stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקדוקי הטעמים
תוכן הספר

ספר דקדוקי הטעמים כולל עשרים וששה שערים קצרים, המנוסחים ברובם בחריזה. במהדורות הספר הנפוצות, המבוססות על אוספי כתבי מסורה הנספחים למצחפי המסורה, יחד עם הערות המסורה שהצטרפו אל הספר עלה מספר השערים לכשבעים וששה.
שני הפרקים הראשונים של הספר עוסקים בתיאור טעמי המקרא, ובהצגת שלושת חלקי התנ"ך ודרכי הכתיבה השונות שלהם. במהדורות הספר הנפוצות נמצאים ביניהם גם תיאור של האותיות, סימני הניקוד, וכללי דקדוק שונים.
יתר שערי הספר מציגים כל אחד כלל קצר, תוך הצגת דוגמאות מהתנ"ך לכלל, וציון היוצאים ממנו.
פרקי הספר פונים לקורא הבקיא בענייני המסורה, ואינם עוסקים בביאור עניינים בסיסיים. הם עוסקים בכללי משרתי כמה מן הטעמים, הן מטעמי אמ"ת הן מטעמי כ"א ספרים, בשינויי הגיית מילים על פי ההטעמה שלהן ובאופן הניקוד של מילים מסוימות.
עיקר הספר עוסק בהשפעת הטעמים על ענייני דקדוק והגייה; רוב הפרקים סובבים סביב תנועת השווא: הנעת השווא באמצע מילה, אופן סימון השווא הנע, ומשמעותו של השווא למניין ההברות לצורך הצבת הטעמים.
מן הספר עולה שיטתו, שהנעתו של השווא תלויה הרבה בגעיות ובטעמים, כלומר בהקשר המוזיקלי, ולא בכללים הקשורים לתורת הצורות.
תפוצתו של הספר

הספר שימש בעיקר כנספח למצחפים הכוללים את התנ"ך, יחד עם רשימות מסורה אחרות. ביניהם, למשל, כתר ארם צובא. פעמים רבות שימש הספר במצחפי המקרא כחומר לעיטורים סביב תוכן כתבי היד, כשהסופר לא מתאמץ להעתיק כראוי, והוא מביא את הנוסח בצורה קטועה, חלקית ומבולבלת.
פרקים מספרי דקדוק ומסורה המאוחרים לספר, למשל מחברת התיג'אן התימנית, מבוססים עליו ומהווים מעין פרפרזה שלו.
הספר נדפס כבר עם הדפוס הראשון של המקראות הגדולות - בוונציה בשנת רע"ו. מהדורה מדעית של הספר נדפסה על ידי יצחק בֶּר, והרמן לברכט שטרק (אנ') בשנת 1879. במהדורה זו נכנסו אל תוך הספר כמה רשימות מסורה אחרות, שנספחו יחד איתו למצחפי התנ"ך.
מהדורה מדעית מקיפה יותר יצאה לאור על ידי אהרן דותן בשנת תשכ"ז. מהדורה זו מתבססת על גרסתו הערוכה של הספר מן המאה העשירית. היא נערכה ע"פ כתבי יד רבים, הושב בה סדר הפרקים אל מכונו כפי המשתקף בכתבי היד, ולספר צורפו מבוא, אפראט, פירושים והערות.
לקריאה נוספת

ספר דקדוקי הטעמים לר' אהרן בן משה בן אשר, מהדורת אהרן דותן, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשכ"ז.
אהרן דותן, אוצר קונטרסי המסורה: מכמני לשון מני קדם, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, תשפ"א 2021 - מהדורה הכוללת את כל קונטרסי המסורה.
הערות שוליים

↑  נחמיה אלוני, הבלשנות העברית בטבריה, ירושלים: תשנ"ה, פרק ו.
↑  אהרן דותן, ספר דקדוקי הטעמים לר' אהרן בן משה בן אשר, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשכ"ז, מבוא, פרקים א–ב.
↑  מהדורת דותן שם עמ' 36–37; ד.ש. לוינגר, "כתר ארם צובא או דקדוקי הטעמים", תרביץ לח, תשכ"ט.
↑  במהדורת בער ושטראק הם פרק 3 ופרק 17.
↑  המבוא למהדורת דותן, פרק ד.
↑  ספר דקדוקי הטעמים, מהדורת בער ושטראק, לייפציג, 1879, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418248705171  VIAF: 9927157226610685410009   WorldCat (עם VIAF): 9927157226610685410009
אצבע עוג מלך הבשן

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′53″N 35°13′20″E﻿ / ﻿31.7815°N 35.222361111111°E﻿ / 31.7815; 35.222361111111
  (למפת ירושלים מוגדלת) אצבע עוג מלך הבשן(למפת ירושלים רגילה) אצבע עוג מלך הבשן(למפת הרי ירושלים רגילה) אצבע עוג מלך הבשן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אצבע עוג מלך הבשן
 
