stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אידאולוגיה
אידאולוגיה בהיסטוריה > המאה ה-20: תור הזהב של האידאולוגיה

המאה ה-20 הייתה מאה רוויה באידאולוגיות, שהשפיעו רבות על מהלך ההיסטוריה. במקומות שונים בעולם, בעיקר באירופה, קמו אנשים רבים ששאפו לשנות את פני החברה שחיו בה והקימו תנועות אידאולוגיות שפעלו להגשמת החזון. תנועות אלה יצאו למלחמות עקובות מדם נגד השלטונות הקיימים ונגד מתנגדיהן, חוללו מהפכות, ולעיתים הפעילו טרור ושפכו הרבה דם בדרך להגשמת החזון. באחדים מן המקרים, שפיכת הדם לא הייתה רק אמצעי, אלא מטרה מקודשת בפני עצמה. ניתן לציין מספר אידאולוגיות שהשפיעו במיוחד על מהלך ההיסטוריה במאה האחרונה, שכן הצליחו להשיג את מטרותיהן המהפכניות, לפחות באופן חלקי, ואף התפשטו לארצות רבות, ואלו הן: הסוציאליזם שהצליח כקומוניזם ברוסיה וכסוציאל-דמוקרטיה במערב אירופה, הפאשיזם שהתפתח בראשית המאה העשרים והצליח במיוחד באיטליה, ובגרמניה כנאציזם, הליברליזם שהשפיע על כל המערב ותרם הן ליצירת הסוציאל-דמוקרטיה והן השפיע רבות בארצות הברית, הלאומיות המודרנית שנחלה הצלחה רבה הן במאה ה-19 והן במאה ה-20. אלו הן חלק מן ההשפעות של האידאולוגיות הללו על ההיסטוריה:
הסוציאליזם:
בגרסתו המהפכנית הביא הסוציאליזם למהפכת אוקטובר בשנת 1917 ברוסיה, שהביאה להקמתה של ברית המועצות, שהייתה אחת משתי המעצמות הגדולות והחזקות בעולם בכשבעים השנים הבאות, לצד ארצות הברית. ברית המועצות, במיוחד תחת סטלין, הייתה דוגמה בולטת למדינה טוטליטרית, שהיא פרי יצירתה של המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם השנייה הסוציאליזם הלא מהפכני התממש בצורת מדינות הרווחה הסוציאל-דמוקרטיות במערב ומרכז אירופה. מדינת הרווחה יצרה מודעות למחויבות המדינה לרמת חייהם של אזרחיה ולצדק חברתי. מדינות הרווחה הביאו, בין השאר, לצמצום משמעותי של הפערים החברתיים ולטשטוש המעמדות החברתיים-כלכליים תוך שמירה על הדמוקרטיה וזכויות הפרט.
הנאציזם (הנגזר מהפאשיזם) הביא בסופו של דבר לפרוץ מלחמת העולם השנייה, שהייתה המלחמה הקשה והנוראה ביותר שידע העולם. הנאציזם חולל את השואה שהייתה אחת מן הזוועות הקשות ביותר בתולדות האנושות.
הלאומיות הביאה לשינויים רבים בעולם עוד במאה ה-19, והיא אחראית ליצירת מדינות הלאום, והייתה בין הגורמים לתהליכי חילון ולשינויים רבים נוספים. הלאומיות הייתה גם גורם מרכזי שהביא למלחמת העולם הראשונה, ובצורתה הקיצונית כפאשיזם, הביאה כאמור גם למלחמת העולם השנייה.
הציונות היא דוגמה מיוחדת לתנועה לאומית שהגיע לשיאה במאה ה-20 כאשר הצליחה להביא להקמתה של מדינה יהודית לבני העם היהודי בארץ ישראל אחרי 2,000 שנה שבהן העם היהודי היה מפוזר בכל העולם.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 התפשטה התפיסה כי ירדה קרנן של האידאולוגיות כדרך ליצירת שינוי פוליטי או חברתי, בעיקר עקב תפיסת המחיר שהן גובות מן החברה, וחוסר היכולת שלהן לממש את האוטופיות שהן שואפות לממש. מידע נוסף על נושא זה ניתן למצוא בעיון ברעיון "קץ האידאולוגיה" משנות ה-50 של המאה ה-20, ועליית הפוסט מודרניזם.
ראו גם

