stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדוה הרכבי
ספרים

כי הוא מלך – הוצאת ספרים מ. ניומן בע"מ, ירושלים תשל"ד (1974)
עֲדִי – ספרית פועלים, תל אביב תשמ"א (1981)
אני רוצָה רק להגיד לךְ – ספרית פועלים, תל אביב תשמ"ו (1985)
האחֵר – הליקון-ביתן, תל אביב תשנ"ד (1993)
ציפור שבפנים עומדת בחוץ (שירים 1962–2008) – הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, תל אביב וירושלים תש"ע (2009)
ראנא – הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ד (2014)
מיגו – הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ח (2017)
עד שוב אשמע אותך – מבחר שירים (עורכת הלית ישורון), סדרת זוטא, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ט (2019)
מדורים בעריכתה

"חלומות של אנשים" – "כל העיר" – ירושלים – 1987-1988.
"קבוצת קוראים אבות ישורון" - נוסדה ב-12.4.2013, מתוך קידה עמוקה לשירתו, ביוזמת חדוה הרכבי, ובשיתוף שי מנדלוביץ' ואמיר מנשהוף.
"שישיר" – עמוד פייסבוק, בו מתפרסם מדי יום שישי, שיר משירתו של אבות ישורון. העמוד פועל מ-30 ביוני 2017 (בשיתוף עומר ולדמן).
תערוכת אמנות > תערוכות יחיד

ציורים בצבעי מים - גלריה אנגל, שלומציון המלכה, ירושלים, 1969
ניירות להיינריך - בית האמנים בירושלים, 1979
ניירות לראנא - בית האמנים בירושלים, 2009
תערוכת אמנות > תערוכות קבוצתיות

חברים חדשים בבית-האמנים, בית האמנים בירושלים, 1973
אמני ירושלים למען מלווה מלחמה מרצון חנוכה תשלד, בית האמנים בירושלים, 1973
תערוכת אמני ירושלים בשכונות, בית הנוער על שם בכר, ירושלים, 1982
חמש שנים לאלון, גלריה אלון, ירושלים, 1983
צבע מים 84, גלריה אלה, ירושלים, 1984
תערוכת אמני ירושלים בפריז, גראנד פלה בפריז, צרפת, 1985
חתך-4, בית האמנים בירושלים, 1989
מחילות הלילה יאיר גלריה לאמנות, תל אביב, 2014
סבל, הגלריה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים, 2014
בין שתיקה לדיבור, בית אות המוצר הירושלמי, ירושלים, 2017
רשמים IV: נאחז בסבך - הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, בית האמנים בירושלים, 2020
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "כי הוא מלך" – שירים

אורציון ברתנא – "הזיות" – "משא", עיתון דבר – 10.10.1975
מ. מאוויין – "שירים של עולם מופלא" – מאזניים – 1974
אריה ליפשיץ – שתיים שנכנסו לפרדס השירה" – "ספרות אמנות ביקורת", עיתון מעריב – 2.8.1974
גיורא לשֶׁם - "החומה" - "משא", עיתון דבר - 2.8.1974
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "עֲדִי" - שירים

דן עומר – "אינטימיות" – "שירה", העולם הזה – 12.2.1982
משה דור – "משהו כשוף" - "ספרות אמנות ביקורת", עיתון מעריב, 18.12.81
עדה ברקאי – "בין ציפרים לכלבים" – מאזניים, כרך נ"ה, 1-2, יוני-יולי 1982, ע' 73
אריה ליפשיץ – "חשיפה עצמית" – מעריב – 23.4.82, ע' 34
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "אני רוצָה רק להגיד לךְ" - שירים

שלום רצבי - "אני עולם" – "שירה עברית חדשה", עתון 77, מאי, 1986
צבי לוז - "שמיים חולמים ושרים" – "ספרות אמנות ביקורת", מעריב, 21.2.1986 ע' 26
אריאל הירשפלד – "הכל אמת וחלק גם שירה" - "תרבות ספרות אמנות", ידיעות אחרונות, 16.5.1986, ע' 23
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "האחר" - שירים