אצבע עוג מלך הבשן, 2014
אצבע עוג מלך הבשן הוא כינויו הנפוץ של עמוד אבן הנמצא בכיכר מוסקבה, מגרש הרוסים בירושלים, בסמוך לכניסה לבית המעצר. חציבתו של העמוד רחב הממדים לא הושלמה ועל כן נותר במצב מאוזן, כחלק מסלע האם. שמו ניתן לו על שם עוג מלך הבשן המתואר במסורת היהודית כמלך גדול ממדים. אורך העמוד הוא כ-12 מטרים, קוטרו הממוצע מגיע ל-1.75 מטרים ומשקלו המשוער הוא כשישים טונות.
עמוד האבן היה מכוסה במשך הדורות באדמה ובאשפה, ובשנת 1871 בעת חפירת היסודות לבניין סמוך חשפו קבלנים רוסים את העמוד. כתב על כך שארל קלרמון-גנו, שבחן את העמוד מייד לאחר חשיפתו:
במהלך חפירות שנערכו בשנת 1871 בתוך המתחם הרוסי מחוץ לעיר, התגלה עמוד מונוליתי ענק, שוכב לפני וכמעט במקביל לכנסייה. שלוש תעלות, שנחפרו בהזדמנות הראשונה משני צידי בעמוד ובאמצעו, איפשרו להעריך את הממדים העצומים של העמוד הבלתי-גמור הזה, שעדיין שוכב על קרקעית המחצבה שממנה נגדע.
קלרמון-גנו שיער, בהסתמך על ממדי העמוד, שהוא נחצב כדי לשמש פילסטר בבית המקדש השני בתקופת הורדוס, ושהוא נותר במחצבה כיוון שהוא ניזוק במהלך חציבתו. הוא ביסס את הערכתו על תיאור בית המקדש על ידי יוסף בן מתתיהו. יורם צפריר מציע כי העמוד נחצב לצורך בניית כנסיית הניאה. העמוד נסדק בזמן העבודה, וכנראה זו הסיבה שהוא הושאר במקומו הנוכחי. לכך יש לצרף את הידוע על קיומה של מחצבה קדומה במקום מתקופת בית שני.
בירושלים התגלו שני עמודי אבן דומים נוספים, בשכונת מחנה יהודה. כיום הם מוסתרים על ידי הבנייה העירונית.
גלריה

צילום משנת 1881
שלט הסבר
הערות שוליים

1 2  Charles Clermont-Ganneau, "Archæological researches in Palestine during the years 1873-1874", 1899 edition, pp. 254
↑  ירושלים, תוכנית מתאר מקומית למגרש הרוסים, נספח ארכאולוגי
↑  Charles Clermont-Ganneau, "Archæological researches in Palestine during the years 1873-1874", 1899 edition, pp. 255
↑  יורם צפריר, ‏פרוקופיוס על כנסיית הנֶאָה, הקרדו ו'אצבעו של עוג' בירושלים, קתדרה 115, ניסן תשס"ה 2005
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מועדון ספורט אשדוד

שחקני הקבוצה חוגגים ניצחון בית, ספטמבר 2003
מועדון ספורט אשדוד, המוכר בראשי התיבות מ.ס. אשדוד, הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר אשדוד, שנוסד בשנת 1999 לאחר איחוד בין קבוצת מכבי עירוני אשדוד לקבוצת הפועל אשדוד. הקבוצה מתמודדת בליגת העל, והיא משחקת באצטדיון הי"א המכיל כ-7,800 מקומות ישיבה.
תארים והישגים

גביע הטוטו:
סגנות (4): עונות: 2001/2002, 2004/2005, 2005/2006, 2008/2009
גביע הטוטו לאומית:
סגנות (1): 2015/2016
סטטיסטיקה בליגת העל

עונות בליגה: 22 (כולל עונת 2021/2022)
המיקום הגבוה ביותר: 3 (2004/2005, 2020/2021)
הניצחון הגבוה ביותר: 0–6 על מכבי נתניה (1999/2000)
ההפסד הגבוה ביותר: 0-6 מול מכבי חיפה (2005/2006, 2021/2022)
שיאן ההופעות: דוד רביבו – 318 משחקים
סטטיסטיקה בליגת העל > מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים

| מקום | שחקן | שערים |
| --- | --- | --- |

| 1 | שי הולצמן | 72 |
| 2 | עידן שריקי | 59 |
| 3 | דימיטאר מקרייב | 53 |
| 4 | דוד רביבו | 39 |
| - | משה אוחיון | 39 |
| 6 | דין דוד | 30 |
| 7 | יניב עזרן | 26 |
| 8 | אלון חזן | 24 |
| 9 | אלק נילאש | 21 |
סטטיסטיקה בליגת העל > מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים > זוכים בתואר מלך השערים של ליגת העל במדי הקבוצה

| עונה | שם השחקן | שערים | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002/2003 | שי הולצמן | 18 | יחד עם יניב אברג'יל מהפועל כפר סבא |
| 2003/2004 | שי הולצמן | 16 | יחד עם אופיר חיים מהפועל באר שבע |
| 2005/2006 | שי הולצמן | 18 |  |
| 2006/2007 | יניב עזרן | 15 |  |
שחקני עבר בולטים

