stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפון טיסה
סיפוני טיסה מודרניים > סיפון טיסה זוויתי

לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר שעתיד מטוסי הקרב הוא מטוסי סילון, הסתבר שיש צורך בהתאמות לנושאות המטוסים הקיימות, וזאת בשל מהירותם הרבה של מטוסי הסילון ומשקלם הגדול יחסית למטוסי הבוכנתיים. מטוס סילון נוחת במהירות גבוהה בהרבה מזו של מטוס בעל מנוע בוכנה, ולפיכך זקוק למרחק עצירה התופס חלק גדול בהרבה של סיפון הטיסה. הפתרון שהוצע היה בניית מסלול נחיתה נוסף, הממוקם בזווית למסלול הטיסה הרגיל לאורכה של האונייה. מכאן שמו, סיפון טיסה זוויתי (באנגלית: angled flight deck). חידוש זה הומצא בחורף 1944–1945 על ידי קפטן (לימים אדמירל משנה) דניס קמפבל, איש הצי המלכותי הבריטי, כתוצר של דיונים סביב עתידה של התעופה הימית.
לסיפון הזוויתי יתרונות רבים: ניתן לקיים בו המראות ונחיתות באותה עת, כאשר מטוסים יכולים להמריא מהסיפון שלאורך האונייה בעוד מטוסים אחרים נוחתים על המסלול הזוויתי. יתרון נוסף הוא באפשרות למטוס שלא הצליח להיעצר על ידי אחד מכבלי העצירה להמריא מחדש לניסיון נוסף, בלי לפגוע במטוסים החונים בחלקה הקדמי של האונייה או במטוסים בשלבי המראה.
שדרוג הסיפון לסיפון זוויתי איפשר שינויים מבניים ומבצעיים נוספים. ניתן היה להגדיל את ה"אי", המבנה העילי שעל הסיפון, ובכך להקל על ניהוג ותפעול האונייה ולאפשר בקרת טיסה טובה יותר. ניהול תנועת המטוסים על הסיפון השתפר והוקל מאוד, כאשר המראות נעשות מחלקה הקדמי של האונייה על ציר האורך של האונייה ונחיתות מתבצעות על הסיפון הזוויתי. השטח שבין שני המסלולים, באמצע האונייה, נותר פנוי לחימוש המטוסים ולתדלוק. סיפון טיסה זוויתי מקובל היום בכל נושאות המטוסים הפועלות על פי עקרונות STOBAR ‏(Short Take-Off But Arrested Recovery, המראה קצרה אך נחיתה באמצעות כבל עצירה) או CATOBAR ‏(Catapult Assisted Take-Off But Arrested Recovery, המראה בעזרת מעוט אך נחיתה באמצעות כבל עצירה).
סיפון טיסה זוויתי נוסה לראשונה ב-1952 על נושאת המטוסים הבריטית טריומף. השינוי לא היה מבני, והתבטא בצביעה מחדש של מסלול נוסף, בזווית לציר האורך של האונייה. ניסיון דומה נעשה באותה שנה גם בנושאת המטוסים מידוויי. בשני המקרים נותרו כבלי העצירה ומחסומי הרשת מיושרים לפי ציר האורך. ניסיון ראשון לשינוי מבני נעשה בנושאת המטוסים אנטיאטם (CV-36) בין ספטמבר לדצמבר באותה שנה, בה הותקנה מעין בליטה ועליה סיפון זוויתי. על סיפון זה נעשו ניסויים בנחיתות עם כבלי עצירה, שהוכחו כמוצלחות. ב-1953 השתתפה האונייה בתרגילים עם אוניות מציי ארצות הברית ובריטניה, בהם הוכחה יעילותו של סיפון כזה. בשנים שלאחר מכן שודרגו נושאות המטוסים בשני הציים, והותקנו בהן סיפוני טיסה זוויתיים. שדרוג כזה היה חלק מתוכנית SCB-125 שהוטמעה בחלק גדול מנושאות המטוסים מסדרת אסקס ומתוכנית SCB-110/110A שהוטמעה בנושאות המטוסים מסדרת מידווי. נושאת המטוסים הראשונה שנבנתה מלכתחילה עם סיפון טיסה זוויתי הייתה האונייה הבריטית ארק רויאל, ב-1955, ולאחריה נושאות המטוסים מסדרת מג'סטיק הבריטיות ונושאות המטוסים מסדרת פורסטל של צי ארצות הברית.
סיפוני טיסה מודרניים > "מקפצת סקי"

