stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הספרייה האזורית מטה אשר

| --- | --- |

שתי ספריות תחת קורת גג אחת: ספריית בית הספר "סולם צור" והספרייה האזורית מטה אשר
 מיקום:  גשר הזיו, ישראל
 תאריך ייסוד:  1979
 קואורדינטות:  33°02′37″N 35°06′41″E﻿ / ﻿33.043734106244°N 35.11141596261°E﻿ / 33.043734106244; 35.11141596261
 https://mta.org.il/he/02-05-2018-06-10-2016-%D7%A1%D7%A4%D7%A8%D7%99%D7%94/
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) הספרייה האזורית מטה אשר(למפת הגליל המערבי רגילה) הספרייה האזורית מטה אשר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הספרייה האזורית מטה אשר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הספרייה האזורית מטה אשר
 
הספרייה האזורית מטה אשר - השאלה עד סף הבית
ספריית הילדים בספרייה האזורית מטה אשר
הספרייה האזורית מטה אשר, שנוסדה בשנת 1979 בהתאם לחוק הספריות הציבוריות, היא ספרייה ציבורית הממוקמת בבית הספר "סולם צור" שבגשר הזיו. היא משרתת את יישובי המועצה האזורית מטה אשר.
מנהלת הספרייה היא שפרה שליו.
הספרייה על סף ביתך

המועצה האזורית מטה אשר משתרעת על שטח של כ-220,000 קמ"ר וכוללת 32 יישובים. המרחקים בין היישובים והספרייה וכן תחבורה ציבורית דלילה יצרו מציאות של קשיי תקשורת ונגישות. עובדה זו הדגישה את הצורך באימוץ שיטת ההשאלה הבינספריתית והתאמתה לתנאי האזור. כך פותח נוהל "הספרייה על סף ביתך".
ייחודה של השיטה הוא נוהל פנימי שפותח בספרייה, לפיו מחלקים בכל יום לספריות היישובים את הספרים המבוקשים על ידי קוראיהן. ספרים אלה מונחים באחריות הספרייה, בכל יום, בנקודת איסוף בבניין המועצה האזורית מטה אשר. משם, נלקחים הספרים, על ידי עובדי המועצה, אל ספריות כל אחד מהיישובים על ידי עובדי המועצה, המביאים את הספרים ליישוב בו הם מתגוררים. עובדי המועצה הם אלה המחזירים לספרייה המרכזית את הספרים שהונחו בתיבה להחזרת ספרים במקום מגוריהם.
שיטה זו מכסה את מרבית ההזמנות הבין ספרייתיות עוד באותו יום בו התקבלה ההזמנה.
הספרייה מקיימת מפגשים תדירים בין הספרנים של הסניפים ביישובים השונים, במטרה ליצור קשרים אישיים ביניהם. הדבר נעשה כדי ליצור תרבות ארגונית המתבטאת באמינות ובמוטיבציה של ספרני האזור.
ביולי 2015 נחנך בספרייה אגף נפרד לספרות ילדים.
קטלוג הספרייה באינטרנט

בשנת 1997 הייתה הספרייה האזורית לראשונה מבין הספריות הציבוריות שהעלתה את הקטלוג שלה לאינטרנט. איכותו ודיוקו של הקטלוג מבוקרים על ידי צוות הספרניות בספרייה בהתאם לכללים של המרכז לספריות וספרות בישראל. קטלוג זה כולל בתוכו גם את פריטי ספריות הסניפים והוא פתוח להזמנות לכל תושבי האזור בכל שעות היממה.
פעילויות מיוחדות של הספרייה

רכש עבור הסניפים
מפגשי ספרניות
מפגשי ספרות
צע"ד את"י
וויקי מטה אשר - האלבום המשפחתי של מטה אשר
יריד ספרים
שבוע הספר במטה אשר
לקריאה נוספת