ישראל אלון חזן
ישראל דין דוד
ישראל משה אוחיון
ישראל חיים רביבו
ישראל דוד רביבו
ישראל משה גלאם
ישראל ז'אן טלסניקוב
ישראל אילן בכר
ישראל יגאל זריהן
ישראל שי הולצמן
ישראל עמיר תורג'מן
ישראל אורן ניסים
ישראל ברוך דגו
ישראל אייל אלמושנינו
ישראל יוסי אופיר
ישראל חנן פדידה
פולין אנדז'יי קוביקה
ניגריה בלסינג קאקו
ישראל אסי טובי
גאנה עמנואל פאפו
חוף השנהב ז'אן ז'אק גוסו גוסו
ישראל יניב עזרן
אורוגוואי כריסטיאן גונזאלס
קרואטיה דראגן סטויקיץ'
בולגריה דימיטאר מקרייב
ישראל עידן שריקי
ישראל ניר ביטון
ישראל אמיר לביא
ישראל רחמים צ'קול
ישראל אופיר מרציאנו
ישראל עופר ורטה
סרביה אלכסנדר דוידוב
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו יא יא פטי
ישראל ישראל ראש
ישראל מיקי סירושטיין
ישראל מיכאל אוחנה
ישראל ניב זריהן
ישראל אור אינברום
ראו גם: רשימת כדורגלני הקבוצה עליהם יש ערך בוויקיפדיה העברית
יצרני תלבושות וספונסרים ראשיים

| שנים | מלבישה | ספונסר ראשי |
| --- | --- | --- |
| 1999 | דיאדורה | - |
| 2000–2002 | דיאדורה | תבל דיגיטל |
| 2002–2007 | דיאדורה | י.ח. דמרי |
| 2007–2008 | סקטור ספורט | י.ח. דמרי |
2008–2009: סקטור ספורט
| 2009–2010 | נייקי | סקטור ספורט |
| 2013-2010 | נייקי | סטאר סנטר |
| 2013–2014 | Legea | רדיו ירושלים |
| 2015-2014 | נייקי | רדיו ירושלים |
| 2016-2015 | נייקי | קבוצת אמסילי |
| 2017-2016 | JARTAZI | SESSME |
| 2018-2017 | נייקי | סגול השקעות |
| 2019-2018 | נייקי | - |
| 2019- | נייקי | סגול השקעות |

רדיו ירושלים:
מאמני הקבוצה

להלן רשימת המאמנים של מועדון ספורט אשדוד מאז הקמתו:
| שם | שנים | הערות/אירועים בולטים |
| --- | --- | --- |
| ישראל ניסים בכר | 1999 | עונת האיחוד של המועדון |
| ישראל מירו בן שמעון | 1999–2000 |  |
| ישראל אלישע לוי | 2000–2004 | סגנית מחזיקת גביע הטוטו (2001/2002) |
| ישראל יוסי מזרחי | 2004–2006 | מקום שלישי בליגת העל (2004/2005) סגנית מחזיקת גביע הטוטו (2004/2005, 2005/2006) |
| ישראל אלון חזן | 2006–2008 |  |
| ישראל חיים רביבו | 2008 | מאמן זמני |
| ישראל יוסי מזרחי | 2008–2010 | סגנית מחזיקת גביע הטוטו (2008/2009) |
| אנגליה ג'ון גרגורי | 2010–2011 |  |
| ישראל יוסי מזרחי | 2011–2013 |  |
| ישראל ניר קלינגר | 2013–2015 | ירידה לליגה הלאומית (2014/2015) |
| ישראל אייל לחמן | 2015 |  |
| ישראל רוני אוואט | 2015–2017 | עלייה לליגת העל (2015/2016) |
| ישראל רן בן שמעון | 2017 |  |
| ישראל ראובן עטר | 2017 |  |
| ישראל עמיר תורג'מן | 2017–2018 |  |
| ישראל יוסי מזרחי | 2018 | מאמן זמני |
| מקדוניה בלגויה מילבסקי | 2018 |  |
| ישראל יובל נעים | 2018–2019 |  |
| ישראל משה אוחיון | 2019 |  |
| ישראל אבי בוחבוט | 2019 |  |
| ישראל רוני אוואט | 2019–2020 |  |
| ישראל רן בן שמעון | 2020–2023 | מקום שלישי בליגת העל (2020/2021) |
| ישראל אלי לוי | 2023–2025 |  |
| ישראל קלמי סבן | 2025 | מאמן זמני |
| ישראל חיים סילבס | 2025– |  |
מחלקת הנוער והאקדמיה לכדורגל