שיפור נוסף בסיפוני טיסה, בעיקר בנושאות מטוסים קטנות יותר, הוא מעין רמפה, כֶּבֶשׁ בקצה הסיפון, המכונה "מקפצת סקי". מקפצה זו הופכת חלק מהתנועה קדימה של המטוס לתנועה כלפי מעלה, והמטוס מתחיל את הטיסה כאשר הוא נמצא בקצב טיפוס חיובי. כוח המשיכה מקטין במהירות את המהירות כלפי מעלה, אך במקביל לכך מפצה על כך המטוס בתאוצה שיוצרים מנועיו, ומגיע לתנועה מהירה דיה כדי שיוכל להגיע לטיסה יציבה. מקפצת הסקי מאפשרת למטוסים להמריא למרות שכח העילוי שלהם קטן יחסית. מבנה זה מתאים לנושאות מטוסים הפועלות בתצורת STOBAR, וכן מאפשר למטוסי המראה ונחיתה אנכית או קצרה להמריא עם מטען כבד יותר.
הפעלת סיפון טיסה > המראות

אורכו של סיפון הטיסה של נושאות המטוסים הגדולות ביותר כיום (2017) הוא כ-330 מטרים, לעומת אורכם של מסלולי המראה בבסיסים קרקעיים, שאורך הקצרים שבהם הוא כ-900 מטרים, ובדרך כלל אורכם 2,000 מטרים ויותר - פי שישה ויותר. כדי לאפשר את המראתם של מטוסי קרב ותקיפה סילוניים נמצא על סיפון הטיסה מתקן הנקרא מעוט, קטפולטה, בשבאמצעותו מתבצעת ההמראה. המעוט פועל באמצעות קיטור בלחץ גבוה הנוצר במנועי האונייה. המטוס מחובר למעוט, ועם קבלת האישור נעה זרוע המעוט במהירות רבה קדימה ובתוך 2 - 4 שניות מספקת למטוס את המהירות הנדרשת להמראה. בדרך כלל נמצאים על סיפוני טיסה שניים עד ארבעה מעוטים.
הפעלת סיפון טיסה > נחיתות על נושאות מטוסים

הנחיתה על נושאות המטוסים הראשונות היו פשוטות מאוד, וכללו צוות של ימאים שהיו רצים אל המטוס הנוחת ואוחזים בכנפיו כדי להאט אותו. מכיוון שמהירותם ומשקלם של המטוסים הראשונים הייתה נמוכה היה נוהל מסוכן זה אפשרי. בנוסף הותקנו באוניות רשתות שנועדו לסייע בעצירת המטוס אם נוהל ההאטה הידנית היה נכשל, אך בלימה ברשתות כאלה הייתה עלולה לגרום לנזקים למטוס הנוחת.
מטוסים מודרניים, שמהירותם ומשקלם גדולים בהרבה, נעזרים בכבל עצירה כדי לבלום את נחיתתם. כאשר המטוס מתקרב לנחיתה נשלף וו עצירה בחלקו האחורי של המטוס, וזה נתפס באחד הכבלים ומביא לעצירת המטוס. באוניות מוקדמות היה מספר רב של כבלי עצירה על סיפון הטיסה, אך כיום באוניות של צי ארצות הברית ישם ארבעה כבלים המתוחים לרוחב הסיפון, במרחק של 6.1 מטרים זה מזה (20 רגל). כל כבל מחובר בשני קצותיו לצילינדר הידראולי, המאפשר מתיחה מסוימת של כבל העצירה מחד, ומאידך ספיגת האנרגיה ועצירת המטוס. כבלי העצירה בנויים כך שיוכלו לבלום מטוס במשקל עד 24 טון המגיע לנחיתה במהירות 240 קמ"ש בתוך 98 מטרים. במקרי חירום, כאשר המטוס אינו יכול להסתייע בכבל עצירה, נמצאת על סיפון הטיסה רשת עצירה, שתכליתה לבלום את המטוס הנוחת.
סימול צבעי אפודי אנשי הסיפון
לבן: קציני טיסה האחראים על הפעילות בסיפון
צהוב: מכווינים שתפקידם להנחות את הטייסים בעת הנסיעה על הסיפון וכן להזניק את המטוסים לאחר שהסתיימו כל ההכנות
ירוק: אחראים לתפעל את ציוד ההאצה והעצירה בסיפון וכן להתאים את מהירות ההזנקה למשקל המטוס
אדום: אחראים על חימוש המטוס ועל כיבוי אש
חום: אחראים על תחזוקת המטוסים
סגול: אחראים על תדלוק המטוסים בהתאם למשימה ולציוד הנמצא עליהם
כחול: אחראים לשינוע המטוסים בסיפון הטיסה
כסוף: חילוץ אנשי צוות טיסה בעת התרסקות
הערות שוליים