דו"ח על ביקור בספרייה האזורית "סולם צור" - דפים לספרן בקיבוץ, כ"ד-כ"ה: 21-27, 1980
המועצות האזוריות "סולם צור", "געתון" ו"נעמן": החוג האזורי לספרנים בהתיישבות - דפים לספרן בהתיישבות, 1: 18-19, 1983
הספרייה האזורית "מטה אשר"/ דפים לספרן בהתיישבות, 2: 16-17, 1984
פנינה מטס, סימה שמעוני, הספרייה האזורית מטה אשר באינטרנט - דפים לספרנים בבתי הספר, 20: 6, תשנ"ט, 1999
אסתר יפתחאל, האמיני יום יבוא, עמ' 121-128. הוצאת מערכת, קיבוץ דליה, תשס"ט 2009
הקדש ציבורי

הקדש ציבורי הוא מוסד משפטי, חוקי, המסדיר נכסים המיועדים למימוש למטרות ציבוריות, בעלות אופי הומניטרי, בתחום החינוך, התרבות, המדע, הבריאות, הדת, הצדקה, הביטחון והספורט. על מנת להקים הקדש ציבורי יש צורך במקדיש (בעל הנכס), בנכס (מקרקעין או כספים), ובנאמן. כמו כן צריכה להיות מוגדרת מטרה ציבורית.
רשם ההקדשות

רשם ההקדשות היא יחידה הפועלת במסגרת משרד המשפטים ותפקידה להסדיר באופן חוקי את פעילותם הנדבנית של תורמים פרטיים, באמצעות רישום ההקדשות ב"פנקס ההקדשות הציבוריים", והפעלת פיקוח על פעולות הנאמנים. רשם ההקדשות פועל בליווי של בתי המשפט. רשם ההקדשות ממונה על ידי שר המשפטים. לפי סעיף 25 לחוק הנאמנות, לתפקיד ימונה עובד מדינה הכשיר לכהן כשופט שלום.
רשם ההקדשות > רישום ההקדש

הנאמן חייב להודיע לרשם ההקדשות, תוך שלושה חודשים מיום שהיה לנאמן, על קיומו של ההקדש הציבורי. אי מתן הודעה מהווה עבירה פלילית. ההודעה לרשם מוגשת על טופס מיוחד, בצירוף כתב ההקדש המקורי וכתב הסכמה של הנאמן למינויו. פרטי ההקדש יירשמו ב"פנקס ההקדשות" הפתוח לעיון הציבור. הרשם יפרסם "הודעה על רישום הקדש" ברשומות וישלח לנאמן אישור בדבר הרישום.
רשם ההקדשות > ניהול ההקדש

שמירת נכסי ההקדש - נאמן חייב לשמור על נכסי הנאמנות, לנהלם ולפתחם ולפעול להשגת מטרות הנאמנות, באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות והוא מוסמך לעשות את כל הנדרש לשם מילוי תפקידו.
הפרדת נכסים - על הנאמן להפריד בין נכסי הנאמנות לנכסיו ולהחזיקם בדרך המאפשרת להבחין ביניהם.
השקעת כספי ההקדש - הנאמן חייב להשקיע את כספי הנאמנות שאינם דרושים לצרכיה השוטפים, בהתאם ל"תקנות הנאמנות (דרכי השקעת כספי הקדש ציבורי), ה'תשס"ד - 2004".
דיווח ומתן מידע - הנאמן חייב לנהל את חשבונות הנאמנות ולהגיש לרשם דין וחשבון על ענייני ההקדש במועד ובדרך שקבע שר המשפטים. הנאמן חייב למסור לרשם, לפי דרישתו, מידע והעתקי מסמכים בכל הנוגע לענייני ההקדשה.
הערות שוליים

↑  סעיף 26 א' לחוק
↑  סעיף 31 לחוק, (בתוספת פירוט העונשים)
↑  סעיף 10 א'-ד' לחוק
↑  סעיף 3 ג' לחוק
↑  סעיף 29 לחוק
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
הקרבה שברוח

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אשר דיורנד
 תאריך יצירה:  1849
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  92 ס״מ  91.5 ס״מ 
 גובה:  117 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אסכולת נהר הדסון 
 מספר יצירה:  2010.106 (Crystal Bridges Museum of American Art) 
 מיקום:  אוסף פרטי, בהשאלה לגלריה הלאומית, וושינגטון
 
הקִרבה שברוח (באנגלית: Kindred Spirits) הוא ציור משנת 1849 מאת אשר דיורנד המייצגת יותר מכל את אסכולת נהר הדסון אליה השתייך הצייר.
תיאור

