stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לב זילבר
הערות שוליים

↑  Лев Зильбер ОПЕРАЦИЯ «РУДА»
↑  В. Каверин. Старший брат
↑  Ирина Чайковская. Татьяна Белогорская как «хранительница памяти»
↑  Медико-профилактический университет
↑  Научные открытия России. מקור (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810571398105606  GND: 17328776X  ISNI: 0000 0001 1752 5119  LCCN: n83827979  LNB: 000239165  NKC: nlk20000085908  NTA: 067905315  SELIBR: 229416  SUDOC: 102201986  VIAF: 25992940   WorldCat (עם VIAF): 25992940
מוסטאי כרים

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1919 קלש, רוסיה 
 פטירה:  21 בספטמבר 2005 (בגיל 85) אופה, בשקורטוסטן, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המוסלמי באופה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הממלכתית הבשקירית לחינוך 
 שפות היצירה:  בשקירית, רוסית, טטרית 
 סוגה:  טור שירי, פואמה, נובלה, רומן קצר, שירה עלילתית, מחזה, long poem 
 תקופת הפעילות:  מ-העשור של 1930 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  פרס לנין  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  פרס סלוואט יולייב  מדליית "כיבוש בודפשט"  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית "שחרור בלגרד"  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  עיטור אות הכבוד  עיטור הידידות בין העמים  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  מדליה על שם ז'וקוב  עיטור סלוואט יולייב  עיטור הכוכב האדום  גיבור העמל הסוציאליסטי  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 
מוסטפא ספה אולי כרימוב (בבשקירית: Мостафа Сафа улы Кәримов; ברוסית: Мустафа́ Са́фич Кари́мов‏; 1919–2005), ידוע בעיקר בשם העט המקוצר מוסטאי כרים – סופר בשקירי סובייטי. זכה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם המשורר העממי של הרפובליקה הסובייטית האוטונומית הבשקירית (1963), פרס ברית המועצות (1972), גיבור העמל הסוציאליסטי (1979), פרס לנין (1984). חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ־1944.
ביוגרפיה

נולד ב־20 באוקטובר 1919 בכפר קליאשבו ליד צ'ישמי במחוז אופה (לימים בשקורטוסטן) במשפחת איכרים.
ב־1941 סיים את המכון הבשקירי לחינוך (לימים האוניברסיטה הבשקירית הממלכתית) בפקולטה ללשון וספרות. לאחר סיום הלימודים גויס לצבא האדום ונשלח לבית הספר לתקשורת במורום. במאי 1942, בדרגת סגן משנה נשלח להיות קצין תקשורת בחיל התותחנים. באוגוסט 1942 נפצע קשה והחלים חצי שנה בבתי חולים. לאחר ההחלמה שב לחזית בתפקיד כתב של עיתונים צבאיים בשפה הטטרית (הקרובה לבשקירית) "למען כבוד המולדת" (Ватан намусы өчен) ו"החייל הסובייטי" (Совет сугышчысы). ב־1944, בדרגת סגן, קיבל את עיטור מלחמת המולדת.
כרים התחיל לכתוב באמצע שנות השלושים. ספרו הראשון "המחלקה יצאה לדרך" (Отряд ҡуҙғалды) יצא לאור ב־1938. הוציא במהלך חייו יותר ממאה ספרי שירה ופרוזה, ויותר מעשר יצירות דרמטיות.
חבר אגודת הסופרים של ברית המועצות מ־1940.
מ־1951 עד 1962 כרים היה יושב ראש אגודת הסופרים של הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הבשקירית, מ־1962 עד 1984 – מזכיר אגודת הסופרים של הרפובליקה הסובייטית הרוסית. היה פעיל גם בחיים הציבוריים – השתתף בוועידות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מ־1955 עד 1980 היה חבר המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, חבר המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית הרוסית. המשיך את הפעילות הציבורית גם לאחר קריסת ברית המועצות ב־1991 ושימש יועץ לנשיא בשקורטוסטן.
ספרו הידוע ביותר – הרומן האוטוביוגרפי "ילדות ארוכה־ארוכה" (Оҙон-оҙаҡ бала саҡ), שנלמד בתוכנית הלימודים בספרות בבתי ספר ממלכתיים בבשקורטוסטן, ועובד לסרט בשנת 2004.
כרים מת ב־21 בספטמבר 2005 מאוטם שריר הלב בבירת בשקורטוסטן אופה.
הנצחה

