובהיר יותר מרגליה השחורות של עלווית החורף. קל גם לבלבל את עלווית לבנת-בטן ,P. bonelli, עם תת-המין המזרחי של עלווית החורף tristis, אולם פניה של הראשונה אפורות בהירות יותר, עם פס גבה פחות מודגש, וכנפיה ירקרקות יותר ונראות מחודדות יותר בתעופה. בנוסף, לעלווית החורף תנועות הצלפה ייחודיות של זנבה למטה והצידה, המבדילות אותה מיתר העלוויות, התנהגות זו מסבירה את הפירוש המילולי של שמה ההודי "זנבנוע".
תפוצה ובתי גידול

עלווית החורף מקננת לרוחבה של אירופה ואסיה, ממזרח לסיביר וצפונה, עם אוכלוסייה מבודדת בצפון-מערב אפריקה, בצפון ומערב טורקיה, ובצפון-מערב איראן. זוהי ציפור נודדת, אולם מן הראשונות בין ציפורי השיר לשוב באביב לאזורי הקינון שלהן ומן האחרונות לעזוב בסתיו.
בעונת הרבייה מעדיפה עלווית החורף חורשים או שטחים פתוחים עם עצים גבוהים (בגובה של 5 מטר לפחות), בסביבת צמחייה מעורבת נמוכה של שרך, סרפד וכדומה, שבה ייבנה הקן. בית גידולה הוא ספציפי למדי, ואפילו קרובי משפחתה אינם שותפים לו; לדוגמה, העלווית האפורה מעדיפה עצים צעירים יותר, וההעלווית הירוקה מעדיפה פחות צמחיית שיחים. בתקופת החורף בית גידולה של עלווית החורף מגוון יותר, וכולל גם שיחים נמוכים, כך שתלותה בעצים פחותה. היא נמצאת לעיתים תכופות ליד מקורות מים, שלא כעלווית אפורה אשר סובלת גם סביבה צחיחה יותר. בעשרות השנים האחרונות מזוהה נטייה מתגברת אצלה להעביר את החורף במערב-אירופה, צפונה בהרבה מהאזורים המסורתיים, במיוחד לחופיה של דרום אנגליה ובאזורי מיקרו-אקלים של מרכז לונדון האורבנית. בין הפרטים הנשארים לחורף נמצאו גם מבקרים של כמה תת-מינים מזרחיים כגון אבייטינוס וטריסטיס, כך שבוודאות לא כולם גם מקננים באותם אזורים, אף על פי שחלקם מקננים שם ללא ספק,
בארץ ישראל עלווית החורף היא חולפת מצויה ביותר בסתיו, מסוף ספטמבר ועד סוף נובמבר, ולקראת האביב, מסוף פברואר ועד אפריל. חלק מן האוכלוסייה גם מבלה את שאר החורף בארץ. אוכלוסיות אלו הם בעיקר מתת-המין אבייטינוס וכן מתת-המין קוליביטה. עלוויות חורף שטובעו בהונגריה ובפינלנד נמצאו בארץ, ועלוויות חורף שטובעו בארץ נמצאו בפולין, בגרמניה ובפינלנד, וכן בקפריסין ובמצרים. בית הגידול האופייני לעלווית החורף בארץ הם יערות האורן, וקול שירתה שולט בהם בחודשי החורף. היא נמצאת גם בחורש,
בחישות קנים בנופי שיחים נמוכים, בגינות ובשדות חקלאיים.
התנהגות > טריטוריה