↑  Landing on an Aircraft Carrier, באתר How Stuff Works.
ההמראה הראשונה מסיפון טיסה, על ידי יוג'ין אילי, 14 בנובמבר 1910
הנחיתה הראשונה על אונייה, על ידי יוג'ין אילי, 18 בינואר 1911
אה"מ ארגוס, נושאת המטוסים הראשונה בעלת סיפון טיסה מלא
אנימציה של סיפון טיסה זוויתי, ללא שינוי מבני: מסלול המראה הזוויתי מסומן בזווית של 6° לציר האורך של האונייה. מטוס קרב מדגם דה הבילנד סי ויקסן ממריא ממעוט על המסלול הראשי (בצד ימין), ואילו מטוס תקיפה מדגם בלקבורן בוקניר מדגים נחיתה לא מוצלחת על המסלול הזוויתי (בצד שמאל)
אנימציה של סיפון טיסה עם מסלול זוויתי מובנה, בזווית של 9° לציר האורך. מטוס קרב מדגם מקדונל דאגלס F/A-18 סופר הורנט ממריא מן המעוט בקדמת האונייה (מצד ימין); מטוס לוחמה נגד צוללות לוקהיד S-3 ויקינג מנסה לנחות על המסלול הזוויתי, לא מצליח להיעצר וממריא שוב ("ברחן"); מטוס E-2 הוקאיי להתראה מוקדמת ממריא ממעוט מס' 2 (מצד ימין), ולבסוף מטוס ללוחמה אלקטרונית מדגם EA-6B פראולר מבצע נחיתה מוצלחת על המסלול הזוויתי.
סוחוי Su-33 ממריא מ"מקפצת סקי" על סיפון הטיסה של נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב של הצי הרוסי
מטוס מכלית מדגם KA-6D בנחיתה על סיפון הטיסה של נושאת המטוסים אייזנהאור, מיד לפני לכידת כבל העצירה על ידי וו העצירה
סרטים תאומים

סרטים תאומים הם סרטים בעלי עלילות זהות או דומות שהופקו והוקרנו בו-זמנית על ידי שני אולפני קולנוע שונים.
התופעה יכולה לנבוע מכך ששתי חברות הפקה או יותר משקיעות בתסריטים דומים במקביל, וכתוצאה מכך במרוץ להפצת הסרטים לקהל. יש המייחסים סרטים תאומים לריגול תעשייתי, תנועת עובדים בין אולפנים, או שאותם תסריטים נשלחים לכמה אולפני קולנוע לפני שהם מתקבלים. הסבר אפשרי נוסף אם הסרטים עוסקים בנושאים אקטואליים, כגון התפרצויות געשיות, טלוויזיית ריאליטי, פעולות טרור או סביב תאריכים משמעותיים, הוא גילוי מרובה (אנ') של הרעיון.
בעוד שסרטים תאומים הם לעיתים קרובות סרטים בתקציב גדול, חיקוי של שובר קופות (mockbuster) נוצר בדרך כלל בתקציב נמוך, עם כותרות, אסתטיקה או נושאים דומים לסרט שובר קופות.  חיקויים של שוברי קופות מקבלים בדרך כלל שחרור ושיווק מוגבלים יותר, מתוך כוונה לנצל את העניין הציבורי בנושא המונע על ידי הסרט הגדול.
היסטוריה

בין הדוגמאות הרבות לסרטים תאומים, ניתן לציין מהשנים האחרונות את הסרטים: פינוקיו יחד עם גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו. שניהם מבוססים על ספר הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו ויצאו בשנת 2022. שעה אפלה יחד עם צ'רצ'יל (אנ'). שניהם סרטים על צ'רצ'יל שיצאו בשנת 2017, וגם עם הסרט סודו של צ'רצ'יל (אנ') שיצא ב-2016. טירת הזכוכית שיצא ב-2017 יחד עם קפטן פנטסטיק שיצא ב-2016. שניהם מספרים על משפחה מרובת ילדים שחיה במנותק מהציוויליזציה. בשניהם בעקבות לוויה הילדים עוברים לגור אצל הסבא וסבתא. ושניהם מציגים את הדינמיקה המורכבת של משפחה, ובמיוחד בין הורים לילדים.
הערות שוליים

↑  Jasper Rees. "Hooray for Bollywood", Evening Standard, 12 October 2001. Retrieved 23 June 2011.
↑  Fredrik Strage. "Tvillingfilmer resultatet av ängsliga filmbolag (אורכב 04.10.2011 בארכיון Wayback Machine)", Dagens Nyheter, 28 September 2009. Retrieved 22 June 2011. (In Swedish)
1 2  Henrik Arvidsson. "Först till kvarn i Drömfabriken" Dagens Nyheter, 11 July 2008. Retrieved 22 June 2011. (In Swedish)
↑  Rolf Potts. "The New B Movie" The New York Times Magazine, 7 October 2007. Retrieved 12 January 2009.
סטנלי ריד