רשימת אידאולוגיות
לואי אלתוסר
דוקטרינה
השקפת עולם
לקריאה נוספת

טרי איגלטון, אידאולוגיה, הוצאת רסלינג, 2006.
לואי אלתוסר, על האידאולוגיה, מצרפתית: אריאלה אזולאי, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2003.
אנדרו הייווד, אידאולוגיות פוליטיות מודרניות (מהדורה שישית, תרגם: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן ), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
ברוך זיסר, על ימין ועל שמאל, שוקן, ירושלים ותל אביב, תש"ס.
אשר עידן, מהי אידאולוגיה?, דביר, תשנ"א.
ביאנקה אשל גרשוני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 בנובמבר 1932 סופיה, ממלכת בולגריה 
 פטירה:  23 באפריל 2020 (בגיל 87) רעננה, ישראל 
 מקום לימודים:  מכון אבני (1963) 
 תחום יצירה:  צורפות, פיסול, ציור
 פרסים והוקרה:  פרס בנק דיסקונט (1993)  פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית (2009) 
 בן זוג:  משה אשל סולימני, משה גרשוני (1964–1988)
 צאצאים:  עתר אשל, ארם גרשוני, אורי גרשוני
 מספר צאצאים:  3 
 
"צב", פסל בטון ברעננה
ללא כותרת (2009).
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ביאנקה אשל גרשוני (25 בנובמבר 1932 – 23 באפריל 2020) הייתה אמנית וצורפת ישראלית.
עבודותיה של ביאנקה אשל גרשוני נעות בין תכשיטים פיסוליים, אסמבלאז'ים, פיסול וציור, ומשלבות חומרים וחפצים נחותים והמוניים לצד גבוהים. יצירותיה משלבות סיפור אוטוביוגרפי ואלמנטים מיתולוגיים, והן בעלות איכויות של פטיש. אשל גרשוני היא אחת האמניות הישראליות הראשונות שהתייחסה בעבודותיה לחוויה הנשית, ועסקה בחומרים "נשיים". [דרוש מקור]
ביוגרפיה

ביאנקה אשל גרשוני נולדה בשנת 1932 בסופיה, בולגריה. בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל. בעלה הראשון היה טייס בחיל האוויר שנהרג במסגרת מבצע סיני. בשנות השישים למדה אמנות ב"מכון אבני", שם הכירה את בעלה השני, הפסל והצייר משה גרשוני, לו נישאה בשנת 1964.
את מלאכת הצורפות היא למדה באופן עצמי. בין השנים 1986–1997 לימדה במחלקה לצורפות ב"בצלאל".
הציגה בתערוכות רבות במוזיאונים ובגלריות.
עבודותיה מצויות באוספים שונים ובהם אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, המוזיאון לתכשיטים בפפורצהיים, גרמניה ועוד.
לצד בתה מנישואיה הראשונים, עתר אשל, אשל גרשוני היא אמם של האמנים ארם גרשוני ואורי גרשוני.
ביאנקה אשל גרשוני החלה בעיצוב תכשיטים בשנות השישים. היא הייתה מחלוצות החידושים בעיצוב התכשיט המסורתי. יצירותיה שילבו מתכות אצילות לצד חומרים זולים ובלתי שגרתיים כמו פורצלן, גבס וזפת, ובהמשך אף נוספו להם חפצים מן המוכן. ב-1977 הציגה תערוכת יחיד של תכשיטיה במוזיאון ישראל באצירת יונה פישר.
בשנות השמונים החלה אשל-גרשוני ליצור אסמבלאז'ים גדולי ממדים עשירים בחומרים, דימויים וצבעים. העבודות שילבו חפצים וחומרי פיסול שעברו תהליך מטשטש בעזרת לכה וצבעי שמן. ב-1985 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב באצירת שרה בריטברג-סמל שעסקה, כהגדרת האוצרת, ב"מאבק המינים ודימוי העולם ממעמקי העמדה הנפשית של האשה". יסודות הקורבנות והמוות היו מרכזיים ביצירות אלה.
החל מאמצע שנות השמונים התקטנו העבודות והוכנסו לתיבות זכוכית. "התיאטרון של ביאנקה אשל גרשוני המשיך לפעול, אך התמזער למיניאטורה". היסוד הנרטיבי, הלך והסתעף: טקסי קבורה ואבל, נישואין ולידה, תוך קיום דיאלוג עם פולחני פריון ומוות נוצריים ועממיים.
לפי מבקר האמנות איתמר לוי, פסליה של אשל-גרשוני הם ”בארוקיים, אקסטטיים, גופניים וייצריים מאד. העבודה מתקשרת עם חוויות נפשיות וגופניות, עם מיתוסים וקונוטציות תרבותיות [...] כשביאנקה אשל-גרשוני במיטבה, המשמעות יוצאת מהבטן ונקלטת דרך הבטן”.
החל מתחילת שנות ה-90 הופך הצב לדימוי מרכזי ביצירתה. הצב הוא "דימוי מובהק של העצמי הנתון בדיאלקטיקות של הסתרה והתגלות, של התכנסות ושל פריסה וכמובן של מוות ולידה החדש". ב-2001 הציגה אשל גרשוני תערוכה במוזיאון תל אביב באצירת סורין הלר ובה כלי קיבול: אגרטלים, קערות, כדים ואגנים, המזכירים תשמישי פולחן ומצבות. בעבודות הופיע הצב כדימוי מרכזי.
ניכרת ביצירות מורשת יוונית קלאסית לצד השפעה של תרבות ודת בלקניים.
בשנת 2009 הוענק לאשל-גרשוני פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט. בנימוקי הפרס נכתב: ”ביאנקה אשל-גרשוני לא היססה לחבר בין 'גבוה' ל'נמוך' באופן שהיה כמעט חילול קודש באותן שנים [...] בסגנונה ובעולם התכנים שהציגה, סימנה ביאנקה אשל גרשוני מהלכים שהחלו להתגבש בעולם האמנות בישראל ומחוצה לה: העניין באמנות נשים ובמלאכת-יד כאחד ממאפייני היצירה הנשית, הפתיחות לאמנות בעלת היבטים ביוגרפיים, החזרה לנרטיביות, לחומריות, לרגש, וכמובן, ערבוב התחומים וחציית הגבולות שמאפיינים מגמות פוסט-מודרניות”.
בשנת 2020 התראיינה אשל גרשוני ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
נפטרה באפריל 2020.
לקריאה נוספת