על שמו של כרים נקראים תיאטרון הנוער הלאומי של בשקורטוסטן ואחד הרחובות הראשיים באופה.
פסל בדמותו מוצב בבית הסתדרות העובדים באופה.
הערות שוליים

↑  Мустай КАРИМ: «Мы с вами из одного аула…»
↑  Мустай Карим. Мгновения жизни. Главы из книги. //Дружба народов. 2003. № 11.
↑  Наградной лист к ордену Отечественной войны 2-й степени: старшего лейтенанта Каримова Мустафы Сафича, 25 мая 1945 года Архив ЦАМО фонд 33 опись 690306 единица хранения 1709
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312403905171  PLWABN: 9810632831505606  GND: 118906607  ISNI: 0000 0001 0933 7716  LCCN: n85086309  LNB: 000086053  NKC: jx20031216006  NTA: 213817349  SUDOC: 257849815  VIAF: 109810234   WorldCat (עם VIAF): 109810234
מריאנה הייברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בדצמבר 1945 אוסלו, נורווגיה 
 פטירה:  26 בדצמבר 2004 (בגיל 59) 
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 השכלה:  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 מעסיק:  Norwegian Institute of International Affairs 
 בן או בת זוג:  יוהאן יורגן הולסט (1990–?) 
 פרסים והוקרה:  איש השנה באירופה, נורבגיה (1994)  פרס השלום של הסה (1994) 
 
ד"ר מריאנה הייברג (בנורווגית: Marianne Heiberg; ‏7 בדצמבר 1945 - 26 בדצמבר 2004) הייתה נורווגית מנהלת המשרד של סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין במזרח הקרוב (UNRWA) בירושלים.
ביוגרפיה

נולדה באוסלו, שבנורווגיה. רכשה השכלה בארצות הברית ובבריטניה וכן באוניברסיטת אוסלו, בה סיימה ב-1971 את לימודיה לתואר במדעי החברה. ב-1981 השלימה את לימודי הדוקטורט שלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הייברג החלה בשנות השמונים לעבוד במכון הנורווגי ליחסים בינלאומיים (NUPI) והייתה בין המומחים העיקריים לפוליטיקה המזרח תיכונית. היא חקרה את הסכסוכים האתניים ואת הניסיונות להשכנת שלום באזור. במהלך שנת 1994 הייתה הייברג מנהלת המשרד של סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין במזרח הקרוב (UNRWA) בירושלים. מ-1995 עד 1997 שימשה כיועצת מיוחדת של המנהל הכללי של אונסק"ו לתוכנית "תרבות למען השלום".
הייברג נפטרה מהתקף לב.
בעלה השני היה שר החוץ יוהאן יורגן הולסט, שמילא תפקיד מרכזי במאמצים להשגת שלום במזרח התיכון. אחותה קארין סטולטנברג הייתה שרה זוטרה ואמו של ינס סטולטנברג, אשר כיהן כראש ממשלת נורווגיה.
הערות שוליים

↑  Marianne Heiberg, The Guardian
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272613305171  BIBSYS: 90271564  BNE: XX945939  GND: 1012130290  ISNI: 0000 0001 1944 5075  LCCN: n85095163  NTA: 070975477  SELIBR: 305172  SUDOC: 083002286  VIAF: 27049799   WorldCat (עם VIAF): 27049799 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנוכיות

אָנוֹכִיּוּת (או אֵגוֹאִיזְם) זהו מצב בו האדם שם אך ורק את עצמו, צרכיו ומחשבותיו בראש מעייניו, והוא הראשון לסדר העדיפויות שלו, באופן קבוע. אדם אנוכי עשוי להתעלם מתחושותיהם, צורכיהם ונקודות המבט של האחרים. 
אנוכיות קיצונית שמהווה הפרעת אישיות קבועה יחסית וכוללת עיסוק מוגזם של האדם בעצמו וביכולותיו, מכונה הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
התכונה ההפוכה לאנוכיות היא זולתנות (אלטרואיזם), המבטאת הענקה והתחשבות בזולת ללא תמורה.
אנוכיות מזווית מוסרית