סטנלי פורמן ריד (באנגלית: Stanley Forman Reed;‏ 31 בדצמבר 1884 –  2 באפריל 1980) היה עורך דין אמריקאי, ששימש כפרקליט המדינה של ארצות הברית בשנים 1935–1938 ולאחר מכן ועד 1957 כיהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא נולד במחוז מייסון שבקנטקי, פתח משרד עורכי דין בעיר מייסוויל, ונבחר לבית הנבחרים של קנטקי. הוא למד בבית ספר למשפטים, אך לא סיים את התואר, ובכך היה לשופט בית המשפט העליון האחרון שלא סיים תואר בבית ספר למשפטים. לאחר ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה בצבא ארצות הברית, עלה כוחו של ריד כעורך דין בולט בייצוג תאגידים והוא היה בעל תפקיד בוועד החוות הפדרלי ובתאגיד השיקום הפיננסי. ב-1935 הוא מונה כפרקליט המדינה של ארצות הברית וייצג את הממשלה בכמה דיונים חוקתיים בנוגע למדיניות הניו דיל.
לאחר פרישתו של השופט ג'ורג' סאת'רלנד, מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את ריד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ריד כיהן על כס השיפוט עד פרישתו ב-1957 ובמקומו מונה צ'ארלס ויטאקר. ריד כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין כמו "סמית' נגד אולרייט" (Smith v. Allwright), "גורין נגד ארצות הברית" (Gorin v. United States) ו"אדמסון נגד קליפורניה" (Adamson v. California). הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו "מק'קולום נגד מועצת החינוך" (McCollum v. Board of Education).
ראשית חייו

סטנלי ריד נולד בעיירה מינרווה שבמחוז מייסון, קנטקי לג'ון ופרנסס (בלית פורמן) ריד. אביו היה רופא אמיד ופרוטסטנט שלא היה משויך לארגון דתי מסוים. למשפחות ריד ופורמן היו שורשים בהיסטוריה הקולוניאלית המוקדמת של אמריקה, והמורשת של המשפחות השפיעה על ריד הצעיר כבר בילדותו.
ריד למד בקולג' קנטקי וסליין וב-1902 סיים לימודי תואר ראשון. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל ושם קיבל תואר ראשון נוסף ב-1906. משם הוא המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה חבר באחוות דלתא פי, ובאוניברסיטת קולומביה, אך לא סיים תואר במשפטים. במאי 1908 נשא ריד לאישה את ויניפרד אלגין. לזוג נולדו שני בנים, ג'ון וסטנלי הבן, ששניהם היו עורכי דין כמו אביהם. ב-1909 נסע ריד לצרפת, שם הוא השלים את השכלתו בסורבון.
ראשית הקריירה

לאחר סיום לימודיו בצרפת, שב ריד לקנטקי. ב-1910 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין במייסוויל. ב-1912 הוא נבחר לאספה הכללית של קנטקי וכיהן בה שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס ריד לצבא ארצות הברית וקיבל מינוי של קצין בדרגת לוטננט. בסיום המלחמה ב-1918 שב ריד לעיסוקו בעריכת דין ובלט בפעילותו במשפט תאגידי. הוא ייצג את חברת הרכבות צ'ספיק ואוהיו ואת איגוד מגדלי טבק הברלי של קנטקי, בנוסף לתאגידים גדולים נוספים. ריד היה פעיל מאוד בארגון בני המהפכה האמריקאית ובארגון בני המלחמות הקולוניאליות, בעוד שרעייתו הייתה בעלת תפקיד ברמה הארצית בארגון בנות המהפכה האמריקאית (אנ').
ועד החוות הפדרלי