הזכר טריטוריאלי מאוד בעונת הרבייה, ומגן בחירוף נפש על ליבת הטריטוריה שלו, שרוחבה האופייני כ-20 מטר, מזכרי עלווית אחרים. הוא עשוי לתקוף גם ציפורים קטנות ממינים אחרים. הזכר בעל התנהגות סקרנית וחסרת פחד, ויתקוף אף את הטורפים המסוכנים ביותר, כגון החמוס, אם יתקרבו לקן, וגם את שודדי-הביצים כגון העורבני שחור-הכיפה.
הוא שר מעמדת תצפית בולטת, ונראה כי כך הוא מפרסם את ביסוס הטריטוריה שלו ויוצר קשר עם הנקבה, ולא כאסטרטגיית הורה מגונן.
מעבר לליבת הטריטוריה, שבה ייבנה הקן, ישנו תחום גדול יותר המשמש כמקור מזון ומשתנה בגודלו, אבל לרוב גדול בשטחו פי עשרה או יותר. משערים כי שטח התזונה של הנקבה גדול מזה של הזכר. לאחר סיום תקופת הרבייה, מין זה נוטש את הטריטוריה שלו, ועשוי להצטרף ללהקות קטנות הכוללות סבכיים אחרים טרם נדידתם.
התנהגות > רבייה

זכר עלווית החורף חוזר אל טריטוריית הקינון שלו כשבועיים עד שלושה לפני הנקבה ומתחיל מיד לשיר על-מנת לבסס את בעלותו על הטריטוריה וכדי למשוך אליו נקבה. כשהוא מאתר נקבה, הזכר ישתמש במעוף איטי דמוי פרפר כחלק מטקס החיזור, אולם ברגע שהתבסס הקשר בין בני הזוג, נקבות אחרות יגורשו מהטריטוריה. הזכר מגלה מעורבות מועטה ביותר במלאכת הקינון מלבד ההגנה על הטריטוריה. קן הנקבה בנוי על או בקרבת הקרקע, באזור מוסתר בצמח הפטל על זניו השונים, סרפד וצמחייה נמוכה וצפופה אחרת.
הקן מקומר בעל כניסת צד, והוא נבנה מחומרים גסים כגון עלים ועשבים יבשים, חומר עדין יותר בתוך הקן, ולבסוף ריפוד בטנת הקן בנוצות. גובה קן אופייני הוא 12.5 ס"מ ורוחבו 11 ס"מ.
גודל התטולה הוא בין 2 ל-7 ביצים (בדרך כלל 5 או 6), שצבען לבן מלוכלך ועליו נקודות קטנטנות, אדמומיות, סגולות או שחרחרות. אורך הביצה כ-1.5 ס"מ ורוחבה 1.2 ס"מ. הנקבה דוגרת על ביצים אלו למשך 13–14 ימים עד בקיעת גוזלים עירומים ועיוורים. הנקבה מחממת את הגוזלים ומאכילה אותם למשך 14–15 ימים נוספים עד פריחתם מן הקן. הזכר משתתף בהאכלת הפרחונים רק לעיתים נדירות, במיוחד כשמזג אוויר לא נוח מגביל את אספקת החרקים או אם הנקבה נעלמת. לאחר הפריחה מהקן, הפרחונים נשארים בקרבת הקן למשך 3 או 4 שבועות, כשהנקבה ממשיכה להאכיל אותם, והם ישנים בקרבתה, אף כי יחסי קרבה אלו נוטים להחלש לאחר השבועיים הראשונים לפריחתם מהקן. בתחום תפוצתה הצפוני יש זמן למחזור אחד בלבד של גוזלים בעונת רבייה עקב הקיץ הקצר, אולם מחזור שני שכיח בתחומי התפוצה המרכזיים והדרומיים.
אף על פי שזוגות נשארים יחד לאורך תקופת הרבייה ופוליגמיה איננה שכיחה, ואפילו אם הזכר והנקבה יחזרו לאותו אתר הקינון בעונה הבאה, אין ביניהם הכרה הנראית לעין או נאמנות. הכלאה עם מינים אחרים, חוץ מאלו שהוזכרו כאן כתת-מינים לשעבר של עלווית החורף, היא דבר נדיר, אולם ידועים כמה מקרים כאלו עם עלווית אפורה. הכלאה שכזו מניבה שירה מעורבבת, אולם אין במאפיין זה בלבד כדי להעיד על המין עמו הוכלאה עלווית החורף.
בעבר לא היה ידוע על קינונים של עלוויות חורף בישראל, אך במהלך סקר טבע בחרמון ב-28 באפריל 2013, התגלו פרטים בשירה ובמצגי חיזור, דבר שרמז על קינון אפשרי. לאחר מחקר התגלה כי קיימת אוכלוסייה מקננת באזור, השייכת לתת-מין לא ידוע, ואולי אף לאחד חדש שטרם הוגדר.
התנהגות > תזונה