בציור נראים הצייר תומאס קול והמשורר ויליאם קלן בריאנט לנוכח קסמי הנוף בנקיק מרהיב עין שבהרי הקטסקיל. קול נראה שופך את לבו בפני המשורר ודומה שבפני הטבע כולו, בעומדם נפעמים על פני מדרגות סלע תלולה, אל מול מפל ושטף של מים רבים בין צוקים ויערות.
הציור עתיר בפרטים דקים ובטכניקה קווית ונראה כי הכשרתו המוקדמת של דיורנד כתחריטאי באה לידי ביטוי ביצירה בה הדמויות מסמלות את האדם הבודד או הנודד המתגמד לנוכח הדר הטבע.
הציור הוצג בספרייה הציבורית של ניו יורק משנת 1904. בשנת 2005 נמכר תמורת 35 מיליון דולר לאליס לואיז וולטון, יורשת המיליארדים ומבעליה של רשת וולמארט.
הציור מוצג במוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית בבנטונוויל, ארקנסו.
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה

| --- | --- |

בניין מרכז למוזיקה וספרייה ע"ש פליציה בלומנטל
 מיקום:  רח' ביאליק 26, תל אביב
 סוג:  ספרייה למוזיקה
 מנהל:  אביגיל ארנהיים
 קואורדינטות:  32°04′36″N 34°47′11″E﻿ / ﻿32.076802777778°N 34.786455555556°E﻿ / 32.076802777778; 34.786455555556
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת תל אביב רגילה) הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת גוש דן רגילה) הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת גוש דן מוגדלת) הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה  he הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקהhe הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אלברט איינשטיין בדירתו בפרינסטון, ניו ג'רזי עם הכנר ברוניסלב הוברמן, מרס 1937. אוסף ארכיון הוברמן
הספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה היא ספריית המוזיקה הציבורית הגדולה ביותר בישראל. נוסדה בשנת 1951, בחסותם של משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו, כספרייה מיוחדת עבור מוזיקאים מקצועיים ולמען שוחרי המוזיקה בישראל. על מייסדיה נמנו מוזיקאים ידועי שם כפרנק פלג, פרופ' אסתר גרזון-קיוי והמלחין רומן האובנשטוק-רמתי. אגודת א.מ.ל.י. שהוקמה בארצות הברית על ידי מקס ופאני טארג, תמכה במשך שנים רבות בספרייה ותרמה לפיתוחה.
היסטוריה

הספרייה הוקמה ביוזמת מארק טארג והאגודה "אמריקאים למען ספריה מוזיקלית בישראל" שהוא הקים. שותפים לספרייה היו מחלקת החינוך של עירית תל אביב, ומשרד החינוך והתרבות. הספרייה פתחה את שעריה לראשונה בשנת 1953 בבית הספר תחכמוני ברחוב לילינבלום במקום בו פעל הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב. בשנת 1954 התקבלה הספרייה כחברה באיגוד הספריות למוזיקה הבינלאומי (IAML). בשנת 1958 עברה הספרייה להיכל התרבות. בעת המעבר כללה הספרייה 25,000 ספרים וחברות תווים, ו-8,000 תקליטים, מהם 1,000 אריכי נגן. בשנת 1960 קבלה הספרייה תרומה של יצירות מעזבונו של ברוניסלב הוברמן. בשנת 1974 עברה הספרייה מהיכל התרבות לבית שנקר הסמוך לכיכר ביאליק. בפברואר 1976 נפתח בספרייה מדור למוזיקה יהודית על שמו של יהויכין סטוצ'בסקי. בשנת 1981 כללה הספרייה כ-65,000 ספרים וכ-11,000 תקליטים.
ב-1994 נהרס הבניין הישן שלא תאם יותר את אוספיה הגדלים של הספרייה, ובמקומו הוקם ביתה החדש והמהודר, לזכרה של הפסנתרנית הידועה פליציה בלומנטל. הבניין תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
עבודות הבנייה של המרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל, הושלמו בשנת 1996 כפרויקט של קרן תל אביב לפיתוח. בחודש יוני 1997, נפתח המרכז למוזיקה מחדש לקהל הרחב.
לקריאה נוספת