עבודתו של ריד עבור כמה גופים חקלאיים גדולים בקנטקי הקנתה לו שם ארצי כבר סמכא בחוקי התאגידים החקלאיים. מוניטין זה משך את תשומת ליבם של פקידי ממשל פדרליים. בנובמבר 1928 נבחר הרברט הובר כנשיא ארצות הברית ובמרץ 1929 הוא הושבע לכהונתו. המגזר החקלאי בארצות הברית עמד על סיפו של משבר. שלא כמו קודמו, הסכים הובר להעניק תמיכה למגזר החקלאי, וביוני 1929 העביר הקונגרס את חוק השיווק החקלאי (Agricultural Marketing Act of 1929). במסגרת החוק הוקם ועד החוות הפדרלי (Federal Farm Board), שהיה אחראי לביצועו של החוק. קריסת שוק המניות באוקטובר 1929 הובילה את היועץ המשפטי הראשי של הוועד להתפטר. אף על פי שריד היה דמוקרט, המוניטין שלו כעורך דין המומחה לתאגידים חקלאיים הובילה את הנשיא הובר למנותו כיועץ המשפטי הראשי של הוועד ב-7 בנובמבר אותה שנה. בתפקיד זה שימש ריד עד דצמבר 1932.
פרקליט המדינה של ארצות הברית

הסיוע שהגיש ריד בהגנה על האינטרסים הממשלתיים בתיקי סעיף הזהב הובילו את הנשיא רוזוולט למנות אותו כפרקליט המדינה של ארצות הברית. פרקליט המדינה המכהן, ג'יימס ביגס, נחשב באופן כללי כחסר השפעה ואף בלתי כשיר לתפקידו. הוא הפסיד ב-10 מתוך 17 תיקים שבהם הוא ייצג את הממשל בחמשת חודשי כהונתו הראשונים בתפקיד. ב-15 במרץ 1935 התפטר ביגס וריד מונה כמחליפו ב-18 במרץ ומינויו אושר על ידי הסנאט ב-25 במרץ. בכניסתו לתפקיד הוא מצא את משרדו באי-סדר. כמה קריאות תיגר על חוק השיקום התעשייתי הלאומי (National Industrial Recovery Act of 1933), שנחשב לעמוד התווך של הניו דיל, הגיעו לבית המשפט העליון וריד נאלץ לוותר על ההגנה עליהם, שכן משרדו לא היה מוכן לטיעונים. ריד פעל במהירות להשבת הסדר על כנו והתצהירים שהוגשו לאחר מכן בלטו בשל הטיעונים המשפטיים החזקים שלהם והמחקר המעמיק שנלווה להם. עד מהרה ייצג ריד את הממשל בפני בית המשפט העליון בהגנה על תאימותם לחוקה של חוק ההסדר החקלאי (Agricultural Adjustment Act), חוק הביטחונות (Securities Act of 1933), חוק הביטוח הלאומי (Social Security Act), חוק יחסי העבודה הלאומי (National Labor Relations Act of 1935), חוק חברת אחזקת התשתיות הציבוריות (Public Utility Holding Company Act of 1935), חוק הפחם (Guffey Coal Act) והחוק להקמת רשות עמק טנסי, וחידש את המאבק על חוק השיקום התעשייתי הלאומי. לחץ העתירות היה כה רב עד שריד ניהל שישה תיקים מרכזיים בפני בית המשפט העליון תוך שבועיים. ב-10 בדצמבר הוא התמוטט כתוצאה מתשישות במהלך דיון בבית המשפט. בחלק מהתיקים נחל ריד הפסד, כולל בפסקי הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" (A.L.A. Schechter Poultry Corp. v. United States), שפסל את חוק השיקום התעשייתי הלאומי, ו"ארצות הברית נגד בטלר" (United States v. Butler) שפסל את חוק ההסדר החקלאי.
1937 הייתה שנה מוצלחת מבחינתו של ריד כפרקליט המדינה. הוא ייצג את הממשלה וניצח בכמה תיקים מרכזיים כמו פסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פאריש (West Coast Hotel Co. v. Parrish), שאישר את תקפותם של חוקי שכר המינימום, פסק הדין "המועצה הלאומית ליחסי עבודה נגד תאגיד הפלדה ג'ונס ולאפלין" (.NLRB v. Jones & Laughlin Steel Corp), שאישר את חוק יחסי העבודה הלאומי, ופסק הדין "חברת המכונות סטיוארד נגד דייוויס" (Steward Machine Co. v. Davis) שאישר את סמכות המיסוי של חוק הביטוח הלאומי. עד סוף השנה ניצח ריד ברוב התיקים הכלכליים שבהם הוא ייצג את הממשל וזכה למוניטין כאחד מפרקליטי המדינה החזקים ביותר מאז יצירת התפקיד ב-1870.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-15 בינואר 1938 הודיע שופט בית המשפט העליון ג'ורג' סאת'רלנד בן ה-75 על פרישתו ב-18 בינואר. ב-15 בינואר מינה הנשיא רוזוולט את ריד כמחליפו. רבים בוושינגטון הבירה היו מודאגים בנוגע למאבק על אישור המינוי. השופט ויליס ואן דוונטר, אחד מקבוצת ארבעת הפרשים השמרנים, פרש בקיץ הקודם. במקומו מינה רוזוולט את הוגו בלאק והמאבק על אישור מינויו של בלאק בסנאט ארך שבעה ימים ולא היה קל. להקלתם של רבים, תהליך אישור מינויו בסנאט של ריד היה חלק ועורר ויכוחים מעטים בלבד. ב-25 בינואר אושר המינוי וב-31 בינואר הוא הושבע לתפקידו. מחליפו כפרקליט המדינה היה רוברט ה. ג'קסון. ריד היה האדם האחרון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון מבלי שהיה בוגר תואר במשפטים.
ריד כיהן בבית המשפט העליון 19 שנים. תוך שנתיים הצטרף אליו לכס השיפוט המנטור שלו, פליקס פרנקפורטר ובן חסותו רוברט ה. ג'קסון. ריד וג'קסון חלקו דעות דומות בנוגע לסוגיות הביטחון הלאומי ולעיתים קרובות הצביעו יחדיו. ריד ופרנקפורטר החזיקו גם בדעות דומות ובדרך כלל הסכימו זה עם זה. פרנקפורטר נהג לכתוב פסקי דין ארוכים ומקצועיים בעוד שריד כתב פסקי דין תמציתיים עם דיון קצר על עובדות המקרה.
ריד נחשב שופט מתון ולעיתים היה לשון המאזניים בהצבעות על פסקי הדין. הוא כתב מעל 300 פסקי דין ונשיא בית המשפט העליון וורן ברגר אמר ש"הוא כתב בבהירות ובתקיפות". ריד היה פרוגרסיבי בהשקפותיו הכלכליות, ובדרך כלל תמך בביטול הפרדה גזעית, בחירויות האזרח, בזכויות האיגודים המקצועיים וברגולציה כלכלית. עם זאת, בחופש הדיבור, בתחום הביטחון הלאומי, ובסוגיות חברתיות מסוימות, הוא בדרך כלל היה בעל גישה שמרנית. לעיתים קרובות הוא אישר את ההגבלות של הממשל הפדרלי, אך לא של הרשויות המדינתיות או המקומיות, על חירויות האזרח. ריד גם התנגד ליישום מגילת הזכויות במדינות על בסיס התיקון ה-14 לחוקה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > משפט אלג'ר היס