מרדכי גלדמן, ויהי במראת הכסף / ביאנקה אשל גרשוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
יעל גילעת, "חפצי זיכרון בבתי הקברות הצבאיים וזיקתם ליצרותיה של ביאנקה אשל גרשוני", מותר 19-20 (תשע"ב), עמ' 105–118.
אילנית קונופני, "הלילה הוא עירומי / ביאנקה אשל-גרשוני", מגזין הרמה, המאמר זכה במענק הכתיבה על אמנות ע"ש גליה יהב לשנת 2018
הערות שוליים

↑  סורין הלר, "פרקים במיתולוגיה אישית", מתוך הקטלוג: "ביאנקה אשל-גרשוני / לאט לאט", מוזיאון תל אביב לאמנות, 2001
↑  סורין הלר, עמ' 14. שם.
↑  איתמר לוי, "מינונים של משמעות", "הארץ", 30.4.1993
↑  מרדכי גלדמן, "צב הפנימיות", בתוך הקטלוג "ביאנקה אשל-גרשוני / לאט לאט", עמ' 6
↑  לצד דימויים נוספים: צלבים, פרחים, ביצים, דגים ועוד
↑  גם ב-1997 הוענק לה פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתחום האמנויות החזותיות.
↑  ביאנקה אשל גרשוני, באתר ארכיון העתיד, ‏נלקח ב-26 בספטמבר 2024
↑   נעמה ריבה, "הכוהנת הגדולה": פרידה מהאמנית ביאנקה אשל־גרשוני, באתר הארץ, 23 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280905  NLI: 987007260813405171  GND: 12403098X  ISNI: 0000 0000 7868 8854  LCCN: n78059923  RKD: 349396  SUDOC: 18500508X  ULAN: 500480811  VIAF: 70189392   WorldCat (עם VIAF): 70189392
פהד קוואסמה

פהד קוואסמה (בערבית: فهد القواسمة; 13 באפריל 1939 – 31 בדצמבר 1984) היה מנהיג ופוליטיקאי פלסטיני, ראש עיריית חברון במשך ארבע שנים, גורש על ידי מדינת ישראל ללבנון ב-1980 ונורה למוות בעמאן ב-1984, על ידי מחבלים פלסטינים יריבים.
הערות שוליים