אדם יכול לנהוג באנוכיות כיוון שאינו יכול להבטיח כי כל שאר האנשים בעולם לא יתנהגו באנוכיות. דוגמה טובה לכך הוא האובייקטיביזם של איין ראנד, שמתמקד ב"אנוכיות רציונלית" (שהיא מכורח המציאות בחברה), בכך שהאדם לא ינהג בצורה שתפעל לפי האינטרס המיידי שלו, אלא לפי מה שיועיל לו בטווח הארוך.
אנוכיות קבוצתית

הגם שאנוכיות מדברת על תכונה שיש לאדם אחד – בחברה המודרנית גם קבוצת אנשים עשויה להיות מואשמת באנוכיות. זאת כאשר עולה תחושה שהקבוצה דואגת לצרכיה בלבד וכמעט ואינה מתקשרת עם קבוצות אחרות, או שחבריה אינם מתקשרים תכופות עם בני אדם הנמצאים מחוץ לקבוצה.
ראו גם

הגן האנוכיי
הפרעת אישיות נרקיסיסטית
דילמת האסיר
אובייקטיביזם
לודוויג פרייהר פון אונד צו דר טאן-רתסמהאוזן

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1815 דרמשטאדט, הדוכסות הגדולה של הסן הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  26 באפריל 1881 (בגיל 65) מראן, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני הישן של מינכן 
 מדינה:  ממלכת בוואריה 
 השתייכות:  ממלכת בוואריה ממלכת בוואריה  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1833–1881 (כ־48 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת-פרוסיה  מלחמת שלזוויג השנייה  מלחמת שלזוויג הראשונה  מלחמת אוסטריה-פרוסיה 
 עיטורים
 פור לה מריט (22 בדצמבר 1870)  צלב הברזל, דרגה ראשונה (אוקטובר 1870)  צלב הברזל, דרגה שנייה (30 באוגוסט 1870)  Military Merit Medal (Lippe)  מסדר הכתר (16 ביוני 1871)  Duppel Storm Cross (18 באפריל 1864)  מסדר ההצטיינות של הכתר הבווארי (17 באפריל 1853)  מסדר ההצטיינות של הכתר הבווארי (1 בינואר 1862)  דרגה 3 במסדר העיט האדום (19 בספטמבר 1848)  Ludwigsorden (24 ביולי 1878)  צלב ההצטיינות הצבאי של מקלנבורג  Knight Grand Cross of the Order of Albrecht the Bold  אזרח כבוד של מינכן (1871)  מסדר מיכאל הקדוש (25 באוגוסט 1858)  מסדר אלברט  Knight Commander of the Order of the Eagle of Este  Order of Saint John (Bailiwick of Brandenburg)  צלב הברזל  מסדר העיט האדום  המסדר הצבאי של מקס יוזף  מסדר הכתר  צלב פיליפ הנדיב  מסדר כתר האלון  מסדר לאופולד  מסדר לודוויג  מסדר אולף הקדוש  מסדר כתר הברזל  מסדר החרב  מסדר הגואלפים  הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאית (באווריה)  הצלב הגדול של מסדר כתר האלון  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  פרס וילהלם  אביר הצלב הגדול של מסדר הגואלפים  House Order of Lippe  אביר דרגה ראשונה במסדר כתר הברזל  מסדר בית הכתר הוונדי  2nd class, Order of the Medjidie  מפקד גבוה במסדר המושיע  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מפקד עליון במסדר לאופולד  אות מסדר העיט הלבן  מסדר המושיע  מסדר סטניסלב הקדוש  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
לודוויג זמזון היינריך ארתור פרייהר פון אונד צו דר טאן-רתסמהאוזן (בגרמנית: Ludwig Samson Heinrich Arthur Freiherr von und zu der Tann-Rathsamhausen‏; 18 ביוני 1815 – 26 באפריל 1881) היה גנרל בווארי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פון דר טאן-רתסמהאוזן נולד בדרמשטאדט, ב-18 ביוני 1815 ביום ווטרלו, והיה צאצא מהמשפחה הוותיקה של פון דר טאן, שלה סניפים בבוואריה, באלזס ובפרובינציית הריין, וצירף את שם אמו (היא בתו של אציל אלזסי), פרייהר פון רתסמהאוזן) לאביו בשנת 1868 ברישיון של מלך בוואריה. לודוויג הראשון, המלך השני של בוואריה, נטל חסות על הילד, שקיבל את שמו וגם את "ארתור", לכבוד ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. הוא קיבל חינוך קפדני, וב-1827 הפך לאציל בחצר הבווארית, שם נחזה לו עתיד גדול.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון דר טאן נכנס לצבא תחת ענף התותחנים בשנת 1833, ולאחר כמה שנים הוצב במטה הכללי. הוא השתתף בתמרוני הצבא האוסטרי באיטליה בפיקודו של פילדמרשל רדצקי וברוח הרפתקאות הצטרף למשלחת צבאית צרפתית שפעלה באלג'יר נגד גבול תוניסיה.
ביוגרפיה > מלחמת שלזוויג הראשונה