בתחילת הדרך הייתה מחלקת הנוער מינימלית יחסית. לאחר מספר שנים התמיכה בנוער גדלה לאיטה, גם מצד העירייה וגם מצד הבעלים - ג'קי בן זקן שראה במחלקת הנוער פרויקט חשוב.
בשנת 2010 הוקמה אקדמיית הכדורגל של מ.ס. אשדוד, בניהולו של חלוץ העבר שי הולצמן ובתמיכתו של הבעלים שבנה קומפלקס שלם הכולל: לובי כניסה, חדר אוכל, חדר קולנוע המשמש גם להרצאות ותדריכים, חדרים זוגיים לשחקנים עם טלוויזיות, עמדות מחשב, חדרי טיפולים ועוד. האקדמיה משמשת כמעיין פנימייה לילדים המתקבלים אליה, ומספקת מקום לינה וארוחות חמות (ובריאות) ועובדת בשילוב עם בתי הספר בעיר ועם אנשי מקצוע לכדורגל ואנשי ספורט ובריאות.
כיום מחלקת הנוער והאקדמיה של אשדוד מספקת כישרונות צעירים לנבחרות ישראל ולקבוצות הגדולות בישראל.
מכירות שחקנים אלו הניבו למועדון הכנסות גדולות מהעברות בסכומים גבוהים יחסית לישראל, לקבוצות בישראל ומחוצה לה, ועל שחקנים אלו ורווחים ממכירתם הקבוצה הבוגרת מתבססת באופן מסורתי, וכך למשל הרוויחה הקבוצה סכום משוער של כ-43 מיליון ש"ח ממכירת שחקנים בשנים 2011-2017 (ההעברות הבולטות: יניב עזרן למכבי תל אביב, מתן אוחיון לשרלרואה, אופיר מרציאנו להיברניאן, ניר ביטון לסלטיק, ניב זריהן, מיכאל אוחנה וחאתם אלחמיד להפועל באר שבע, אור אינברום לגנט).
קבוצת הנוער שיחקה בליגה הלאומית לנוער לאחר שירדה מליגת העל בסיום עונת 2018/19, אך חזרה לליגה הראשונה עונה לאחר מכן.
הקבוצה זכתה ארבע פעמים בגביע המדינה לנוער (2000/2001, 2007/2008, 2011/2012 2020/2021).
בעונת 2021/2022 זכתה קבוצת הנוער באליפות בפעם הראשונה.
מחלקת הנוער והאקדמיה לכדורגל > קבוצות מחלקת הנוער לעונת 2017/2018

מנהל מקצועי של מחלקת הנוער: יוסי מזרחי
מנהל מחלקת הנוער: חיים בנישו
| שם הקבוצה | ליגה | מאמן |
| --- | --- | --- |
| מ.ס.ע. אשדוד | ליגת העל לנוער | זוהר ברמכר |
| מ.ס.ע. אשדוד ז'ילבר | נערים א' על | יגאל זריהן |
| מ.ס.ע. אשדוד מוריס | נערים ב' ארצית דרום | קובי אדרי |
| מ.ס.ע. אשדוד אלונה | נערים ג' מרכז | דקל מלכה |
| מ.ס.ע. אשדוד אבירם | ילדים א' מרכז | דניאל טולמסוב |
| מ.ס.ע. אשדוד | ילדים ב' מרכז | איב שריקי |
| מ.ס.ע. אשדוד סולומון | ילדים ג' מרכז | רז אלגזאר |
| מ.ס.ע. אשדוד | ילדים טרום א' מרכז | מור סיאני |
| מ.ס.ע. אשדוד | ילדים טרום ב' דן | חיים שעשוע |
סגל הקבוצה > צוות מקצועי

| --- | --- |
מאמן ראשי: ישראל חיים סילבס
עוזר מאמן: ישראל נאור ברקול
מאמן שוערים: ישראל עידו נחושתאי
מאמן כושר: ישראל אהוד בן שושן
לקריאה נוספת

זוהיר בהלול, רמי ברוש, יגאל ביטון, האנציקלופדיה לכדורגל ישראלי, כרך ג', עמ' 228 - 231, הוצאת ישראגול, 2011
הערות שוליים

1 2 3 4  https://www.fcashdod.co.il/אודות-המועדון/
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, מ.ס. אשדוד: עמיר תורג'מן פוטר, יוסי מזרחי יחליפו, באתר וואלה, 24 באפריל 2018
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, בלגויה מילבסקי מונה למאמנה החדש של מ.ס. אשדוד, באתר וואלה, 11 במאי 2018
↑  מאור לוי, מיקי שורץ ואלי סניור, בובי מילבסקי פוטר מאשדוד, באתר ynet, 13 בנובמבר 2018
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, יובל נעים חתם במ.ס. אשדוד והעביר אימון בכורה: "לכאן רציתי להגיע", באתר וואלה, 23 בנובמבר 2018
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, מ.ס. אשדוד: יובל נעים פוטר אחרי עשרה משחקי ליגה בלבד, באתר וואלה, 26 בינואר 2019
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, נמצא הפתרון לתעודת הפרו: אבי בוחבוט מצטרף למ.ס. אשדוד, באתר וואלה, 19 בפברואר 2019
↑  עמית קרקו, ‏אוואט מונה למאמן אשדוד, משה אוחיון יחד איתו, באתר ONE‏, 27 במאי 2019
↑  נטע בן אברהם, ‏מאז 2011: אשדוד הרוויחה 43 מ' ש"ח ממכירת כוכביה, באתר ערוץ הספורט, 16 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294460505171  VIAF: 258000343   WorldCat (עם VIAF): 258000343 
שחקני מועדון ספורט אשדוד, ינואר 2018
שי הולצמן, מלך שערי הקבוצה
סמל האקדמיה של אשדוד
היסטוריה של המכונית