↑  PASSIA - QAWASMI, FAHD (-), passia.org
1 2  דני רובינשטיין, אני לא קיצוני, דבר, 28 במרץ 1980
↑  ראיון מיוחד עם ראש עיריית חברון פהד קוואסמה, "העולם הזה", גיליון 2029 מ-21 ביולי 1976, עמוד 48
↑  דני רובינשטיין, ייבחרו מועמדים צעירים יותר משכילים יותר וקיצוניים יותר, דבר, 11 באפריל 1976
↑  יוסף צוריאל, ההסברה הערבית יכולה "למשוד השטיח מתחת לרגלי הציונות", מעריב, 24 בנובמבר 1976
↑  דני רובינשטיין, פרס שמע תלונות חברון, דבר, 8 בספטמבר 1976
↑  רפיק חלבי, שגרירות ארצות־הברית לשטחים, כותרת ראשית, 5 בינואר 1983
↑  יוסף צוריאל, קוואסמה ביקש - בן-אליעזר נענה - יורחב שטחה של חברון, מעריב, 1 ביוני 1978
↑  דני רובינשטיין, מי ומי בוועדה להכוונה הלאומית, דבר, 13 במרץ 1980
↑  קוואסמה: המצב בחברון 'מתוח: המתנחלים מסתובבים חמושים, דבר, 13 בפברואר 1980
↑  חיים הנגבי, חברון שלי: סיפור של אהבה אחרת, כותרת ראשית, 20 ביולי 1983
↑  יוסף צוריאל, בחברון מאיימים: "הם לא יוכלו לחיות כאן", מעריב, 25 במרץ 1980
↑  יוסף צוריאל, וייצמן החליט: נזיפה בלבד לקווסמה ולקאדי של חברון, מעריב, 26 במרץ 1980
↑  השלושה שגורשו, דבר, 4 במאי 1980
↑  מנחם רהט, המגורשים נתקבלו כגיבורים בהגיעם אתמול לביירות, מעריב, 4 במאי 1980
↑  דליה מזורי, 3 המגורשים קראו ל"מעבר משפת הדיבורים לשפת המעשה", מעריב, 20 במאי 1980
↑  תמר גולן, המגורשים מחברון ינסו שוב לעבור בגשר אלנבי, מעריב, 29 במאי 1980
↑  רפאל מן, מגורשי חברון "הרוויחו" מהמהומה שהקימו יהודים, מעריב, 10 ביוני 1980
↑  מרדכי ברקאי, קוואסמה ומילהם שובתים רעב בחדר מפואר במרכז או"ם, דבר, 21 בדצמבר 1980
↑  ג'יי בושינסקי, קוואסמה ומילחם הועברו במהירות מהגשר אל המסוף, מעריב, 15 באוקטובר 1980
↑  ברוך מאירי, קוואסמה בעדותו בוועדת הערר: "מעולם לא הסתתי נגד ישראל, מעריב, 16 באוקטובר 1980
↑  דוד פדהצור, מנהיגים ויורשים, דבר, 12 בדצמבר 1980
↑  במונית הוסעו שני ראשי הערים לשטח המובלעת של רס"ן חדאד, מעריב, 7 בדצמבר 1980
↑  משה ז"ק, החלטה שלישית, מעריב, 21 בדצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457190005171  ISNI: 0000 0000 3803 3247  LCCN: n98951391  VIAF: 31323102   WorldCat (עם VIAF): 31323102
עיבוד מידע

ערך זה עוסק בעיבוד קלט אנושי, הנתפס באמצעות החושים. אם התכוונתם לעיבוד מידע דיגיטלי באמצעות מחשב, ראו .
יכולת עיבוד המידע חיונית לתהליכי הלמידה ופתרון הבעיות. כפי שנראה בתמונה, במהלך עיבוד המידע ניתן לעשות שימוש בעזרים חיצוניים כמו נייר ועיפרון (או כלי כתיבה אחר) המסייעים בארגון המידע ומקלים על זיכרון העבודה.
גישת עיבוד המידע עוסקת בהשוואת הכישורים הקוגניטיביים של האדם לפעולת עיבוד הנתונים של המחשב. בתמונה - מכונת עיבוד מידע אלקטרונית של IBM משנת 1957.
עיבוד מידע היא פעולה קוגניטיבית המערבת תהליכי קשב, קליטה, תפיסה, חשיבה וזיכרון.
יכולת עיבוד המידע משתפרת בעקבות ההתפתחות הקוגניטיבית של האדם מהינקות ועד הבגרות.
גישת עיבוד המידע עוסקת בדרך בה האדם רוכש את כישוריו הקוגניטיביים, מתוך השוואה לפעולת עיבוד נתונים של מחשב.
תהליך עיבוד המידע

קולטני החישה קולטים באופן מתמיד את אנרגיות הגירוי התואמות שלהם ומספקים כמויות עצומות של מידע אודות הסביבה.
כל המידע הזה מאוחסן באופן פסיבי ובלתי רצוני למשך זמן קצר מאוד בזיכרון החושי שהוא השלב ראשון במסלול הקידוד. משם עליו לעבור לזיכרון לטווח קצר כדי שיוכל להתגבש בזיכרון לטווח ארוך. תהליכי עיבוד המידע המתרחשים במאגר הזיכרון לטווח קצר קובעים האם הוא יגיע אל מאגר הזיכרון לטווח ארוך, או יתפוגג וייעלם.
עיבוד המידע שמתקבל מהחושים מתבצע במערכת העצבים.
מבחינה נוירולוגית המידע מועבד על ידי תאי עצב אשר קולטים את האותות ממערכת החישה. תאים אלו מסוגלים לתקשר ביניהם בתהליך של העברה סינפטית. כמו כן, הם יכולים לשלוט על המערכת המוטורית, באופן שמאפשר להם להשפיע על ההתנהגות.
הפלסטיות של מערכת העצבים, הנקראת גם גמישות מוחית, היא המנגנון שמאפשר למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה. ברמה התאית, גמישות מוחית מתאפשרת על ידי שינויים בקשרים בין נוירונים ועיצוב מחדש של סינפסות בהתאם לסביבה.
תהליך עיבוד המידע > קליפת המוח הקדם-מצחית והמוליך העצבי דופמין