נילי פורטוגלי, תפיסה הוליסטית באדריכלות - "מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל", כיכר ביאליק, תל אביב, הוצאת עם עובד, תל אביב 2011
Nili Portugali, A Holistic Approach to Architecture - "The Felicja Blumenthal Music Center and Library", AM OVED Publishers Ltd, Tel-Aviv, 2011
אוספי הספרייה

הספרייה אוצרת בתוכה כ-85,000 כותרים: ספרים בכל נושאי המוזיקה – ספרות מקצועית ופופולרית, כל-כתבי מלחינים, תווים, מוזיקה קאמרית ותזמורתית וכדומה. אוספים גדולים ורבי ערך של מוזיקה ישראלית, זמר עברי ומוזיקה יהודית, אוסף ספרים נדירים והוצאות מוקדמות מעזבונות שונים.
אוסף הספרייה מכיל גם כ-13,000 תקליטורים, כ-1,100 תקליטורי DVD וכ־18,000 תקליטים (ביניהם הקלטות נדירות שלא הועתקו לתקליטורים). 65 סוגים של כתבי עת מקצועיים, קלטות וידאו, קלטות שמע ואוסף של כלי נגינה אתניים מתרומתם של פרופ' אסתר גרזון-קיוי ובונה הכינורות משה וינשטיין.
בנוסף מצויים בספרייה ארכיונים אישיים שהחשובים מביניהם: ארכיון הכנר ברוניסלב הוברמן - מייסד התזמורת הפילהרמונית ומיוזמי תנועת פאן-אירופה. ארכיון זה מכיל כתבי יד נדירים, תעודות, הקדשות והתכתבויות עם גדולי המוזיקאים, אנשי רוח ומדינאים בני זמנו. ארכיון יהויכין סטוצ'בסקי – צ'לן, מלחין וחוקר מוזיקה יהודית. ארכיון מנשה רבינא המתעד את חיי המוזיקה בישראל מראשיתם, ארכיון בית לויים (בית הספר הראשון למוזיקה בתל- אביב/ישראל), אוסף התווים של הכנר היהודי-הולנדי סאם סוואפ Sam Swaap וארכיונים קטנים נוספים כביה"ס הראשון למוזיקה בארץ - "שולמית".
לארכיונים אלה חשיבות רבה בקרב אנשי מחקר ומוסדות מחקר בישראל ומחוצה לה. כל אלה מעניקים לספרייה למוזיקה בתל אביב מעמד ייחודי וחשיבות אוניברסלית.
הספרייה למוזיקה היא הספרייה הציבורית הגדולה ביותר למוזיקה בארץ ומשרתת קהל רב של מבקרים תושבי תל אביב ושאינם תושבי העיר: מוזיקאים, שוחרי מוזיקה, תלמידים, סטודנטים, מרצים, מנצחי תזמורות ומקהלות, האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, קונסרבטוריונים ומוסדות למוזיקה.
השירות השוטף ניתן גם למבקרים במקום וגם טלפונית וכולל ייעוץ ביבליוגרפי ועזרה בחיפוש במאגרי מידע בישראל ומחוצה לה.
בספרייה מתקיימים ימי עיון, סדנאות, הרצאות ותערוכות בנושאי מוזיקה וכן סדרה מיוחדת לילדים.
הערות שוליים

↑  ספריה מרכזית למוסיקה נפתחה בבי"ס תחכמוני בתל־אביב, שערים, 25 בפברואר 1953
↑  ספריה מוסיקלית, ידיעות עיריית תל אביב, 14 באוגוסט 1953
↑  הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה, הארץ, 23 באוגוסט 1951
דורשים להקים משכן מתאים לקונסרבטוריון והאקדמיה למוסיקה, קול העם, 23 בספטמבר 1957
↑  נחנך בניין הספריה המרכזית למוסיקה, קול העם, 27 באוקטובר 1958
↑  יצירות יקרות ערך שי לעת"א, הארץ, 18 במרץ 1960
↑  העברת הספריה המרכזית למוסיקה, מעריב, 28 בפברואר 1974
בית חדש לספריה המוסיקאלית, מעריב, 25 ביוני 1974
↑  חגיגות לזקן המלחינים, מעריב, 29 בינואר 1976
↑  יוסי שיפמן, יום הולדת שקט, דבר, 19 במאי 1981
הקדרים באים