בדומה למרבית הסבכיים של העולם הישן, ציפור קטנה זו אוכלת חרקים, אותם היא לוכדת בעלוות העצים, בדרך כלל במרכז ובחלק העליון של חופות העצים בגבהים של 10 מטרים, לעיתים רחוקות יותר בחלקם התחתון של העצים או בשיחים, ולעיתים נדירות על הקרקע. העלוויות מצויות בתנועה ללא הרף, כשהן סורקות במבטן עלים וענפים תוך כדי קפיצות מענף לענף, או תוך כדי ריחוף קצר באוויר. עלווית החורף תועדה כשהיא ניזונה במיני זבובים השייכים ללמעלה מ-50 משפחות שונות בסדרת הזבובאים, כנימות עלה וחסרי חוליות אחרים בגודל קטן עד בינוני. היא אינה בוחלת גם בביצים ובזחלים של פרפרים ועשים, במיוחד אלו הנמצאים בתקופת החורף. מוערך כי צריכת כמות החרקים היומית שלה שווה לכשליש ממשקל גופה, ובתקופת הסתיו היא תהיה עסוקה באכילה ללא הרף לשם צבירת שומן המשמש כדלק לנדידה הארוכה. באביב ניזונות העלוויות לעיתים מצוף ואבקת פרחים.
טורפים וסכנות

בדומה לציפורים קטנות אחרות, שיעורי התמותה בשנה הראשונה לחייהן של עלוויות גבוהים, אולם פרטים בוגרים בגילאי 3 עד 4 שנים מתועדים בקביעות, והבוגר ביותר שתועד היה בגיל של למעלה מ-7 שנים. ביצים, גוזלים ופרחונים של מין מקנן-קרקע זה נטרפים על ידי חמוסים, סמורים, ועורביים כגון העקעק הזנבתן. הבוגרים ניצודים על ידי דורסים, במיוחד ממשפחת הנציים. ציפורים קטנות נתונות גם לחסדי מזג האוויר, במיוחד בתקופת הנדידה, אולם גם באזורי הקינון והחריפה.
עלווית החורף משמשת לעיתים כפונדקאי למיני עופות טפילים ממשפחת הקוקייתיים כגון הקוקייה האירופית,
אולם בדרך-כלל היא מזהה ודוחה ביצים זרות של טפילים אלו, ורק לעיתים נדירות היא מתפתה לגדל גוזלים של מינים טפילים עד לפריחתם. כמו בציפורי שיר אחרות, המעי של עלווית החורף עלול להיות נגוע בתולעים נימיות, ונוצותיה בטפילים חיצוניים, כמו מינים שונים של קרציות עופות.
סוגי הנזק העיקריים שמסב האדם לעלווית החורף הם בלתי ישירים, דרך בירוא יערות הפוגע בבית גידולה, טריפה על ידי חתולי בית וחתולי רחוב, והתנגשות עלוויות במעופן בחלונות בניינים ומכוניות. מבין אלו רק לבירוא היערות יש השפעה חמורה על האוכלוסייה. עם-זאת, תודות לתפוצתם הגאוגרפית הרחבה של התת-מינים אבייטינוס וטריסטיס ולמדיניות שימור היערות בשטחו של תת-המין קוליביטה, עתידה של עלווית החורף ככל הנראה בטוח מהכחדה.
מצב שימור