תהליך עיבוד מידע אינטגרטיבי מצריך יחסי גומלין מורכבים בין רשתות עצביות, אשר יאפשרו את הזרימה הדו כיוונית של המידע.
קליפת המוח הקדם-מצחית משמשת כמרכז של השליטה הקוגניטיבית והתפקודים הניהוליים.
קליפת המוח הקדם-מצחית מקבלת מידע של מטה-מעלה “bottom-up” מהמערכות החושיות של המוח ומספקת ויסות של מעלה-מטה “top-down” על הקורטקס החושי, כדי לשלוף מידע שמאוכסן בזיכרון וכדי להנחות את העיבוד של המידע החושי. כמו כן, האזורים הניהוליים שלה מעורבים בפעילות של זיכרון העבודה.
היא מאפשרת לאחסן את המידע בזיכרון, להבנות ולקטלג אותו.
קליפת המוח הקדם-מצחית מסוגלת לייצג מידע גם בהיעדר נוכחותו בסביבה הפיזית, באמצעות רשתות עצביות שמשפעלות אחת את השנייה באופן המאפשר את שמירת המידע במודעות.
כמו כן, ישנה הכרה רחבה גם בחשיבות של המוליך העצבי דופמין לתפקודה של קליפת המוח הקדם-מצחית. הוא חיוני לשליטה על הפעילות הקוגניטיבית בקליפת המוח הקדם-מצחית ויש לו חשיבות מרכזית לתפקודים קוגניטיביים, כולל זיכרון העבודה והחשיבה היצירתית. למעשה, המוליך העצבי דופמין הוא זה שקובע אם וכיצד יועבר מידע מקבוצה תפקודית אחת של תאי עצב בקליפת המוח הקדם-מצחית, לקבוצות תפקודיות אחרות שנמצאות בה. הדופמין מעורב גם בתהליכי ויסות ושליטה של עיבוד מידע מלמעלה-למטה המאפשרים מתן עדיפות למידע רלוונטי על פני מידע לא רלוונטי.
מגבלת עיבוד המידע

בעקבות צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית, היכולת של האדם לעבד את כל המידע שהוא מקבל מהחושים היא מוגבלת. מגבלה זו נוצרת משום שהזיכרון לטווח קצר יכול להכיל פחות או יותר שבע יחידות מידע בו זמנית למשך זמן קצר בלבד. מכאן גם נוצר הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים.
היצף מידע הוא מצב בו כמות המידע שנקלטת חורגת מיכולת עיבוד המידע של האדם. ישנן מספר דרכים בהן ניתן לייעל את תהליכי עיבוד המידע חרף מגבלה זו.
אחת הדרכים היא לצמצם את כמות המידע שמגיעה לתודעה על ידי התייחסות ממוקדת למידע הנחוץ והתעלמות ממידע לא רלוונטי.
הקשב הסלקטיבי מאפשר למידע רלוונטי להנחות את ההתנהגות של האדם, תוך כדי צמצום ההשפעה של מידע מסיח או לא רלוונטי.
פעולה זו של הפניית הקשב לגירויים המתאימים בלבד מכונה "סינון" או "ניפוי" (Filtering).
כבר בתהליך הקידוד הזיכרון החושי מאפשר די זמן לעיבוד המידע החושי הראשוני, כדי שהמערכת הקוגניטיבית תוכל לבחור אלו פרטים מתוכו יש להעביר לעיבודים נוספים, למערכות הזיכרון המתקדמות יותר, לתהליכי קבלת החלטות ולמנגנוני תכנון התגובה.
דרך נוספת להתגבר על מגבלת הקיבולת היא קיבוץ מספר בלתי מוגבל של פריטים ליחידת משמעות בודדת המכונה "גוש" (chunk).
היכולת להגדיל את כמות הפריטים שניתן לחשוב עליהם בו זמנית על ידי ארגונם כגושי מידע, זיכתה את הזיכרון לטווח קצר בכינוי זיכרון עבודה.
זיכרון העבודה מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו. הוא מכיל את כל המידע שנעשה בו שימוש פעיל במהלך ביצוע טווח רחב של משימות. זיכרון העבודה יכול להכיל מידע חדש שנקלט בזיכרון החושי יחד עם מידע קודם שנשלוף מהזיכרון לטווח ארוך. בכך הוא מאפשר הכללה של ניסיון העבר על מצבים חדשים.
דרך נוספת להתגברות על מגבלת זיכרון העבודה היא שימוש במיומנויות חשיבה מתאימות.
למשל, ניתן לפתור בעיות מורכבות על ידי פירוקן לבעיות משנה, לטפל בכל אחת מהן בנפרד ולאחר מכן לצרף אותן לצורך יצירת הפתרון השלם.
השפעות על עיבוד המידע