הקדרים באים (נכתב גם הכדרים באים; נקרא גם: הקטרים באים) הוא משחק ילדים המהווה סוג של תופסת בו מי שנתפס מצטרף לתופסים. נקרא גם בשם מי מפחד מהדוב הגדול.
כללי המשחק

הקדר (השחקן שמתחיל את המשחק כ"תופס ראשון"), נמצא בצד אחד של המגרש וכל האחרים בצד השני. הקדר קורא "הקדרים באים", ומתקדם אל המשתתפים בניסיון לתפוס אותם. לקדר אסור ללכת אחורה אלא רק קדימה ולצדדים. השחקנים האחרים מנסים להתחמק ממנו, (כשגם להם אסור ללכת אחורה, רק קדימה ולצדדים) ולהגיע לצד השני של המגרש, מאחורי הקו שלו, בו לא יוכל לתופסם. הם עשויים לקרוא "אין אנו יראים", "איש לא ירא" או "לא מפחדים" בתגובה לקריאתו. אם הקדר תופס מישהו - הוא מצטרף לקדרים. כאשר הקדר מגיע לקצה הנגדי של המגרש, כל מי שעדיין נשאר צמוד לקצה המגרש מוגדר כנתפס. לאחר מכן נפתח סיבוב נוסף, בכיוון ההפוך. המשחק מסתיים כשהקדרים תפסו את כולם חוץ מאחד, שבסיבוב שלאחר מכן הוא הופך לקדר.
המגרש יכול להיות מגרש מלבני בו משחקים בריצה או בריכת שחייה בה משחקים בשחייה או צלילה.
מקור השם

קדרים הוא כינוי יהודי מתקופת המאה ה-17 לטטרים, אשר היו פורעים ביהודי מזרח אירופה ושובים בהם שבויים, אותם היה צריך לפדות. שמואל יוסף עגנון כותב בסיפור פשוט: "ששם ארמון ישן שהחריבוהו הקדרים".
הסבר אחר הוא שמקור השם בסוגיא התלמודית במסכת בבא קמא שם מתואר מצב של 'תאונת שרשרת' בין קדרים:
הקדרין והזגגין שהיו מהלכין זה אחר זה, נתקל הראשון ונפל, ונתקל השני בראשון והשלישי בשני - ראשון חייב בנזקי שני ושני חייב בנזקי שלישי
יש הגורסים כי שם המשחק הוא הקטרים באים, (מלשון קטר של רכבת).
המשחק בגרסתו היבשתית מכונה גם חומות ירושלים.
שם נוסף למשחק הוא הבבונים באים. הגרסה הקרויה מי מפחד מהדוב הגדול? או הדוב הגדול פותחת לא בקריאה אחת כי אם בדו-שיח בין התופסים לנתפסים, המהווה שיר משחק:
בתרבות

שירו של חיים גורי "פנס בודד" כולל את המשפט "והוא האיר את משחקי המחבואים ולאורו היו הקדרים באים".
יהודה פוליקר כתב בשירו "עפיפונים": "אורות של זיכרונות שמורים, קולות נעלמים חוזרים, פה היו הקדרים באים".
להקת סדרני הדשא כללה באלבומה "רקוב" שיר אהבה בשם "קדרים באים".
הערות שוליים