בשובו הפך לחבר אישי קרוב של יורש העצר הבווארי מקסימיליאן (לאחר מכן המלך מקסימיליאן השני). ב-1848 הועלה לדרגת מיור, ובאותה שנה התבלט מאוד כמנהיג חיל רגלים קל משלזוויג-הולשטיין במלחמת שלזוויג הראשונה בין דנמרק לקואליציה של מדינות גרמניות. בתום המערכה הראשונה הוענק לו מסדר העיט האדום על ידי מלך פרוסיה, והריבון שלו העניק לו את המסדר הצבאי של מקס יוזף וקידם אותו לדרגת אוברסט-לויטננט. בשנת 1849 הוא שירת כראש המטה של המחלקה הבווארית בחזית והתבלט בקרב Dybbøl. לאחר מכן הוא ביקר במטה של היינאו בהונגריה לפני שחזר לשלזוויג-הולשטיין כדי לשמש כראש המטה של פון ויליסן בערכת אידשטדט.
ביוגרפיה > מלחמת אוסטריה–פרוסיה

במהלך המשבר בין פרוסיה לאוסטריה, פון דר טאן הוחזר לבוואריה. המשבר הסתיים עם כניעת אולמוץ (נובמבר 1850), והוא לא ראה שירות פעיל נוסף עד 1866, ועלה בדרך הרגילה של קידום לאוברסט (1851), גנרל-מיור (1855) וגנרל-לויטננט (1861). בשנים הקודמות של תקופה זו הוא היה השליש של המלך מקסימיליאן ומלווהו הקבוע. במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 שימש כראש המטה של קרל תאודור, נסיך בוואריה, שפיקד על כוחות דרום גרמניה. התוצאה השלילית כמעט לחלוטין של המבצעים הצבאיים הביאה להתקפות עזות עליו בעיתונות, אך חוסר המוכנות וחוסר היעילות של הכוחות וחוסר העניין הכללי במלחמה מצד החיילים גרמו לדרום-גרמנים לכישלון בכל מקרה.
ביוגרפיה > מלחמת צרפת–פרוסיה

הוא המשיך ליהנות מחסדי המלך והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים (1869), אך אכזבתו המרה משנת 1866 לא עזבה אותו מעולם. הוא היה אפור שיער בגיל 42, ובריאותו נפגעה. ב-1869 מונה פון דר טאן-רתסמהאוזן, כפי שהוא נקרא כעת, למפקד הקורפוס הבווארי הראשון. על קורפוס זה הוא פיקד במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870/71, ובמלחמה זו הוא הבטיח את המוניטין שלו כאחד מבכירי החיילים הגרמנים. אומץ הלב שלו בלט בקרבות וורת' וסדאן. הוא הועבר בסתיו לפיקוד עצמאי על הואר, הוא ניהל את המבצעים נגד ד'אורל דה פלדינס, בתחילה בהצלחה ניכרת, ואילץ את הכניעה של אורליאן. אולם, בקולמייר היה עליו לוותר בפני כוח צרפתי גדול יותר מבחינה מספרית; אך מחוזק, הוא נלחם בכמה קרבות מוצלחים תחת הדוכס הגדול ממקלנבורג-שוורין ליד אורליאן.
לאחר תום המלחמה מונה מחדש למפקד העליון של הקורפוס הבווארי הראשון, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-26 באפריל 1881 במראן. הוא קיבל את הצלב הגדול של המסדר הצבאי הבווארי, וממלך פרוסיה את הדרגה הראשונה של צלב הברזל ו-Pour le Mérite. בשנת 1878 הקיסר הגרמני כינה את פון דר טאן קולונל כבוד של רגימנט חיל רגלים פרוסי, העניק לו פנסיה לכל החיים, וקרא על שמו לאחד המבצרים החדשים של שטרסבורג.
ג'ורג' וושינגטון למברט