פורד דגם T (בחזית) ופולקסווגן חיפושית (מאחור) הם בין דגמי המכוניות הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
ההיסטוריה של המכוניות מתחילה עוד מימי קדם, שבהם נעשו ניסיונות ליצור כלי נסיעה הניתנים להנעה. הניסיונות הראשונים הידועים והמוכרים החלו עוד מהמאה השבע עשרה. הניסיון הראשון הידוע היה בשנת 1649, בה האנס האוטש (אנ') מנירנברג תכנן כרכרה המונעת על ידי מנגנון של שעון. בשנת 1672 הורכב רכב בקנה מידה קטן שהתבסס על מנוע קיטור, אם כי לא היה מעשי להסעת אדם בפועל. המכונית הראשונה המונעת בקיטור עם יכולת לשמש לתחבורה אנושית נבנתה על ידי ניקולאס-ג'וזף קונו (אנ') בשנת 1769. בתחילת המאה ה-19 הומצא מנוע דה ריבאס (אנ'), שהיה אחד ממנועי הבעירה הפנימית הראשונים, וגרסה מוקדמת ובסיסית של מנוע חשמלי. מאוחר יותר, ב-1826, ערך המהנדס סמואל בראון (אנ') ניסוי של שימוש תעשייתי במנוע הבעירה הפנימית, אם כי בפועל, יוצרו רק שני מנועים כאלה.
הפיתוח נבלם באמצע המאה ה-19, בעקבות תגובת נגד שהייתה כלפי כלי רכב גדולים, עם זאת, הפיתוח של חלק מהמנועים נמשך. מנועי הבעירה התפתחו למנועי שתי פעימות וארבע פעימות, וכן עם שימוש בבנזין להנעה. המכונית המודרנית הראשונה שיוצרה בייצור סדרתי ואפשרה שימוש יום-יומי הופיעה בשנת 1886, כאשר קרל בנץ פיתח מכונית מונעת בנזין, וייצר מספר עותקים זהים שלה. בשנת 1890, גוטליב דיימלר, שהמציא מנוע מהיר שפעל על נפט נוזלי, ווילהלם מאייבאך (אנ') הקימו חברה לייצור מכוניות בשם דיימלר מוטורן גזלשאפט (אנ'). בשנת 1926 החברה התמזגה עם החברה של קרל בנץ כדי להקים את דיימלר-בנץ, הידועה במותג הרכב שלה מרצדס-בנץ.
משנת 1886 נכנסו ממציאים ויזמים רבים לעסקי ה"כרכרות ללא סוסים" באמריקה ובאירופה, והמצאות וגילויים חדשים בתחום קידמו במהירות את הפיתוח והייצור של מכוניות. רנסום אלי אולדס ייסד את אולדסמוביל בשנת 1897, והציג את הדגם Curved Dash בשנת 1901. אולדס היה חלוץ פס הייצור, בכך שייצר מכוניות שהורכבו מחלקים זהים הניתנים להחלפה, וייצר אלפי מכוניות עד 1903. בפועל, יוצרו כ-19,000 אולדסמובילים על ידי יצרנים שונים, כשהאחרון יוצר ב-1907. שיא הייצור המשוער הוא בין השנים 1903 ל־1905, בהן יוצרו עד כ-5,000 יחידות בשנה.
בשנת 1908 חברת פורד חוללה מהפכה נוספת בייצור הרכב, כשפיתחה את המודל פורד דגם T, שנמכר במחיר נמוך יחסית. משנת 1913 החל יצור מכוניות בשיטת ייצור חדשה – פס ייצור נע, והיא אפשרה לפורד להוריד את מחיר דגם ה־T בכמעט 50%, דבר שהפך אותו לרכב הראשון שנמכר במחיר שהיה בהישג יד עבור הקונה הממוצע.
הנעה > כלי רכב מונעי קיטור > המאות ה-17 וה-18