אחד הגורמים המשפיעים בצורה משמעותית על הקיבולת של זיכרון העבודה היא הקשב. תהליכי עיבוד מידע מודעים ונשלטים מצריכים משאבי קשב רבים ועל כן הם יכולים להתבצע רק באופן סדרתי - זה אחר זה. כתוצאה מכך ירידה ביכולת הקשב תפגע ביכולת עיבוד המידע. הנמכה של יכולת הקשב יכולה להיגרם ממצבים זמניים כמו מחסור בשעות שינה, או ממצבים מולדים כמו הפרעת קשב. להבדיל, למידה יכולה לשפר את יכולת עיבוד המידע כאשר היא יוצרת אוטומטיות. תהליכים עיבוד מידע אוטומטיים אינם מכוונים או נשלטים באופן רצוני, הם יעילים ביותר ומתרחשים מחוץ למודעות של האדם.
גורם נוסף שיכול להשפיע על עיבוד המידע הוא הסכמה. הסכמה מאפשרת לארגן כמויות גדולות של מידע באופן יעיל. היא יוצרת מערכת של ציפיות שמפרשות, מבהירות ומארגנות את עולמו הקוגניטיבי והחווייתי של האדם.
לסכמות יש השפעה רבה על היבטים שונים של החשיבה וההתנהגות.
כאשר נוצר פער קטן בין הציפיות הנובעות מהסכמה ולבין המציאות, היא גורמת לאדם לפרש את המציאות כך שלפערים אלו אין השפעה של ממש או שאין הם נתפסים כלל.
העמידות של הסכמות יכולה להוביל לנבואה המגשימה את עצמה, משום שהן נוטות לעצב את ההתנהגות של האדם באופן שיאשר את נכונותן.
לעומת זאת, כשהפערים בין הסכמה למציאות גדולים מידי, לא ניתן לגשר עליהם במסגרת הסכמה הקיימת. במצב זה הסכמות יכולות להיות גם יחידות גמישות שמתקנות את עצמן בהתמדה, כדי להתאים את עצמן לנתוני מציאות חדשים.
אגנוזיה היא מצב בו האדם אינו מסוגל לעבד מידע באמצעות ערוץ חושי כלשהו, חרף תקינותם של אברי החישה הרלוונטיים.
עיבוד מידע חברתי

עיבוד מידע חברתי מתייחס לתהליך התפיסה הסובייקטיבי של האדם את עולמו החברתי.
מודל העיבוד המידע של קנת' דודג' (Kenneth Dodge) (אנ') ועמיתיו
 כולל בתוכו שישה שלבים:
קידוד רמזים חברתיים ופנימיים
פירוש וייצוג מנטלי לרמזים אלו
הבהרה או בחירה של מטרות
הבניית תגובה
הערכת תגובה
גילום הפעולה
ראו גם

הבנת הנקרא
הסקת מסקנות
לוגיקה
הפרעה לעיבוד התחושתי
עומס קוגניטיבי
דיני משפחה בישראל

דיני משפחה הם הענף המשפטי שבהתאם למיון המקובל בתורת המשפטים כולל מעמד אישי (דת, יוחסין, הורות, נישואים וגירושים) וזכויות וחובות הנובעים מן המעמד המשפחתי.
דיני משפחה בישראל נבדלים מענפי משפט אחרים מבחינת מקורות הדין המהותי, וערכאת השיפוט, הנקבעים בהתאם להשתייכות הדתית של המתדיינים. ישנה גם חקיקה אזרחית טריטוריאלית משלימה, ובתי משפט אזרחיים למשפחה בעלי סמכות שיפוט מקבילה בחלק מענייני המשפחה. לבתי המשפט למשפחה הוענקה אף הסמכות לדון בסכסוכים אזרחיים בין בני משפחה.
הדין הדתי חל לגבי המרת דת, נישואים, גירושים, מזונות בן זוג ומזונות ילדים. בנושאי אימוץ, אפוטרופסות, ירושה, חלוקת רכוש בין בני זוג ישנה חקיקה אזרחית. בית דין דתי שהוסמך לדון בענייני ירושה בהסכמת הצדדים, דן לפי דין הירושה הדתי.
נישואים

במדינת ישראל, על נישואים בין בני זוג חל הדין הדתי. נישואים של בני זוג יהודים בישראל, נדונים על-פי דין תורה - הדין הדתי היהודי. נישואים בין בני זוג נוצריים נדונים על פי דין הכנסייה בה הם חברים. נישואים בין בני זוג מוסלמיים, נדונים על פי השריעה. לא ניתן להינשא נישואים בין-דתיים במדינת ישראל. הנישואים משנים את מעמדם האישי של בני זוג ל"נשואים", והם גם יוצרים זכויות וחובות בין בני הזוג.
נישואים > נישואים בין יהודים