בתיה גור – " מוזיקה של כאוס" – שבוע של ספרים, הארץ - 22.10.1993
ניצה גורביץ - "מהו האחר?" - "משא", דבר - 5.11.1993, ע' 25
בלהה דבורי – "מומלץ" – דבר, 18.1.94
ארנון לוי – "השיר הזה הוא שיר על אנשים" – "תרבות", כל העיר\ירושלים – 12.11.93, ע' 21―22
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "ציפור שפנים עומדת בחוץ" - שירים

יצחק לאור, זה בדם שלהם: לקוות. לקוות ולקוות ולקוות, באתר הארץ, 2 באפריל 2010
ארז שוייצר, דברים שבשירה | מה שקורה בלב, פשוט קורה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2010
עינת יקיר – "הזמיר והשושנה" – ספרים, הארץ - 28.10.2010
אלי הירש - חדוה הרכבי, ציפור שבפנים עומדת בחוץ, שירים 1962-2008 - 12.2.2010
דפנה שחורי - על חדווה הרכבי במדור שירה - ישראל היום - 27.2.2010
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "ראנא" - שירים

יצחק לאור, שירת השחרור של חדוה הרכבי, באתר הארץ, 4 באפריל 2014
לילך לחמן, חדוה הרכבי מחזירה את האמון בשירה, באתר הארץ, 7 במאי 2014
דרור בורשטיין - קריאה גדולה אל הפתוח
דנה לובינסקי - שירי ראנא (מקבץ), חדוה הרכבי (אורכב 02.03.2015 בארכיון Wayback Machine) 25.1.2012
גל אלגר - ביקורת של גל אלגר על ראנא 14.9.2014
אריאל הירשפלד, שיח האהבה של חדוה הרכבי, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2014
פרסומים על המחברת ויצירתה > על הספר "מיגו" - שירים

אלי הירש, ביחד לבד: ספר חדש לחדוה הרכבי, באתר ynet, 23 בפברואר 2018
יותם ראובני, "מיגו" של חדוה הרכבי: הקורא רוצה שהשירים האלה לא ייגמרו לעולם, באתר הארץ, 19 במרץ 2018
אלעד זרט, ספר טיסה: מִיגוֹ (שירים 2008־2016) - חדוה הרכבי, באתר "ידיעות אחרונות", 13 באפריל 2018
בכל סרלואי - לא מתנצלת - מוסף שבת, מקור ראשון - 20.3.2018
פרסומים על המחברת ויצירתה > כללי

Ariel Hirschfeld – The Modern Hebrew Poem Itself, Wayne State University Press, Detroit – 2003 (pp. 260–262)
Ariel Hirschfeld – Modern Hebrew Literature No. 6, 1991(pp. 20–23)
הלל ברזל – שירה צעירה, מבוא – הוצאת עקד, תשמ"א, 1981 – (שירה תמימה – עמ' 44–47)
יעל אדמוני – ולא הייתה לי הגדרה לזה, דבר, 22 באוגוסט 1986 (ריאיון עם המשוררת)
דן עומר – פונדק הרוחות – קול ירושלים – 28.1.1983, ע' 32
אבנר ברנהיימר – לא מתביישת, לא מתחרטת, מעריב, סופשבוע, 3 בספטמבר 1993 (ריאיון עם המשוררת)
אורציון ברתנא - "כיוונים עצמאיים" (שירה ישראלית במצוקה, ב. על צבי עצמון וחדוה הרכבי). 'מאזנים' סח' 4 טבת תשנ"ד.
אורציון ברתנא - "'שירת נשים' ישראלית: אפשרויות, קיפוח, מוגבלויות (א)". 'המוסף לספרות של מעריב' 3/10/86.
אורציון ברתנא - "'שירת נשים ישראלית (ב)" (על: שולמית אפפל ורחל חלפי). 'המוסף לספרות של מעריב' 10/10/86
אורציון ברתנא - "'שירת נשים ישראלית (ג)" (על: חדוה הרכבי). 'המוסף לספרות של מעריב' 17/10/86.
גדעון עפרת - חדווה הרכבי: ביום היא מציירת רעש של פחדים
הכרזה על פרס עמיחי 2010
פרס רמת גן 2011 - ציפור שבפנים עומדת בחוץ
הכרזה על פרס ביאליק 2014
תמי ישראלי, אלים יושבים מאחורי גבי: עיון בשירת חדוה הרכבי, הקיבוץ המאוחד–ספרית פועלים, 2019
הערות שוליים