↑  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: מהולילנד ללהלה לאנד, באתר nrg‏, 15 באפריל 2010
↑  מילות השיר "פנס בודד", באתר שירונט
↑  מילות השיר "עפיפונים", באתר שירונט
ויקטור פון דראביך-וכטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוגוסט 1889 קרלסרוהה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  2 באוגוסט 1944 (בגיל 54) לה מסניל, נורמנדי, צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1910–1944 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-326
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
ויקטור פון דראביך-וכטר (בגרמנית: Victor von Drabich-Waechter‏; 18 באוגוסט 1889 – 2 באוגוסט 1944) היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון דראביך-וכטר נולד ב-18 באוגוסט 1889 בשטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-12 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון דראביך-וכטר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה לראש מחלקה באגף כוח האדם.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-1 באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוגוסט 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 ביוני 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-326, ובפברואר 1944 נשלחה הדיוויזיה לצפון צרפת. במהלך המערכה בנורמנדי לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2, וב-2 באוגוסט 1944 נהרג פון דראביך-וכטר במהלך הלחימה בקרב פאלז.
הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בח'ובאר

| --- | --- |

 תאריך:  25 ביוני 1996 
 מקום:  ח'ובאר 
 קואורדינטות:  26°15′40″N 50°12′22″E﻿ / ﻿26.261088888889°N 50.206230555556°E﻿ / 26.261088888889; 50.206230555556
 סוג:  פיגוע תופת 
 הרוגים:  19 
 פצועים:  498 
 מבצע:  חזבאללה אל-חג'אז 
  (למפת ערב הסעודית מוגדלת) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כווית עיראק ירדן יש. מצרים סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף מקום הפיגוע(למפת ערב הסעודית רגילה) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כ. עיראק ירדן יש. מצ. סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף מקום הפיגוע
 
מראה בניין 131 לאחר הפיגוע
הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בח'ובאר התרחש ב-25 ביוני 1996. משאית תופת התפוצצה בסמוך לבניין מגורים במתחם של חיילי ארצות הברית בעיר ח'ובאר, ליד דהראן שבערב הסעודית. בפיגוע נהרגו 19 חיילים אמריקאים ונפצעו 498 אנשים.
הפיגוע

מטרתו של הפיגוע הייתה מתחם של חיילי ארצות הברית בח'ובאר, שבו התאכסנו בין השאר חיילים של חיל האוויר האמריקאי, שהשתייכו לאחת היחידות שעסקו באכיפת האיסור על טיסות עיראקיות במרחב אווירי בחלקה הדרומי של עיראק (האזור האסור לטיסה הוגדר ככזה לאחר מלחמת המפרץ).
בימים הראשונים של חודש יוני 1996 העמיסו מחבלים חומרי נפץ על גבי משאית גז או ביוב שקנו. על פי הערכה שנעשתה לאחר הפיגוע הועמסו עליה 1,400 עד 2,200 קילוגרם של חומר נפץ ובנוסף לכך בנזין.
משאית התופת שהייתה מלווה ברכב חלוץ וברכב מילוט הגיעו אל מתחם המגורים של חיילי ארצות הברית בח'ובאר ב-25 ביוני בשעה 21:43. כלי הרכב ניסו להיכנס למתחם\ אך הזקיפים בשעריו מנעו זאת מהם. לאחר מכן הוביל רכב הסיור את המשאית אל מגרש חניה שהיה צמוד לגבול החיצוני של המתחם האמריקאי. המחבלים החנו את המשאית ליד הגדר, כ-22 מטרים מבניין מס' 131, בניין מגורים בן שמונה קומות. בינו לבין המשאית ניצבו הגדר ההיקפית של המתחם ולידה מחסומי בטון, שורת עצים קטנים וכביש פתוח. לאחר הצבת המשאית עזבו המחבלים את המקום ברכב המילוט. המשאית התפוצצה שלוש או ארבע דקות לאחר מכן, בשעה 21:50 לערך.
זקיף אמריקאי על גג בנין מס' 131, רב-סמל אלפרדו גואררו, ראה את המחבלים והמשאית והבין שמדובר באיום. הוא הזעיק את אנשי הביטחון של המתחם ויזם פינוי של הבניין, אשר היה בעיצומו בעת שהמשאית התפוצצה, ועל ידי כך הציל קרוב לוודאי חיים רבים.
עוצמת ההתפוצצות שהפיק מטענה של המשאית הוערך כשקול להתפוצצות של לפחות 9 טון TNT. ההתפוצצות הורגשה עד למרחק של 30 קילומטרים מהמקום, בבחריין השכנה. כוח ההתפוצצות הסב נזקים כבדים לשישה מבנים במתחם האמריקאי. קירו של בניין 131 שפנה אל המשאית נהרס כולו. זכוכיות חלונות נופצו בכל המבנים ברדיוס של כקילומטר וחצי סביב מוקד הפיצוץ. במקום בו עמדה המשאית נפער מכתש בקוטר של 26 מטרים ובעומק של 11 מטרים. אספקת החשמל לרבים מהמבנים במתחם נותקה ומהומה השתררה במקום. החיילים האמריקאים התפנו ממבני המגורים ועסקו בפינוי הנפגעים לחדר האוכל שבמתחם, שהוסב לתחנת איסוף.
בנוסף להתרעה שסיפק הזקיף תרמו עוד שני גורמים להפחתת מספר הנפגעים בהתפוצצות: ברגע ההתפוצצות נמצאו חיילים רבים בחדר מדרגות בצד הבניין המרוחק מהמשאית; בנוסף, מחסומי הבטון שליד הגדר ההיקפית הסיטו חלק מכוח ההתפוצצות כלפי מעלה והרחק מקומות הבניין התחתונות, ועל ידי כך אפשר שמנעו את קריסתו המוחלטת.
בסך הכל נהרגו באירוע 19 קצינים וחיילים מחיל האוויר של ארצות הברית. מספר הפצועים הגיע ל-498, מבני לאומים שונים.
רב-סמל גואררו עוטר במדליית חייל חיל האוויר על פעולתו שתרמה להקטנת מספר הנפגעים באירוע.
לאחר הפיגוע