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1873 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 במאי 1930 (בגיל 56) Cobbitty, אוסטרליה 
 מקום קבורה:  South Head Cemetery 
 מקום לימודים:  Yeovil School 
 פרסים והוקרה:  פרס ארצ'יבולד (1927)  פרס ויין (1899) 
 בן או בת זוג:  Amelia Beatrice Absell 
 צאצאים:  קונסטנט למברט, Maurice Lambert 
 
ג'ורג' וושינגטון תומאס למברט (באנגלית: George Washington Lambert;‏ 13 בספטמבר 1873 – 29 במאי 1930) היה צייר אוסטרלי. ידוע בעיקר בזכות ציורי פורטרטים וכאמן מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

למברט נולד בסנקט פטרבורג, רוסיה, בנו של ג'ורג' וושינגטון למברט (1833 – 25 ביולי 1873) מבולטימור, מרילנד. אמו הצעירה של למברט הייתה אנני מטילדה, לבית פירת', אנגלייה. האם והבן עברו במהרה לוירטמברג שבגרמניה כדי להיות אצל סבו מצד אמו של למברט. למברט התחנך בקינגסטון קולג', סאמרסט. המשפחה, שהורכבה מלברט, אמו ושלוש אחיותיה, החליטה להגר לאוסטרליה. הם הגיעו לסידני על סיפונה של "בנגל" ב־20 בינואר 1887.
ביוגרפיה > קריירה

למברט החל להציג את תמונותיו בחברה לאמנות ובחברת האמנים, סידני בשנת 1894. הוא החל לתרום קריקטורות עט ודיו ל"בולטין"בשנת 1895 והחל לצייר במשרה מלאה בשנת 1896. איורים מאת למברט היוו חלק מספר בלדות "הנערות והסוסים האפורים" (1898) ו"לבבות הזהב" (1903) של אנתולוגיות המשורר הסקוטי-אוסטרלי וויל אוגילבי (1869–1963).
בשנת 1899 הוא זכה בפרס וויין. הוא למד בבית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון בסידני עד שנת 1900. מאוחר יותר הוא זכה במלגת נסיעה בסך 150 פאונד מממשלת ניו סאות' ויילס. הוא בילה שנה בפריז לפני שעבר ללונדון שם הציג באקדמיה המלכותית.
ללמברט הוענקה מדליית כסף בתערוכה בינלאומית על ציורו "הסונטה" בברצלונה בשנת 1911. הוא היה ידוע ביותר בתקופה זו כאמן פורטרטים.
ביוגרפיה > אמן מלחמה

למברט הפך לאמן מלחמה רשמי באוסטרליה בשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה. ציורו "אנזאק, הנחיתה בשנת 1915" מתארת את הנחיתה בחצי האי גליפולי בטורקיה, הוא הציור הגדול ביותר באוסף אנדרטת המלחמה באוסטרליה. למברט, כקפטן כבוד, נסע לגליפולי בשנת 1919 כדי להכין רישומים לציור. עוד עבודה שלו הייתה "סמל הפרשים הקלים" (1920), שצייר בלונדון אחרי מסעותיו בארץ ישראל.
במהלך שנות המלחמה בילה ג'ורג' למברט הרבה זמן בלונדון, שם היה מעורב רומנטית עם האמנית תיאה פרוקטור.
ביוגרפיה > חזרה לאוסטרליה

למברט חזר לאוסטרליה בשנת 1921, שם זכה להצלחה במלבורן בתערוכה בגלריה של החברה לאמנות. הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1922.
הוא זכה בפרס השנתי השני של ארצ'יבלד בשנת 1922, פרס האמנות היוקרתי ביותר עבור דיוקנאות. אבל יצירתו נפסלה מכיוון שהוא לא היה תושב באוסטרליה במשך 12 חודשים. לאחר מכן, הוא הגיש דיוקן עצמי והתחרה בויליאם מקלאוד. בשנת 1927 הוא זכה בפרס ארצ'יבלד עם עבודתו שכותרתה "גברת מרדוק".
חיים אישיים