↑  חדוה הרכבי, באתר library.osu.edu
↑   המשוררת חדוה הרכבי והמלחין בנימין יוספוב בין זוכי פרס אקו"ם, באתר הארץ, 28 במרץ 2017
↑  פרסום הזכייה בפרס שני ליצירה ספרותית טעם הקרן ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג, באתר הקרן הקיימת
↑  חדוה הרכבי, באתר library.osu.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273792  NLI: 987007290283805171  BnF: cb16514666m (data)  GND: 1221459554  ISNI: 0000 0001 2024 174X  LCCN: n88232256  MusicBrainz: d366cd5f-1755-4093-a0d0-c02eb859ccea  ULAN: 500485145  VIAF: 38478998   WorldCat (עם VIAF): 38478998
ארגון הפרטיזנים המאוחד

ארגון הפרטיזנים המאוחד (ביידיש: פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע; בראשי תיבות: פֿ-פ-אָ, FPO) היה ארגון מחתרת יהודי אנטי-גרמני שפעל בגטו וילנה. הארגון איחד בתוכו יהודים קומוניסטים, בונדיסטים וציונים.
רקע: יהודי וילנה במלחמת העולם השנייה

ביולי 1940 צורפה ליטא לברית המועצות. פעילות הארגונים וכלי התקשורת הליטאים – ובכללם היהודיים – נאסרה (פרט לפעילות ארגונים וביטאונים קומוניסטיים). על כן נאלצו תנועות הנוער הציוניות לרדת למחתרת.
ב-24 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את וילנה (במסגרת "מבצע ברברוסה"). לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים החלה חטיפת יהודים לעבודות כפייה, והוטלו הגבלות על יהודי העיר (נשיאת טלאי צהוב, עוצר לילה). בחודש יולי קובצו 5,000 גברים יהודים בידי יחידת האיינזצקומנדו 9 ונורו בפונאר, בעוד ליהודי וילנה לא נודע גורלם.
בראשית ספטמבר 1941 בוצעה האקציה הגדולה הראשונה, בעקבות אירוע שכונה "הפרובוקציה הגדולה": לאחר אירוע שבו כוונה אש לעבר קבוצת חיילים גרמנים, הופצה הודעה שלפיה "גרמני נורה בידי יהודי". האקציה בפונאר הוצגה כפעולת תגמול על היריות.
לאחר האקציה רוכזו יהודי וילנה בשני גטאות: לגטו 1 הועברו משפחות שאחד מראשיהן (האב או האם) החזיק באישור עבודה, ולגטו 2 – משפחות שבהן לא החזיק אף אחד מראשי המשפחה באישור עבודה. הגטו השני חוסל עד דצמבר 1941.
הקמת ארגון הפרטיזנים המאוחד

תנועות הנוער המשיכו את פעילותן במחתרת גם תחת הכיבוש הנאצי. בראשית הכיבוש התמקדו התנועות בהצלת החברים מפני אקציות רבות ההשמדה שנערכו בווילנה. עד 1941 התקיימה מחלוקת בין הקבוצות בשאלה האם להמשיך לפעול בגטו וילנה, לעבור לביאליסטוק או לוורשה (שבהן חיו היהודים בשקט יחסי לעומת וילנה, ואחדים סברו שסיכויי המרד להצלחה גבוהים בהן יותר), או להילחם ביערות. בסופו של דבר הסכימו כל התנועות, פרט לקבוצת אנשי 'החלוץ הצעיר – דרור' בראשות מרדכי טננבוים, להמשיך לפעול במחתרת בגטו וילנה.
ב-31 בדצמבר 1941 הוקרא לראשונה הכרוז "אל נלך כצאן לטבח" מאת אבא קובנר, הקורא למאבק חמוש מול הגרמנים:
יהודים התנגדו בנשק!
[...]
התליינים הגרמנים והליטאים הגיעו לשערי הגטו. עומדים הם לרצחנו נפש.
[...]
כך הוצאו רבבות למוות.
ואנו לא נלך!
לא נובל כצאן לטבח.