טקס הנישואים כולל קידושין וחופה. הגבר נותן טבעת או חפץ לאשה בפני שני עדים כשרים (עדי קיום, בלעדיהם אין כל קיום ואין כל תוקף חוקי לקידושין; עדי הקיום הם חלק אינטגרלי מטקס הקידושין, תנאי בלעדיו אין לתוקפם), ואומר לה "הרי את מקודשת לי בטבעת זו". החופה היא כניסת האשה לרשות הבעל המסומלת בחופה המונחת מעל ראש שניהם. הנישואים טעונים הסכמת שני הצדדים.
שלושת דרכי הקידושין על פי היהדות: קידושי כסף (קלאסי, כגון: טבעת); קידושי שטר וקידושי ביאה (קיום יחסי מין "לשם קידושין").
נחוצה כשירות לנישואים. הנישואים אינם תקפים לפי ההלכה אם אחד מן הצדדים אינו יהודי, או שביניהם קרבה משפחתית של איסורי עריות (ויקרא יח, יח), או אם האישה היא אשת-איש. אם איסור הנישואים הוא מצוות לא תעשה בלבד כמו כהן וגרושה, או נישואי ממזר, הנישואים טעונים התרה.
חוק גיל הנישואים קובע שגיל הנישואים המזערי הוא 18 שנים, או גיל 16 שנים בהיתר בית משפט, אך נישואים לבן מעל 13 ולבת מעל 12 ו-1/2, טעונים התרה לפי ההלכה.
גירושים

גירושים, בדומה לנישואים בישראל, נדונים על פי הדין הדתי. יהודים יתגרשו בהתאם לדין הדתי היהודי; נוצרים, אם הדבר מותר על פי דתם, על פי דין זה; ומוסלמים - על פי השריעה.
גירושים > גירושים של בני זוג יהודים

בני זוג יהודים המעוניינים לסיים את קשר הנישואים שביניהם, בין אם נישאו בנישואים אזרחיים ובין אם נישאו בנישואים דתיים, כדת משה וישראל, יוכלו לעשות כן, רק על ידי קיום טקס גירושים באמצעות הרבנות. גירושים מתקיימים בבית הדין הרבני בלבד. הגירושים נעשים אך ורק בהסכמת שני הצדדים. בהיעדר עילה שבדין המאפשרת זאת, לא ניתן לכפות בן זוג שאיננו רוצה בכך להתגרש.
כדי להגיע להסכמה בעניין הגירושים נדרשים הצדדים לבחור באחת משתי דרכים:
הגעה להסכמות מוקדמות בכל הנושאים הקשורים לגירושים כמו חלוקת הרכוש והחובות, משמורת, הסדרי זמני שהות ומזונות הילדים.
ניהול הליכים משפטיים בכל אחד מהנושאים שנויים במחלוקת. המאבק המשפטי אינו נעים ואינו קל, אך פעמים רבות אין מנוס ממנו.
גירושים > עילות גירושים

בהלכה היהודית קיימת רשימה של עילות גירושים, שקיום אחת מהן מאפשר לבן הזוג המעוניין בכך להתגרש גם ללא הסכמת בן הזוג השני. עילות הגירושים הן: נישואים שיש בהם עבירה, מציאות מום או מחלה, אי מילוי חובתו של הבעל לפרנס את האישה (מורד ממזונות), אי מילוי חובתה של האישה במלאכות הבית (מורדת ממלאכה), או אי מילוי חובות בחיי אישות (מורד/ת מתשמיש). קיימת הבחנה בין "מורדת דמאיס עלי" ובין "מורדת דבעינא ליה ומצערנא ליה" לעניין פסיקת גירושים ולעניין זכויותיה של האישה אגב גירושים.
בית הדין יכול לפסוק גירושים כהמלצה, מצווה, חיוב או כפייה במאסר, או לדחות את תביעת הגירושים ולפסוק שלום בית. בשנים האחרונות נוכח אי יכולתו של בית הדין להביא לשלום בית, קיימת העדפה לסיום סכסוך בדרך של גירושים, בהסכמה או שלא בהסכמה.
גירושים > חרם דרבנו גרשום