פרסומו של ריד לא בא אך ורק מפסיקותיו. ב-1949 הוא היה מעורב במשפטו של אלג'ר היס. היס, שהיה אחד מבני חסויותיהם של ריד ופרנקפורטר, הואשם באוגוסט 1948 בריגול. ביוני 1949 הוגש נגדו כתב אישום. עורך הדין של היס זימן את ריד ואת פרנקפורטר למתן עדות אופי. אף על פי שריד התנגד מסיבות אתיות לכך ששופט מכהן ימסור עדות בבית משפט, מרגע שהוא זומן להעיד הוא הסכים לכך. כמה משקיפים גינו בתקיפות את ריד על העתרותו לזימון.
פרישתו

החל מאמצע שנות ה-50, החל ריד לכתוב יותר ויותר חוות דעת מיעוט והתנגד לעיתים קרובות ביותר לפסיקות בית המשפט. חוות דעת המיעוט הראשונה שלו נכתבה ב-1939, כשנה לאחר תחילת כהונתו על כס השיפוט. בתחילה נכתבו חוות דעת המיעוט שלו, כפי שנהגו יוז, ברנדייס, סטון ורוברטס, שכמוהו היו עורכי דין עם ניסיון רב, רק כאשר הוא לא יכול היה לשאת את מה שהוא החשיב כתיקונים לחוקה פרי עטם של השופטים כפי שהוכנסו בפסקי הדין של בלאק, פרנקפורטר, דאגלס ומרפי, שאותם מינה רוזוולט. ב-1955 כבר עלתה תדירות חוות דעת המיעוט של ריד יותר ויותר. הוא החל לחוש שהתורה המשפטית של בית המשפט העליון התרחקה ממנו יותר מדי ושהוא איבד את השפעתו. ב-25 בפברואר 1957 פרש ריד מכהונתו, בציינו את גילו, 73, כסיבה להתפטרות. במקומו מונה צ'ארלס ויטאקר.
לאחר פרישתו ניהל ריד חיי פרישה פעילים. בנובמבר 1957 ביקש ממנו הנשיא דווייט אייזנהאואר לשבת בראש המועצה לזכויות האזרח של ארצות הברית (United States Commission on Civil Rights) שהוקמה אז. ב-7 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על המינוי, אך ב-3 בדצמבר דחה ריד את המינוי, בציינו את חוסר התקינות של שופט לשעבר שיכהן בגוף פוליטי. עם זאת, כמה גופי תקשורת ציינו שהמינוי היה סופג התנגדויות מפעילי זכויות אדם, שחשו שריד לא היה פרוגרסיבי דיו בהשקפותיו.
ריד המשיך בכל אופן לשרת את הרשות השופטת באופנים שונים. במשך כמה שנים הוא כיהן כשופט זמני בכמה בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות, במיוחד בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. הוא גם מילא כמה תפקידים מיוחדים, היכן שניסיון שיפוטי היה דרוש, כמו סכסוכי גבולות בין המדינות.
ב-1958 הוא נבחר כחבר בסניף ניו ג'רזי של אגודת סינסינטי (Society of the Cincinnati) בזכות היותו צאצא של קולונל דייוויד פורמן, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מותו