יהודים התנגדו בנשק!
אל תאמינו להבטחותיהם הכוזבות של המרצחים. אל תאמינו לדברי הבוגדים. כל היוצא משערי הגטו אחת דרכו לפונאר. ופונאר היא מוות.
ב-21 בינואר 1942 הוקם "פ-פ-או". נציגי תנועות הנוער הציוניות – יצחק ויטנברג נציג הקומוניסטים, אבא קובנר מ'השומר הצעיר', ניסן רזניק מ'הנוער הציוני' ויוסף גלזמן מבית"ר – התכנסו בגטו, והוחלט על הקמת הארגון המאוחד.
ויטברג נבחר למפקד הארגון, מתוך תקווה שהקשרים של הקומוניסטים עם גורמים מחוץ לגטו יסייעו בהשגת נשק. גלזמן וקובנר נבחרו לסגניו. צעירי הבונד הצטרפו לארגון באביב 1942. אנשי 'החלוץ הצעיר – דרור' יחד עם רבים מאנשי בית"ר הקימו קבוצת מחתרת נפרדת: 'קבוצת המאבק של יחיאל', בראשות יחיאל שיינבוים.
פעילות הארגון > תקופת השקט היחסי

בשנת 1942 עסק פ-פ-או בעיקר בהשגת נשק ובניסיונות להעביר מידע על השמדת היהודים בליטא. חברי פ-פ-או אורגנו לפי מקומות מגוריהם בגטו ב"חמישיות" מחתרתיות; שלוש חמישיות היו מחלקה, ושש-שמונה מחלקות היו גדוד. במטה הארגון היו נציגים של כל המפלגות ותנועות הנוער שהתאחדו לפעילות המחתרתית. בתוך הגטו יוצרו רימונים ובקבוקי מולוטוב. רובים וכלי נשק נוספים נקנו מהאוכלוסייה המקומית. הארגון שלח שליחים לגטאות גרודנו, ורשה וביאלוסטוק כדי ליידע אותם על ההשמדה בווילנה.
בתקופה זו של פעילות הארגון לא התקיימו חיכוכים בינו לבין מנהלת הגטו. יושב ראש הגטו, יעקב גנס, ידע על קיומה ושמר על קשר איתה, ולא התנגד לה כל עוד לא נאבקה במנהלת הגטו או פגעה בפרודוקטיביות של הגטו.
פעילות הארגון > הפעילות בשנת 1943 ואחריה