רבינו גרשום מאור הגולה, שהיה אחד מגדולי חכמי ישראל באשכנז לפני כאלף שנה, הטיל חרם על מי שנושא אישה נוספת על אשתו וכן על מי שמגרש את אשתו בעל כורחה. יש הסבורים, כי הצורך להחרים את מי שמגרש אישה בעל כורחה, נבע מהרצון למנוע מצב שבו אדם ירצה לשאת אישה נוספת וכדי לחמוק מהחרם שהוטל על נשיאת אישה נוספת יגרש את אשתו הראשונה, בעל כורחה.
על פי חרם דרבנו גרשום, ניתן לראות את הנישואים כמעין חוזה שנערך בין הבעל והאישה. חוזה הנישואים, ככל חוזה אחר, הוא הסכם ששני הצדדים כרתו מרצונם, ויכולים לבטלו ו"להשתחרר" מהחיובים הקבועים בו מרצונם. לאחר התקשרות חוזית רגילה, לא יכול אחד הצדדים לכפות על הצד שכנגד את ביטול החוזה בניגוד לרצונו, אלא אם כן התגלו או התרחשו עובדות המהוות על פי הדין עילה המצדיקה ביטול חד צדדי של החוזה. כך גם כשמדובר בנישואים, הצדדים התקשרו בקשר הנישואים מרצונם ולפיכך, לא יכול אחד הצדדים לכפות על הצד שכנגד את הגירושים, אלא אם כן התגלו או התרחשו עובדות המהוות על פי הדין עילה המצדיקה מתן פסק דין לגירושים או אף כפיית גירושים. בשונה מדין חוזה רגיל, בית הדין לא מכריז על בטלות הנישואים (אף על פי שמעיקר הדין יש מקרים, בהם רשאי לעשות כך) אלא פוסק פסק דין הממליץ, מורה או אף מחייב גירושים כשעדיין יש צורך באקט של מסירת הגט על ידי הבעל לאישה שבלעדיו לא ייתכנו הגירושים.
כאשר שני בני הזוג מחליטים על הגירושים בהסכמה הם מתקשרים בדרך כלל בהסכם גירושים בו נקבעים כל ההסדרים הקשורים בגירושים. הסכם זה יש להביא לאישור בית הדין או בית המשפט בפסק דין ולאחר ההסכם עדיין יש צורך בסידור גט שבלעדיו לא יהיו הצדדים מגורשים.
אם אין הסכם בין בני הזוג מגיש הצד המעוניין תביעת גירושים נגד הצד השני לבית הדין בו הוא מבקש לקבל או לתת את הגט. כאמור לעיל, רק באותם המקרים בהם על פי דין תורה יפסוק בית הדין לגירושים ורק במקרים מיוחדים יפסוק ביה"ד גם על כפית אחד הצדדים לגירושים.
מזונות בן זוג

לעניין מזונות אשה, בפועל, לא חל הדין הדתי אלא הדין האזרחי, שאומר שהוא, כביכול, מחיל את הדין הדתי; היינו: הדין הדתי כפי שפורש על ידי בתי המשפט הכלליים של המדינה, חולש על סוגיה זו; אם אכן רוצים להחיל דין דתי, יש להחילו בפני הערכאה שמטיבה וטבעה אמונה הן על "חקיקתו" והן על יישומו, והוא בית הדין הדתי.
בעניין מזונות אשה, גם אשה שאיננה זכאית למזונות מכוח הדין האישי החל עליה (לדוגמה: זוג יהודים שאין כל מניעה לנישואיהם על-פי דין תורה, שביכרו להינשא בטקס נישואים אזרחי) - גם במקרה כזה תהיה האישה זכאית ל"מזונות".
הגבר חייב במזונות אשתו הנשואה לפי רמת החיים לה היא רגילה. אין חיוב במזונות לאחר הגירושים. לצורך חישוב המזונות מביאים לעיתים בחשבון את הכנסות האישה ממעשה ידיה או מרכוש. אישה מורדת איננה זכאית למזונות, אך לעיתים היא תזכה למזונות מדין "מעוכבת מחמתו".
מזונות כוללים גם זכות למדור (מגורים).
מזונות ילדים

חישוב גובה תשלומי המזונות מורכב משלושה שלבים עקרוניים:
חישוב סך כל צורכי הילדים, להלן נטל הפרנסה.
חישוב של האופן בו צריך להתחלק נטל הפרנסה בין ההורים.
חישוב תשלומי העברה בין ההורים, אם הילדים מתגוררים רק אצל אחד מהם.
עם זאת, ברוב המכריע של המקרים, אין צורך להזקק לשלבים אלו, שכן מכוח ההלכה היהודית כל נטל הפרנסה מוטל על האב, ללא כל תלות בהכנסתו. בתי המשפט יטילו את כל נטל הפרנסה על האב, אף אם נטל זה גבוה משמעותית מהכנסתו בפועל. פס"ד בן עמי נגד בן עמי (הלכת בן עמי) קבע כי צורכי כל ילד הם לפחות 1,150 ש"ח לחודש, ועדכוני יוקר המחיה הביאו סכום זה לרמה של 1,250 ש"ח. סך המזונות לילד בפועל גבוה בדרך כלל מכך, ויכול להגיע אף במקרים של הכנסה בינונית לרמה של 2,500 ש"ח לחודש.