למברט התחתן עם אמיליה ביאטריס 'איימי' אבסל (1872–1963) בשנת 1900. ילדיהם היו מוריס למברט (1901–1964), פסל ידוע ושותף באקדמיה המלכותית, וקונסטנט למברט, המלחין והמנצח הבריטי, יליד לונדון ב 1905. קיט למברט (1935–1981), מנהל קבוצת הרוק The Who, היה נכדו.
למברט נפטר ב־29 במאי 1930 בקוביטי, ניו סאות' ויילס, ונקבר באזור האנגליקני בבית העלמין סאות' הד.
גלריה

אנזא"קים מתרחצים
סמל הרוכבים הקלים
דיוקן משפחת האמן
הכפפה הלבנה
חופשה באסקס
דיוקן של תיאה פרוקטור
יו רמסי
בחופשה
דיוקן נשי סיביל וולר
צ'ארלס בין
הערות שוליים

↑  Martin Terry, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  George.W.Lambert Retrospective:heroes and icons | George LAMBERT | A sergeant of the Light Horse, nga.gov.au
↑  Archibald Prize". The Daily Telegraph (13, 621). New South Wales, Australia. 6 January 1923. p. 5
↑  "George Lambert and Lambert family, papers and pictorial material, ca. 1874-1942"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334123405171  PLWABN: 9810688294005606  ADB: lambert-george-washington-thomas-7014  AGSA: 2614  BnF: cb14972208h (data)  DAAO: george-lambert  GND: 12219845X  ISNI: 0000 0001 1114 3718  LCCN: n97031880  NGV: 1944  NLA: 35444856  NTA: 072099690  RKD: 47561  SNAC: w6df73fr  SUDOC: 13845583X  TePapa: 1309  Trove: 1464977  ULAN: 500007746  VIAF: 124704999   WorldCat (עם VIAF): 124704999
מיקשה מרקוש

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1868 פשט 
 פטירה:  27 באפריל 1944 (בגיל 75) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 
מיקשה מרקוש (בהונגרית: Márkus Miksa; פשט, 10 ביוני 1868 – בודפשט, 27 באפריל 1944) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון. מיקשה מרקוש היה אחיו של האדריכל גזה מרקוש ושל המנצח דז'ה מרקוש.
ביוגרפיה

מיקשה מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה (נינה) קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן). לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הצטרף בשנת 1891 למערכת היומון "עיתון הונגרי" (Magyar Hírlap), שם עבד כמעט בכל דסק. מאוחר יותר הפך לעורך הראשי וגם בעל ההוצאה לאור של העיתון. בשנת 1923 נפרד מהיומון. משנת 1926 היה איש צוות בכיר ביומון "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap), ואחר כך העורך שלו עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1908 הוענק לו תואר "יועץ חצר המלך" על עבודתו העיתונאית. משנת 1912 (בהפסקה קלה) היה נשיא "איגוד העיתונאים ההונגרים" ובמשך תקופה ארוכה היה המזכ"ל של חוג כותבי הבית והעיתונאים (חוג כותבי הבית והעיתונאים הייתה קבוצת סופרים הונגרים, עיתונאים ואמנים בבודפשט בשנים 1891 עד 1948). בצעירותו מרקוש עורר רושם רב בביקורות התיאטרון והמוזיקה שלו. רבים מסיפוריו הקצרים הופיעו בעיתונים. הוא תרגם את המחזה "הבית" (Heimat) של הסופר והמחזאי הגרמני הרמן זודרמן להונגרית.
הוענק לו אות לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית בשנת 1934 על ארגון הקונגרס של Fédération Internationale des Journalists (FIJ) בבודפשט.
מרקוש מת בבודפשט בשנת 1944 מהתקף לב ומסרטן המעי הגס.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. מיקשה מרקוש
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי)
"A magyar társadalom lexikonja" (PDF). Mtdaportal.extra.hu. 1930. (לקסיקון חברתי הונגרי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 620/1868. folyószáma alatt".
↑  "Márkus Miksa". Magyar Életrajzi Index / PIM.
↑  A Magyar életrajzi lexikon tévesen azt írja, hogy német koncentrációs táborban halt meg.
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VIII. ker. állami halotti akv. 1077/1944. folyószáma alatt.
↑  "MUOSZ". אורכב מ-המקור ב-2015-04-07.
↑  "Márkus Miksa". PIM.
↑  Több helyen tévesen szerepel, hogy a holokauszt áldozata lett.
↑  Holokauszt Emlékközpont(הקישור אינו פעיל, 2019-02)
↑  "Magyar Hírlap archívum". אורכב מ-המקור ב-2014-12-09.
סיירוס פילד