תקופת "השקט היחסי" בין גנס לבין פ-פ-או הסתיימה באביב 1943. קבוצות אחדות של צעירים יצאו ליערות, ושליחי הפרטיזנים הגיעו לגטו. האס דה (שירות הביטחון הנאצי) הזהיר אז את גנס מהשלכות פעילות המחתרות בגטו. גנס, שראה בהמשך הפעילות סכנה לקיום הגטו, החל בפעילות נגד המחתרת היהודית. במאי 1943 דרשו הגרמנים להעביר 50 עובדים לעבודות כפייה בפוניבז'. גנס ביקש לשלוח פעילים מרכזיים מפ-פ-או במטרה להרחיקם מווילנה. הפעילים הסתתרו, והנהלת הגטו ויתרה על שליחתם. באביב 1943 גברו המגעים בין אנשי פ-פ-או לבין הפרטיזנים הסובייטיים ביערות האזור.
ביולי 1943 נדרש גנס להסגיר לידי הנאצים את יצחק ויטנברג. ב-15 ביולי זימן את חברי פ-פ-או לשיחה בביתו ואסר את ויטנברג, שבהמשך שוחרר במבצע של חברי פ-פ-או. גנס הפיץ את הידיעה שאי-הסגרתו של ויטנברג תגרום לחיסול הגטו כולו. תושבי הגטו הסתערו על המחתרת, ובלחצם החליט ויטנברג להסגיר את עצמו ב-16 ביולי 1943, ונמצא מת יום לאחר מכן. בעקבות מאסרו והסגרתו של ויטנברג, הוחלט בפ-פ-או להיערך גם ליציאה אל היער. לאחר הסגרת ויטנברג מונה אבא קובנר למפקד הארגון.
ב-24 ביולי יצאה קבוצה ראשונה – "קבוצת ליאון", ככינויו המחתרתי של ויטנברג – בראשות יוסף גלאזמן ליערות נארוץ' שממזרח לווילנה. בשלהי יולי 1943 החלו הגרמנים בביצוע אקציות בתגובה על בריחת קבוצת ליאון, והזהירו כי בכוונתם להרוג את בני משפחתו של כל צעיר שיברח ליער.
באוגוסט 1943 החלו הגירושים מווילנה וסביבתה לאסטוניה. באקציה שהתבצעה ב-1 בספטמבר אותה שנה, הוציא פ-פ-או פקודת גיוס לכל יחידות הארגון, שנערכו בשני גדודים לקראת התנגשות מזוינת בכוחות הגרמנים. בעקבות הלשנה חיסלו הכוחות הגרמנים והאסטונים את הגדוד השני, שמנה 100 איש. באותו היום פרסם פ-פ-או כרוז הקורא להתנגד לגירושים בכוח. תושבי הגטו האמינו שמדובר בגירוש לעבודה ולא להשמדה, לכן לא נענו לקריאה להתנגדות.
בעקבות הגירושים לאסטוניה והימנעות תושבי הגטו מהתנגדות לגרמנים, הגביר פ-פ-או את הסיוע לצעירים שבחרו לצאת להילחם ביערות. בתחילת ספטמבר הגיעה קבוצה בת 70 איש, חברי "קבוצת המאבק של יחיאל" ליערות רודניקי. ב-23 בספטמבר 1943 – יום חיסול גטו וילנה – יצאה את הגטו דרך הביוב קבוצת אנשים פ-פ-או בהובלת אבא קובנר, שהצטרפה לאנשי "קבוצת המאבק" ביערות רודניקי. חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מידי עלולה להיתפס. בעת הלחימה ביערות גדל במהירות מספר הלוחמים היהודים. מחנה הפרטיזנים היהודי חולק לארבעה גדודים: "הנוקם", "לניצחון", "מוות לפאשיזם" ו"במאבק".
ביוני 1944 הצטרפו הפרטיזנים היהודים מיערות רודניקי לקרב על שחרור וילנה. ב-13 ביולי שוחררה וילנה בידי הצבא האדום – הפרטיזנים היהודים צעדו אל העיר יחד עם כוחות הצבא האדום.
ראו גם

רוז'קה קורצ'אק
אבא קובנר
יוסף גלזמן
ליזה מאגון
איסר לובוצקי
ברוך שוב
זלדה טרגר
פרטיזנים יהודים
לקריאה נוספת

אבא קובנר ואחרים (עורכים), ספר הפרטיזנים היהודים (2 כרכים), מרחביה: ספרית פועלים, 1958
אברהם סוצקובר, הלילה הראשון בגטו, הוצאת עם עובד, 1981
יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, הוצאת יד ושם, אונ' תל אביב, וספרית פועלים, תל אביב, תשל"ו
עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, תל אביב: ידיעות ספרים, 2017, מסת"ב 9789655641028
הערות שוליים

↑  כרונולוגיה של גטו וילנה (באנגלית)
↑  ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או), באתר יד ושם
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 7 (דן מכמן), עמ' 130.
↑  שרה נשמית, המרד בגטאות: ארגונים פרטיזאניים בווילנה, בקובנה ובמינסק, בתוך: מאבקו של הגטו, בית לוחמי הגיטאות והקיבוץ המאוחד, 1972, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  המחתרת, הפרטיזנים וההתנגדות היהודית בווילנה ובסביבותיה, מתוך: שמואל ספקטור (עורך), פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה, יד ושם, כרך ח'.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמוד 89: "בכניסה לתעלות עמד אבא קובנר באקדח שלוף. אבא קובנר היה אז מפקד מחתרת האף-פי-או בשטח, שכן ויטנברג הוסגר ומת, וגלזמן כבר יצא ליער. הוא אפשר רק לחברי המחתרת לזחול החוצה מהגטו דרך תעלות הביוב. נכנסתי לתעלות, ואילו שלושת חברי לא הורשו להמשיך עמי. הסיבה הרשמית הייתה שהם עלולים להפריע ללוחמים. החשש האמיתי היה שקבוצות גדולות מדי נמצאו בסכנה גדולה יותר להיתפס."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511688505171  GND: 4769236-4  LCCN: no2003112377  VIAF: 301447343   WorldCat (עם VIAF): 301447343 
חברי המחתרת מגטו וילנה
הלברשטאדט