כאשר הוא נעשה יותר חלש וחולה, עברו ריד ורעייתו להתגורר במוסד סיעודי בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק.
סטנלי ריד נפטר בהנטינגטון ב-2 באפריל 1980, ונטמן במייסוויל.
אף על פי שהוא פרש מכהונתו 18 שנים לפני ויליאם אורוויל דאגלס, האריך ריד ימים אחריו בחודשיים והיה השופט העליון החי האחרון מבין אלו שמונו על ידי הנשיא רוזוולט והאחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בנשיאותם של יוז, סטון ווינסון.
הערות שוליים

1 2 3 4  Tomlins, Christopher L. (2005). The United States Supreme Court: The Pursuit of Justice. Houghton Mifflin. p. 508.
↑  Schlesinger Jr., Arthur M. (1957). The Age of Roosevelt: The Crisis of the Old Order, 1919–1933. Houghton Mifflin Harcourt. pp. 155.
↑  Kennedy (1999). .Freedom From Fear: The American People in Depression and War, 1929–1945. Oxford University Press. pp. 44
↑  USDA, Farm Service Agency, Commodity Credit Corporation
↑  Norman v. Baltimore & Ohio Railroad Co., 294 U.S. 240 (1935)
↑  United States v. Rock Royal Cooperative, Inc., 307 U.S. 533 (1939)
↑  Wood, "High Court Rules Negroes Can Vote In Texas Primary," The New York Times, April 4, 1944.
↑  Haig A. Bosmajian, Metaphor and Reason in Judicial Opinions, SIU Press, 1992, p. 12.
↑  Pennekamp v. Florida, 328 U.S. 331 (1946)
↑  CRIME: End of the Hiss Case, Time, Apr. 02, 1951.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371490505171  GND: 119426196  ISNI: 0000 0000 2653 1935  LCCN: n87932157  NARA: 10572052  SNAC: w6fx7cbv  VIAF: 27881420   WorldCat (עם VIAF): 27881420 
דיוקנו הרשמי של סטנלי ריד כשופט בית המשפט העליון
עניאת-אללה ח'אן, מלך אפגניסטן

עניאת-אללה ח'אן (בפשטו: عنايت الله خان;‏ 20 באוקטובר 1888 – 12 באוגוסט 1946) היה השני מבין חמשת מלכי ממלכת אפגניסטן והשני מתוך ארבעת המלכים המוכרים מבחינה חוקתית בהיסטוריה של אפגניסטן. עניאת-אללה היה בנו הבכור של חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן, אך לא היה בן לאשתו המלכותית, ועל כן לא היה היורש המיועד לכתר האמיר האפגני. הכתר על כן עבר לאחיו למחצה, שהוכתר בשנת 1919 בתור אמאנואלה ח'אן, אמיר אפגניסטן ומאוחר יותר היה המלך הראשון של המדינה.
עניאת-אללה חיי את רוב חייו בעושר שסופק לו מירושת משפחתו בחצר המלוכה האפגנית ולא התעסק או בכלל חונך למנהל ונושאי הממשל. בשנת 1929, עקב הרפורמות של אחיו המונרך, החל מרד של טג'יקים אסלאמיסטים קיצוניים אשר התפתח לכדי מלחמת האזרחים האפגנית הראשונה. לנוכח חולשת הצבא הבין אמאנואלה ח'אן כי אין הוא יכול לשמור על הכס ועל כן יצא לגלות. לפי צוואתו של אמאנואלה ח'אן הוכתר אחיו, עניאת-אללה, בתור מלך במקומו. עניאת-אללה חסר הניסיון מלך למשך שלושה ימים עד אשר כבשו המורדים את קאבול הבירה והכתירו את מנהיגם, חביבאללה קלקאני, בתור הריבון החדש של הממלכה האפגנית.
עניאת-אללה ברח מהבירה קאבול במטוס של חיל האוויר המלכותי מטעם האימפריה הבריטית, שתמכה בטענתו לכתר האפגני מחשש שממשלה אפגנית רדיקלית עלולה להביא למרידות ברחבי מערב הראג' הבריטי. המרד הטג'יקי הופל תשעה חודשים אחר כך בידי אחיינו של עניאת-אללה, מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן החדש שלקח את הכתר לידיו. בזמן זה ברח עניאת-אללה מאפגניסטן ולאחר מלחמת האזרחים נותר בגלות בשושלת פהלווי (איראן כיום). עניאת-אללה נפטר בטהראן ונקבר ביחד עם אביו, חביבאללה, בקבר האמירים באפגניסטן.
ראו גם