פרדיננד פרביסט, חבר בישועים בסין, בנה רכב מונע על ידי קיטור בסביבות 1672, כצעצוע לקיסר סין, קאנגשי. הרכב היה בגודל קטן ללא יכולת להסיע אדם, אך ככל הנראה היה הרכב הראשון שהונע על ידי קיטור.
בסוף המאה ה-18 הומצאו כלי רכב מונעים בקיטור שהיו בגודל שאפשר להוביל אנשים ומטענים. ניקולס-ג'וזף קונו ערך הדגמה ל-fardier à vapeur, טרקטור ארטילרי ניסיוני המונע בקיטור, בשנים 1770 ו-1771. אולם זה התברר כבלתי מעשי לייצור, וההמצאה לא הגיעה לידי פיתוח. עד לשנת 1784 כבר תוכנן דגם של כרכרה המונעת בקיטור שהיה מעשי לפיתוח, על ידי המהנדס הסקוטי ויליאם מרדוך. ב-1801, המהנדס ריצ'רד טרוויטיק הפעיל רכב בגודל מלא על הכבישים בקמבורן (אנ').
הנעה > כלי רכב מונעי קיטור > המאה ה-19

במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות לשלב בכלי רכב הנעה בקיטור. בתקופה זו פותחו חידושים כמו בלמים ידניים, תיבות הילוכים מרובות-הילוכים, והיגוי משופר. כמה כלי רכב מוצלחים אף סיפקו תחבורה ציבורית, עד שתגובת נגד לדבר הביאה להעברת חקיקה נגד התופעה, כגון חוקי הקטרים (אנ') של בריטניה (1861–1878). בחוק משנת 1865 ("חוק הדגל האדום") שהגביל את מהירות הנסיעה של כלי רכב ממונעים (ל-2 מייל לשעה בעיר ול-4 מייל לשעה מחוץ לה), ודרש שלפני כלי רכב מונעים הגוררים מספר קרונות בכבישים ציבוריים ילך אדם המניף דגל אדום. דבר זה, למעשה, עצר את פיתוח המכוניות בבריטניה במשך רוב המאה ה-19. משום כך, הממציאים והמהנדסים עברו להתמקד בשיפורים לקטרי רכבת. החוק לא בוטל עד 1896, אם כי הצורך בדגל האדום הוסר ב-1878.
בשנת 1816 בנה פרופסור באוניברסיטה הטכנית של פראג, יוסף בוז'ק (אנ') יוזף בוז'ק, מכונית קיטור המונעת בנפט. וולטר הנקוק (אנ'), שבנה והפעיל אוטובוסי קיטור בלונדון, בנה בשנת 1838 כלי תחבורה בשם פטון (Phaeton) (אנ'), שהיה למעשה מכונית דו-מושבית. בשנת 1867 התכשיטן הקנדי הנרי סת' טיילור הציג הדגמה של "כרכרת הקיטור" (אנ') שלו ביריד סטנדסטד (אנ'), שנערך בקוויבק. בסיס הרכב היה כרכרה בעלת גלגלים גבוהים, עם חיזוק לתמיכה במנוע קיטור דו-צילינדרי שהותקן ברצפת הכרכרה. בשנת 1873 בנה Amédée Bollée (אנ') הצרפתי רכבי כביש מונעי קיטור בעלי הנעה עצמית המיועדים לנסיעה בכביש ולהסעת קבוצות נוסעים.
המכונית הראשונה שהתאימה לשימוש בכבישי העגלות שהיו קיימים באותה תקופה בארצות הברית הייתה רכב מונע בקיטור שהומצא בשנת 1871 על ידי ד"ר JW Carhart, כהן דת של הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית (אנ'), בעיר רסין שבוויסקונסין. הדבר גרם למדינת ויסקונסין להציע בשנת 1875 פרס של כ־10,000 דולר (שווה ערך ל-$277,455 בשנת 2023) לאדם הראשון שייצר תחליף לשימוש בסוסים ובעלי חיים אחרים להנעה, במהירות ממוצעת של יותר מ-8 קמ"ש, לטווח שמעל ל-320 ק"מ. ההצעה הובילה למירוץ הרכב הראשון מעיר לעיר בארצות הברית, שהחל ב-16 ביולי 1878 בגרין ביי שבוויסקונסין, והסתיים בבירת ויסקונסין – מדיסון. המסלול של המירוץ עבר בערים אפלטון, אושקוש, וואפון (אנ'), ווטרטאון (אנ'), פורט אטקינסון (אנ') וג'יינסוויל (אנ'). שבעה כלי רכב נרשמו לתחרות, אך רק שניים התחרו בפועל, ויצאו מגרין ביי ומאושקוש. הרכב מגרין ביי היה מהיר יותר, אך התקלקל לפני השלמת המירוץ. יוצרי הרכב מאושקוש סיימו מסלול נסיעה של 323 ק"מ בתוך 33 שעות ו-27 דקות, במהירות ממוצעת של 9.7 קמ"ש. בשנת 1879 העניק להם בית המחוקקים מחצית מהפרס.
הנעה > כלי רכב מונעי קיטור > המאה ה-20