| --- | --- |

פילד, בשנות ה-70 של המאה ה-19
 לידה:  30 בנובמבר 1819 סטוקבריג', מסצ'וסטס
 פטירה:  12 ביולי 1892 (בגיל 72) ארוונגטון, ניו-יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סטוקברידג' 
 מקצוע:  איש עסקים, בעל הון, חלוץ טלקומוניקציה
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של הקונגרס 
 חתימה:   
 
סיירוס וסט פילד (באנגלית: Cyrus West Field,‏ 30 בנובמבר 1819 - 12 ביולי 1892) היה איש עסקים אמריקאי, וממיסדיה של חברת הטלגרף האטלנטי, שהניחה את הכבל הראשון שחוצה את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1858.
סיירוס פילד, ג. 1860
סלומון פוליאקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1889 מיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1958 (בגיל 68 בערך) ורסאי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  בית המדרש הרבני של צרפת 
 מקום פעילות:  צרפת
 תקופת הפעילות:  ?–1958 
 
 פרסים והוקרה:  צלב המלחמה 1914–1918 
 
סלומון פוליאקוב (בצרפתית: Salomon Poliakof) שימש כרב הראשי של ז'נבה ושל ליון. נולד במיר בלארוס ב־2 בדצמבר 1889 ונפטר בוורסאי, צרפת ב־1958. פוליאקוב למד בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז בין השנים 1908–1914. הוא היה איש דת יהודי בצבא הצרפתי שזכה להוקרות רבות בהם מספר הערות לשבח: "מעשים של אומץ לב מול פני האויב". זכה בצלב המלחמה 1914–1918.
פוליאקוב היה הרב של לונוויל (צר') (עיר במחוז מרת ומוזל) לאחר מלחמת העולם הראשונה, הרב הראשי של ליל בין 1921 ל־1933, הרב הראשי של ז'נבה בין 1933 ל־1946, הרב הראשי של ליון בין 1946 ל־1953. הוא כיהן ברבנות ליון לאחר הרב דוד פוירוורקר, הרב של ליון בין 1944 ל־1946, לאחר שזה נבחר לרבנות ניי-סיר-סן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Léonore: 303088 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1782 ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1750-1801) 
 פטירה:  6 בדצמבר 1834 (בגיל 52) ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 מקום קבורה:  Alter Garnisonfriedhof Berlin 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השתייכות:  הצבא הפרוסי 
 תקופת הפעילות:  מ-1795 
 דרגה:  לוטננט גנרל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמות הנפוליאוניות 
 עיטורים
 אזרחות כבוד של ברמן  פור לה מריט 
 
לודוויג אדולף וילהלם פרייהר פון ליצו (בגרמנית: Ludwig Adolf Wilhelm Freiherr von Lützow;‏ 18 במאי 1782 – 6 בדצמבר 1834) היה גנרל פרוסי שבלט בזכות ארגונו ופיקודו על ההפרייקור של ליצו של המתנדבים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ליצו נולד בברלין ב-18 במאי 1782 כבן של גנרל מיור פרוסי, יוהאן אדולף פון ליצו (1748–1819), ורעייתו, פרדריקה וילהלמינה פון זסטרוב (1754 עד 1815). הוא השתייך למשפחת אצילים ותיקה ממקלנבורג.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