היסטוריה של אפגניסטן
מוחמד נאדיר שאה, מלך אפגניסטן
אמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן
סן-לואי (או-רן)

סן-לואי (בצרפתית: Saint-Louis; בגרמנית: Sankt-Ludwig, "סנקט לודוויג") היא קומונה בעלת 19,600 תושבים, במזרח צרפת, בסמוך למשולש הגבולות בין צרפת, גרמניה ושווייץ.
הקומונה שייכת לקנטון אוניג ברובע מילוז(אנ') במחוז או-רן, בחבל גראנד אסט.
גאוגרפיה

סן לואי ממוקמת על קו הגבול עם העיר השווייצרית בזל ובסמוך לקו הגבול עם העיר הגרמנית וייל אם ריין.
נמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג נמצא בשטחה המוניציפלי של העיר.
הקומונה כוללת כיום גם את האזורים שהיו פעם הכפרים בורגפלדן (Bourgfelden) ונובג (Neuweg) - שנודע גם בשם סן-לואי-לה-שוסי (Saint-Louis-la-Chaussée) או נוואג (Näiwaag) באלזסית).
יהדות

בעיר קיימת קהילה יהודית בת כמה עשרות משפחות ובית כנסת פעיל, בנוסף קיימת בעיר ישיבה קטנה חשובה מהוותיקות בצרפת בשם "אור התלמוד" מיסודו של הרב משה מאיר רב העיר לשעבר ובראשות הרב ראובן מאיר. בשנת 2016 הוא עלה לישראל, והעביר את הניהול לבן שלו הרב יעקב מאיר. במקום מתגורר גם חתנו הרב אליעזר מור העוזר לו בניהול הישיבה. כמו כן קיים מתחת לבניין של הישיבה בית ספר אורתודוקסי לכלל היהודים האורתודוקסים שגרים במקום, בניהולה של הרבנית מאיר (אשתו של ראש הישיבה הרב יעקב מאיר).
סקאבוליני פזארו

מבט פנימי להיכל "אדריאטיק"
ויקטוריה ליברטס (באיטלקית: U.S. victoria libertas pallacanestro), או בשמה המוכר סקאבוליני פזארו, היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר פזארו, המתמודדת בליגת העל האיטלקית.
היסטוריה

המועדון הגיע לשיאו בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, כשזכה בשתי אליפויות איטליה, ושני גביעי איטליה, הגיע למקום השלישי של הסופרוליג (1991), וזכה פעם אחת בתואר אירופאי של גביע ספורטה (1983). הקבוצה הגיעה גם לגמר גביע קוראץ' בשנים 1990, 1992 והפסידה לחובנטוד בדאלונה ולוירטוס רומא בהתאמה.
בשנת 2005 הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות כלכליות. ובאותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הליגות הנמוכות לאחר ניצחון בגמר מול ואנולי קרמונה. בסיום עונת 2006/07 העפילה בחזרה לליגת העל.
שחקנים בולטים בעבר

ארצות הברית גאורגיה ריקי היקמן
ארצות הברית הייווד וורקמן
ארצות הבריתדארן דיי
ארצות הברית ג'ון גראטון
ספרד אנדראה גרסיאס
ספרד אריו קוסטה
איטליה וולטר מניפיקו
איטליה דומיניק זמפוליני
איטליה אלסנדרו בוני
יוגוסלביה דראגן קיקנוביץ'
תארים והישגים

הליגה האיטלקית
אליפות (2): 1988, 1990
מקום שני: 1982, 1985, 1992, 1994
חצי גמר: 2012
הגביע האיטלקי
זכייה (2): 1985, 1992
גמר: 1986, 1987, 2001, 2004, 2021
חצי גמר: 2012
גביע ספורטה
זכייה (1): 1983
גמר: 1986, 1987
גביע קוראץ' :
גמר: 1990, 1992
יורוצ'לנג' :
חצי גמר: 2010