רכבי כביש וקרונות רכבת המונעים על ידי קיטור הגיעו לשיא התפתחותם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, עם דוודים בעלי יכולת חימום מהירה, ועם תכנון של מנועים יעילים. גם מנועים של בעירה פנימית התפתחו במידה ניכרת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפכו לקלים יותר לתפעול ולאמינים יותר. הפיתוח של מנוע הדיזל המהיר משנת 1930 החל להחליף את מנוע הקיטור עבור קרונות, תהליך שהואץ בבריטניה על ידי שינויי מס שהפכו את קרונות הקיטור ללא כלכליים בן לילה. אף על פי שכמה מפתחים המשיכו עם מנוע הקיטור, לא התרחשו התפתחויות משמעותיות בייצור מכוניות קיטור לאחר הופעת הדגם Doble steam car (אנ'), שיוצר עד לשנת 1931.
בשנות ה-50 הייתה התעניינות בהנעת מכוניות (ומטוסים) באמצעות טורבינות קיטור המופעלות באמצעות כורים גרעיניים קטנים. אולם הדבר לא בא לכדי ביצוע בגלל חששות מפני הסכנות הטמונות בטכנולוגיית הביקוע הגרעיני.
הנעה > מכוניות חשמליות > המאה ה-19

בשנת 1828 בנה הממציא ההונגרי אניוש אישטבן ידליק (אנ') מכונית מדגם זעיר שהופעלה על ידי מנוע חשמלי שהמציא. הנפח תומאס דאוונפורט (אנ') מוורמונט, שהמציא את המנוע זרם ישר (DC) החשמלי האמריקני הראשון, התקין בשנת 1834 את המנוע שלו בדגם של מכונית קטנה, אותה הפעיל על מסילה מעגלית קצרה עם מתח חשמלי. בשנת 1835 ייצרו פרופסור סיברנוס סטרטינך (גר') מהעיר חרונינגן שבהולנד, ועוזרו כריסטופר בֶּקֶר מכונית חשמלית בגודל קטן, המופעלת על ידי סוללה חד פעמית, שאינה ניתנת להטענה. בהמשך הושגה התקדמות, כשבשנת 1838 בנה הסקוטי רוברט דייווידסון (אנ') קטר חשמלי שהגיע למהירות של 4 מייל בשעה (6.4 קמ"ש). בשנת 1840 נרשם פטנט באנגליה על שימוש במסילות כמוליכי זרם חשמלי. פטנטים אמריקאים דומים נרשמו בשנת 1847.
המקורות מצביעים על המצאות שונות כמכונית החשמלית הראשונה. בין השנים 1832 ל-1839 (לא ברורה השנה המדויקת), המציא רוברט אנדרסון (אנ') מסקוטלנד דגם גולמי של כרכרה המופעלת על ידי סוללה חד פעמית. בנובמבר 1881, הדגים הממציא הצרפתי גוסטב טרוּוֶה (אנ') גוסטב מכונית תלת גלגלית המונעת על ידי חשמל בתערוכה הבין-לאומית לחשמל (אנ'). הממציא האנגלי תומאס פארקר (אנ'), שהיה אחראי על חידושים בהנעה החשמלית, כמו חישמול הרכבת התחתית של לונדון, רכבות חשמליות עיליות בליברפול ובברמינגהאם, וכן שימוש בדלק ללא עשן, בנה מכונית חשמלית בלונדון בשנת 1884, תוך שימוש בסוללות נטענות בעלות קיבולת גבוהה יותר. עם זאת, אחרים רואים בדגם פלוקן אלקרו-וואגן (אנ') משנת 1888, של הממציא הגרמני אנדריאס פלוקן (אנ'), כמכונית החשמלית הראשונה בפועל.
הנעה > מכוניות חשמליות > המאה ה-20

מכוניות חשמליות נהנו מפופולריות בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20 כאשר חשמל היה בין השיטות המועדפות להנעת רכב. ההתקדמות בטכנולוגיית הבעירה הפנימית, ומערכת ההתנעה החשמלית בפרט, הפכה עד מהרה ליתרון זה למופרך, שכן המגוון הגדול יותר של מכוניות בנזין, זמני התדלוק המהירים יותר מהטענה חשמלית, ותשתיות נפט הולכות וגדלות, יחד עם ייצור המוני של רכבי בנזין על ידי חברות כמו פורד, והורדת מחיריהם עד לכדי מחצית מזה של המכוניות החשמליות, הביא לירידה בשימוש בהנעה חשמלית, ולמעשה גרם ליציאתה משווקים, למשל בארצות הברית, עד שנות ה-30.
הנעה > מכוניות חשמליות > המאה ה-21

הגברת החששות מההשפעה הסביבתית של מכוניות בנזין, מחירי בנזין גבוהים יותר, שיפורים בטכנולוגיית הסוללות והסיכוי להגעה לשיא תפוקת הנפט הביאו לעניין מחודש במכוניות חשמליות, הנתפסות כידידותיות יותר לסביבה וזולות יותר לתחזוקה והפעלה, למרות עלויות ראשוניות גבוהות.
הנעה > מנועי בעירה פנימית > תערובות גז