לעלווית החורף תחום תפוצה נרחב, הנאמד ב-10 מיליון קילומטרים רבועים בהיקף גלובלי, ואוכלוסייתה מוערכת ב-60 מיליון עד 120 מיליון פרטים באירופה בלבד. אף שמגמת הריבוי באוכלוסייה העולמית לא נאמדה, נראה כי המין אינו מתקרב לסף הקריטריון של הרשימה האדומה של IUCN, המצביע על מגמת ירידה באוכלוסייה. (קריטריון זה משמעו מגמת ירידה של 30 אחוז ב-10 שנים או 3 דורות), מסיבה זו האוכלוסייה דורגה במצב ללא חשש.
כל התת-מינים העיקריים אינם נמצאים בסכנה, אולם תת-המין P. c. exsul ככל הנראה נכחד. נראה שתחום תפוצתו של תת-מין קוליביטה מתרחב, עם מגמה צפונה לעבר סקוטלנד, נורווגיה ושוודיה, וקיימת אוכלוסייה המתפשטת בדנמרק.
לקריאה נוספת

עזי פז, "עלווית החורף", אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, בהוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון 1986, כרך 6, עמ' 295
ארז ארליכמן, מקלט בחרמון: הציפורים הנודדות הקימו בית, באתר ynet, 20 ביוני 2013
קונקט

חברת קונקט ירושלים (רכבת קלה) בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית, אשר נוסדה בשנת 2006. קונקט היא החברה הראשונה בישראל, שעסקה בהפעלה ותחזוקת רכבות קלות.
החברה הפעילה את הרכבת הקלה בירושלים עד לשנת 2021 והתמודדה על הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב.
היסטוריה

חברת קונקט הוקמה בשנת 2006 על ידי תאגיד הסביבה והתחבורה הצרפתי ויאוליה, במסגרת קבוצת סיטיפס. קונסורציום סיטיפס זכה בזיכיון להקמה ולהפעלה של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים. החברה החלה להפעיל שירות מסחרי באמצעות 14 קרונות רכבת ב-11 אוגוסט 2011, והגיעה להפעלה מלאה של 21 רכבות, על פי הסכם הזיכיון במרץ 2012.
בשנת 2013, לאחר שבוויאוליה מכרו את פעילות התחבורה בכל רחבי העולם, השליטה בקונקט עברה לידי חברת התחבורה הצרפתית טראנסדב (Transdev). באוגוסט 2015 נרכשה החברה על ידי בעלי המניות של חברת סיטיפס ושינתה את שמה לקונקט.
בשנת 2017 קונקט הפכה להחברה הישראלית הראשונה, המפעילה רכבות קלות באופן עצמאי וללא ליווי של חברה זרה.
מחזור החברה (2015): 130 מיליון ₪. מנכ"ל החברה היה ערן שכטמן.
בשנת 2021 העבירה החברה את ההפעלה והתחזוקה של הרכבת חזרה למדינה במסגרת תהליך Buy Back אשר מוסדר בהסכם הזיכיון.
במסגרת תהליך זה המדינה רכשה את הזיכיון בחזרה מקבוצת סיטיפס תמורת סה"כ של 1.6 מיליארד ש"ח.
הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב

בשנת 2017 קונקט הקימה קונסורציום של חברות, במסגרת התמודדות על מכרז הפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב. לצד קונקט, הקונסורציום הורכב מחברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן ומחברת התחבורה קווים.
הערות שוליים

↑  ליאור גוטמן, יעקב שחר חובר למפעילת הרכבת בירושלים בהתמודדות על הפעלת הרכבת בתל אביב, באתר כלכליסט, 13 בפברואר 2017
↑  נתי יפת, ‏קווים ודן מתמודדות עם שותפות זרות על הפעלת הקו האדום, באתר גלובס, 12 בפברואר 2017
↑   מיכאל רוכוורגר, בת"א חופרים, בירושלים מרוויחים: מפעילת הרכבת הקלה נרכשה ב-100 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 20 באוגוסט 2015
↑   ערן אזרן, הדו"חות נחשפים: כמה מרוויחה הרכבת הקלה בירושלים - ואיך השפיע גל הטרור?, באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2016
↑  איריס ליפשיץ-קליגר, חוויה משפחתית: יוצאים מוקדם מהעבודה, באתר ynet, 2 במרץ 2015
↑  עמרי מילמן, המדינה רוכשת את זיכיון הפעלת הרכבת הקלה בירושלים ב-1.62 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2020
↑  נתי יפת, ‏קווים ודן מתמודדות עם שותפות זרות על הפעלת הקו האדום, באתר גלובס, 12 בפברואר 2017
פתילת המדבר הגדולה