ליצו נכנס לראשונה לצבא הפרוסי בשנת 1795, ואחת עשרה שנים מאוחר יותר השתתף כלויטננט בקרב אוארשטדט. לאחר מכן זכה להצטיינות במצור על קולברג, כמנהיג של אסקדרון של מתנדבי שיל.
בשנת 1808, מיור ליצו פרש מהצבא הפרוסי, כועס על ההסכם המשפיל של טילזיט. הוא לקח חלק במיזם ההירואי של מפקדו הוותיק שיל ב-1809; נפצע בדודנדורף והושאר מאחור, הוא נמלט בכך מגורלם של חבריו, שרבים מהם נהרגו בקרב שטרלזונד (1809) או היו בין 12 הקצינים שהוצאו להורג בפיקודו של נפוליאון לאחר מכן. ב-Schöneiche הוא הוסתר על ידי בעל הכפר בבקתת ציידים קטנה בגבול הכפר ושם הצליח ליצו להתאושש מפצעיו. כיום המבנה החדש יותר עשוי אבן נקרא "Lützowhaus" ("בית ליצו") לזכר פרק זה.
ביוגרפיה > הפרייקור של ליצו

ב-1811 התקבל ליצו שוב לצבא הפרוסי כמיור, ועם פרוץ מלחמת השחרור הגרמנית קיבל אישור משרנהורסט לארגן קורפוס מתנדבים המורכב מחיל רגלים, פרשים ורובאים טירולים, לצורך תקיפת אגפים או בלחימת גרילה צרפתים בעורף ולכנס את הממשלות הקטנות יותר לשורות בעלות הברית. מהמדים שלהם, הם נודעו בתור "החיילים השחורים" או "הרובאים השחורים".
הגבורה של החבורה השחורה מונצחת בשירו של תאודור קורנר Lützows wild, verwegene Jagd ("הציד הפראי והנועז של ליצו"). בתור שליש של ליצו, הוא נהרג בקרב גדבוש. בין חברי הקורפוס הבולטים האחרים היו פרידריך פרבל ופרידריך לודוויג יאן. תקרית זו תוארה בסרט "הציד הפראי של ליצו" משנת 1927 בבימויו של ריצ'רד אוסוולד.
לקורפוס זה היה חלק ניכר במערכה של 1813. אבל ליצו לא הצליח לכפות את המדינות הקטנות, ולנדודי הקורפוס הייתה השפעה צבאית מועטה. בקיצן (ליד לייפציג) כל הקורפוס, שהוזהר מאוחר מדי מפני שביתת הנשק של פוישביץ, נתפס בצד הצרפתי של קו הגזרה, וככוח לוחם הושמד. ליצו עצמו, פצוע, פילס את דרכו החוצה עם הניצולים, ומיד החל להתארגן מחדש ולגייס.
בחלק השני של המערכה שירת הקורפוס של ליצו בלוחמה סדירה יותר תחת וולמודן. ליצו ואנשיו התבלטו ב-Gadebusch (שם נפל קרנר) וב-Gohrde (שם ליצו עצמו, בפעם השנייה, נפצע קשה כשעמד בראש הפרשים). הוא נשלח לאחר מכן נגד דנמרק, ולאחר מכן הועסק במצור על יוליך, ליצו עצמו בשנת 1814 נפל לידי הצרפתים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר השלום של 1814 פורק הקורפוס, יחידות הרגלים הפכו לרגימנט ה-25, ויחידות הפרשים לרגימנט האולנים ה-6. בליני ליצו הוביל את רגימנט האולנים ה-6 להסתערות, אך הם נשברו על ידי הפרשים הצרפתים, ולבסוף הוא נפל בידי האויב, ונמלט למחרת במהלך התבוסה הצרפתית בווטרלו. הוא קודם לדרגת אוברסט באותה שנה, לגנרל מיור בשנת 1822, ולגנרל לויטננט בשנת 1830 עם מינוי למפקד חטיבת הפרשים ה-6.
ליצו פרש מהצבא בשנת 1833, ונפטר בברלין ב-6 בדצמבר 1834.
הנצחה

על שמו נקראו מספר ספינות מלחמה גרמניות כולל SMS ליצו ממלחמת העולם הראשונה והסיירת הכבדה ליצו ממלחמת העולם השנייה.
על שמו נקראה גם דיוויזיית הפרשים המתנדבים של האס אס 37 ליצו.
הצבעים הלאומיים של גרמניה הדמוקרטית שחור, אדום וזהב מקורם במדים השחורים האייקוניים של הפרייקור של ליצו, שהראו סמלים אדומים וכפתורי זהב.