המחסור בדלקים מתאימים היווה מכשול לניסיונות המוקדמים להשתמש במנועי בעירה פנימית, לכן כמה מהמנועים המוקדמים ביותר השתמשו בתערובות גז. בשנת 1806 בנה המהנדס השווייצרי פרנסואה איזאק דה ריוואז (אנ') מנוע המופעל על ידי בעירה פנימית של תערובת מימן וחמצן. בשנת 1826 ערך האנגלי סמואל בראון בדיקה למנוע הבעירה הפנימית שלו, שהונע במימן, כשהשתמש בו כדי להניע רכב במעלה גבעת שוטרז שבדרום מזרח לונדון. מכוניתו של אטיין לנואר (אנ'), עם מנוע חד צילינדרי שפעל על גז מימן, ערכה נסיעת מבחן מפריז לז׳ואנויל-לה-פו (אנ') ב-1860, ועברה כ-9 ק"מ בשלוש שעות. גרסה מאוחרת יותר של הדגם הונעה על ידי גז פחם (אנ').
הנעה > מנועי בעירה פנימית > בנזין

ניקולאוס אוטו ואויגן לאנגן (אנ') פיתחו מנוע בנזין ב-1867. בהמשך, בשנת 1870 בערך, הוסיך הממציא זיגפריד מרכוס מווינה לעגלת יד פשוטה מנוע בנזין, מה שהפך אותו לאדם הראשון שהניע כלי רכב באמצעות בנזין, הידוע כיום כ"מכונית מרקוס הראשונה". המכונית השנייה שלו, שנבנתה ופעלה בשנת 1875, על פי כמה מקורות, הייתה המכונית הראשונה שהייתה מונעת בבנזין. כיום היא שוכנת במוזיאון הטכני של וינה. (אם כי מחקר מאוחר יותר העלה כי הרכב נבנה בשנים 1888–1889). ב-1883 רשם מרקוס פטנט גרמני על מערכת הצתה במתח נמוך מסוג מגנטו. אף על פי שבמהלך חייו הוא הוכר כיוצר המכונית, הנאצים כמעט מחקו את מעמדו זה במהלך מלחמת העולם השנייה. מכיוון שמרקוס היה ממוצא יהודי, משרד התעמולה הנאצי הורה להשמיד את יצירתו, למחוק את שמו מספרי הלימוד העתידיים, ולהסיר את האנדרטאות הפומביות שלו. בשנת 1938 ראה ג'ון ניקסון מ"הטיימס" בפיתוח של מרקוס כפיתוח ניסיוני, בניגוד לקרל בנץ שקידם את הרעיון לייצור בפועל של מכוניות בייצור המוני. ניקסון טען כי, למעשה, המכונית של מרקוס לא הייתה מעשית לשימוש בפועל.
בשנת 1885 בנה בנץ את המכונית הראשונה שלו, בנץ פטנט-מוטורוואגן (Benz Patent Motorcar), במנהיים. המכונית נחשבת למכונית המודרנית הראשונה – מכונית שהייתה פרקטית וניתנה לשיווק לשימוש יום-יומי – ולראשונה שיוצרה בייצור סדרתי. בנץ קיבל פטנט לרכבו ב-29 בינואר 1886, והחל את הייצור הראשון של המכוניות ב-1888, לאחר שאשתו – ברטה בנץ – הוכיחה כי המכונית מעשית לשימוש בפועל, כשנסעה עם המכונית את הנסיעה הראשונה שלה למרחק ארוך. בשנת 2008 נסללה דרך הזיכרון של ברטה בנץ להנצחת האירוע.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1889, תכננו גוטליב דיימלר ווילהלם מייבאך (אנ') וילהלם בשטוטגרט מרכב ייעודי שתוכנן עבור רכב, בניגוד לכרכרה רתומה לסוס המצוידת במנוע, כפי שהיה לפני כן. בשנת 1891 בנה ג'ון ויליאם למברט (אנ') רכב תלת גלגלי באוהיו סיטי (אנ') באוהיו, שנהרס בשריפה באותה שנה. באותו זמן בנה הנרי ניידיג כלי רכב שנע על ארבעה גלגלים בעיר אלנטאון שבפנסילבניה.
בממלכה המאוחדת נבנתה בלונדון המכונית הארבעה גלגלית הראשונה המונעת בבנזין על ידי פרדריק ברמר (אנ') בשנת 1892. דגם אחר נוצר בברמינגהאם בשנת 1895 על ידי פרדריק לנצ'סטר, שגם רשם פטנט על בלם הדיסק. המתנע החשמלי הראשון הותקן בדגם המכונית ארנולד, שהייתה מבוססת על דגם קודם בשם בֶּנְץ ווֶלוֹ (אנ'), שנבנה בקנט בין 1895 ל-1898.
ג'ורג' פוט פוס (אנ'), מהעיר שרברוק (אנ') שבקוויבק, בנה מכונית בנזין חד-צילינדרית בשנת 1896, בה נהג במשך ארבע שנים, תוך התעלמות מאיומים של פקידי עירייה במעצר בשל "תעלוליו המטורפים".