| פתילת המדבר הגדולה |
| --- | --- |
פרח פתילת המדבר הגדולה פרח פתילת המדבר הגדולה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: הרדופיים
סוג:: פתילת המדבר
מין:: פתילת המדבר הגדולה
שם מדעי
 Calotropis procera ‏אייטון, 1811
פְּתִילַת הַמִּדְבָּר הַגְּדוֹלָה (שם מדעי: Calotropis procera, המכונה גם תַּפּוּחַ סְדוֹם) מין עץ ממשפחת ההרדופיים בגובה של 2-5 מטרים, שגדל בצפון אפריקה, באפריקה הטרופית, בדרום-מערב אסיה ובהודו-סין. העץ גדל גם בישראל, בעיקר באזור עין גדי.
בעבר פתילת המדבר שויכה למשפחת האסקלפיים. משפחה זו בוטלה וצורפה למשפחת ההרדופיים.
מאפיינים

עליו של העץ רחבים ושעירים, וכאשר פוצעים אותם, נוטף מהם מיץ חלבי רעיל. הצמח מכיל גליקוזיד, אשר במינון נמוך יכול לשמש לטיפול בנגעים בעור. פרחי העץ לבנבנים-ורודים. פירותיו עגולים וגדולים, וצורתם כצורת התפוח, אך כאשר פותחים את הפרי מגלים כי הוא כמעט חלול לגמרי, ובתוכו רק ציציות שיער וזרעים.
שמו העממי של העץ קשור לאגדה: כשהפך אלוהים את סדום ועמורה, הפך גם את העצים לעצי סרק. כך הפך עץ התפוח הצומח בסדום לעץ פרי, שנראה יפה אך פריו רע.
יש המזהים את ה"בוץ" המוזכר במקרא ובחז"ל עם בד שהפיקו מאותן ציציות שיער המצויות בפירותיו של צמח פתילת המדבר.
יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה) מתאר את הפרי, בתיאורו את ארץ סדום: ”וגם האפר הולך ומתחדש בפרי המקום ההוא, אשר צבע קליפתו דומה לצבע פרי עץ-מאכל, אולם בהתלשו בכף הוא כלה כעשן וכאבק” (.).
יש המזהים את פתילת המדבר הגדולה עם פתילת המדבר המוזכרת במשנה במסכת שבת, בהקשר לסוג הפתילות האסורות לשימוש בשבת, שנעשו מה"שערות" הצמודות לזרע הפרי ששימשו להכנת פתילות: ”אין מדליקין לא בלכש ולא בחסן... ולא בפתילת המדבר” (משנה, מסכת שבת, פרק ב', משנה א').
הפרחים מואבקים על ידי מינים שונים של דבורי עץ (Xylocopa spp.). בישראל המאביקים הם דבורת-העץ הצהובה (X. pubescens) ודבורת-העץ השחורה (X. sulcatipes).
תפוצה בארץ ישראל

התפוצה בארץ ישראל: העץ מצוי בערבות הירדן, בערבה ובאדום; נדיר במדבר שומרון, בבקעת ים המלח ובדרום הנגב; נדיר מאוד בגולן, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בחוף הגליל, בהר הנגב ובעמון. פתילת המדבר הגדולה הוא צמח מוגן בישראל.
גלריה

פריחה
שיח פתילת המדבר באזור ים המלח
פתילת המדבר בעינות צוקים
שיח פתילת המדבר בקיבוץ אליפז
פרי וסביבו פרחים