בעקבות הפיגוע הועברו כוחות ארצות הברית, בריטניה וצרפת שהיו מוצבים באזור דהראן אל בסיס חיל האוויר הסעודי על שם הנסיך סולטן, מדרום מערב לדהראן ובקרבת הבירה ריאד, שהיה מבודד ומוגן בצורה טובה יותר.
במהלך חקירת הפיגוע נמתחה ביקורת חריפה על הכוחות המזוינים של ארצות הברית ועל קהיליית המודיעין שלה, בטענה שלידיהם הגיעו התראות רבות וממוקדות אודות כוונה לפגוע בחיילי ארצות הברית במתחם בח'ובאר, אך לא ניתנה אליהן התייחסות נאותה. כמו כן נטען כי נפלו ליקויים רבים באבטחת המתחם.
זהות האחראים לפיגוע לא נקבעה בוודאות. בקשר לכך הועלו שתי טענות:
הפיגוע הוצא לפועל על ידי ארגון אל-קאעידה בטרם העתיק את פעילותו מערב הסעודית לאפגניסטן, וממשלת ערב הסעודית האשימה בפיגוע חוגים שיעים קיצונים שנתמכו לטענתה על ידי איראן, משום שלא היה לה נוח להודות בהיווצרותו של ארגון טרור מקומי על אדמתה.
הפיגוע נעשה במעורבותה ובסיועה של איראן.
בשנת 2006 פסק שופט פדרלי בארצות הברית שדן בתביעת פיצויים שהוגשה לפניו בגין הפיגוע כי הוא הוצא לפועל על ידי אנשי חזבאללה בסיועה של איראן, ופסק כי על איראן לשלם למשפחות הקורבנות בפיגוע סך של 254 מיליון דולר.
ראו גם

הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות
ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה
הערות שוליים

↑  בתוך כמה שעות החל המכתש להתמלא במי ים מהמפרץ הפרסי, שחופו נמצא כקילומטר מהמקום.
↑  וושינגטון פוסט, 26 בדצמבר 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534880505171  LCCN: sh96010446 
המכתש שהותירה התפוצצות משאית התופת
ויקטור פולישצ'וק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוגוסט 1929 
 פטירה:  18 במרץ 2009 (בגיל 79) 
 מדינה:  אוקראינה 
 מקצוע:  רופא 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (14 בינואר 1996) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ויקטור פולישצ'וק
 
ויקטור פולישצ'וק (באוקראינית: Viktor Polishchuk;[דרושה הבהרה]‏ 9 באוגוסט 1929; האיסין במחוז ויניצה, אוקראינה - 18 במרץ 2009) היה חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה

בזמן מלחמת העולם השנייה, בגיל 14, התגורר בהאיסין, יחד עם אימו לאונידה זליכובסקיה (Leonida Zhelikhovskaya[דרושה הבהרה]) בבית בו עבדו גיסה של אימו, פיוטר לשינסקי (Leshchinskiy) ואשתו אולימפיאדה כמשגיחים בחווה חקלאית. אביו נלקח על ידי המשטרה החשאית טרם המלחמה ומאז נותק עמו הקשר.
בחודש מאי 1943, בזמן פינוי הגטו בעיירה, הביא לשינסקי לביתו שני יהודים, אב ובנו לב וארקדי ברשטיין. השניים עבדו כחייטים במפעל בעיר ויהדותם הייתה גלויה לכל ומשכך תפיסתם על ידי הגרמנים הייתה עניין של זמן.
בין החודשים מאי - אוקטובר 1943 חיו השניים תחת השגחתם של הזוג לשינסקי ותפקידם של ויקטור ואימו היה להאכילם ולדאוג לפנות את צורכיהם מן המחבוא בו שהו. באוקטובר 1943 הצליח לשינסקי להבריח את השניים בסיוע חברו פיוטר סמופאל לאזורים בטוחים משלטון הגרמנים. בהמשך חזרו לב וארקדי ברשטיין לגור באוקראינה .
לאחר המלחמה נשא ויקטור לאישה את אלוירה, בת למשפחה שהצילה גם כן יהודים במהלך המלחמה. לשניים נולדו שני ילדים, נטלי, בשנת 1953 ופטר בשנת 1959. המשפחה השתקעה בזפרוז'יה באוקראינה, שם עבד ויקטור כקרדיולוג.
ב-24 באוקטובר 1995 הוכרו הזוג לשינסקי, ויקטור פולישצ'וק ואימו לאונידה על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם ושמם הונצח בלוח הזיכרון. ויקטור כל חייו הדגיש כי את פעולת ההצלה לא עשה על מנת לקבל פרס או הכרה כלשהן.
לאחר ההכרה בו כחסיד אומות העולם ועלייתה של ביתו נטלי לישראל, החל ויקטור לחלק את חייו בין אוקראינה וישראל ואף קיבל אזרחות ישראלית ועלה לארץ ב-28 בדצמבר 1997.
ויקטור מת ביום 18 במרץ 2009 ונקבר לצד אשתו ואביה בבית הקברות "פרבומייסקויה" בזפרוז'יה, אוקראינה.
ביתו נטלי עלתה לישראל, נישאה לאדם ממשפחת וסרמן והתגוררה ברחובות. בהמשך לאחר מותו נישאה לבוריס סובוטייויץ, איתו התגוררה בערד עד מותה ביום 2 באוגוסט 2020. נטלי לא הותירה אחריה צאצאים.
נכדו של ויקטור, בנו של בנו פטר, אנטון הובא בשנת 2009 לבקשת ויקטור בסיוע עמותת עצום, לטיפול בארץ לאחר שחלה בלוקמיה ואף נמצא לו תורם מח עצם, אך אנטון מת טרם ההשתלה ביום 7 ביולי 2009. אנטון נקבר בסמוך לוויקטור בבית הקברות בזפרוז'יה. לפטר בן נוסף, סטס, אשר מתגורר בארצות הברית.
במהלך חודש יוני 2021, בנוכחות בנו של ויקטור פטר, ובסיוע שליח חב"ד בזפרוז'יה הרב מנחם ערנטרוי סומן קברו של ויקטור פולישצ'וק כקבר השייך לחסיד אומות העולם. לידו אותר קבר אימו של ויקטור ליאונידה.
הערות שוליים

↑  אורי דרומי, מתחת לאפם של הגרמנים, באתר הארץ, 3 באפריל 2009
↑  כתובתם המוכרת האחרונה נכון לשנת 1994 היא ברחוב מלינובסקי 4, דירה 118, זפרוז'יה.
↑  מקום קבורתה- חלקה 55, שורה 2, קבר 7, בית הקברות ערד.
ויקטור פאצ'ו

ויקטור פאצ'ו (באלבנית: Viktor Paço; כונה בישראל  ויקטור פאצ'ה; נולד ב-14 בפברואר 1974) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת החלוץ.