הַלְבֶּרְשְׁטָאדְט (בגרמנית: Halberstadt) היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה ובירת מחוז הָארְץ. היא נמצאת על דרך בתי העץ הגרמנית (Deutsche Fachwerkstraße).
העיר ניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה, אך השתמרו בה מבנים היסטוריים ונוף עירוני עתיק. מבנים נודעים בהלברשטאדט הם כנסיית גבירתנו (Liebfrauenkirche) מן המאה ה-12 וקתדרלת סטפנוס הקדוש מן המאה ה-13. הקתדרלה בולטת מבין הקתדרלות של ערי צפון אירופה בכך ששימרה את אוצרותיה במצב שלם כמעט לחלוטין. בין האוצרות ששרדו נמצאים השטיחים העתיקים ביותר באירופה, המתוארכים למאה ה-12.
היסטוריה

הלברשטאדט הייתה לבישופות בשנת 814 לספירה, והייתה מרכז סחר פופולרי במאות ה-13 וה-14. הבישופות הפכה חילונית ב-1648 במסגרת הסכמי שלום וסטפאליה, והעיר הפכה לנסיכות בתוך ברנדנבורג-פרוסיה. בשנת 1701 סופחה הלברשטאדט לפרוסיה, ובשנת 1807 הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה, תחת שלטון נפוליאון בונפרטה. לאחר תבוסתו של נפוליאון סופחה העיר בחזרה לפרוסיה, ולאחר מכן נוהלה על ידי פרובינציית סקסוניה. העיר הפכה להיות חלק מסקסוניה-אנהלט בשנים 1945–1952 במסגרת אזור מגדבורג שבמזרח גרמניה, ולאחר איחוד גרמניה הפכה הלברשטאדט סופית לחלק ממדינת סקסוניה-אנהלט.
היסטוריה > הקונצרט הארוך והאיטי ביותר בעולם

בספטמבר 2001 החלה להתנגן בכנסיית בורכרד בהלברשטאדט יצירתו של ג'ון קייג' לעוגב, "הכי איטי שיש" (As Slow As Possible); היא נפתחה במנוחה בת 17 חודשים, וצפויה להימשך 639 שנה. בימים שבהם משתנה הצליל ישנם מבקרים רבים בכנסייה.
יהדות העיר

במאה ה-17 הייתה הלברשטאדט אחד המרכזים הגדולים של יהדות גרמניה ומרכז אירופה. באותה תקופה חיו בעיר כ-700 יהודים (יחס של 1:12 לערך), שהמפורסם והחשוב שבהם היה יששכר ברנד להמן. אחד ממפעליו של להמן היה בית הכנסת המפואר בבאקנשטראסה, במימונו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1712. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הייתה העיר מרכז חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ולא התקיימה בה קהילה רפורמית. בשנת 1938, בליל הבדולח ניזוק בית הכנסת בהתקפות של תומכי המפלגה הנאצית, ועשרות ספרי התורה שהיו בו הושלכו לרחוב. מעט לאחר מכן הורתה העירייה להרוס את המבנה לחלוטין, בטענה שבעקבות המתקפה עליו הוא נמצא כעת בסכנת קריסה. בין השנים 1933–1942 גורשו 186 יהודים מהעיר ואף אחד מהם לא חזר.
בסמוך לבית הכנסת, בסמטת רוזנוִוינְקֶל, שכן בית-המדרש הקהילתי ("קלויז"), אחד מהגדולים והנודעים בכל אשכנז, שעשה את העיר למרכז של תורה. בית מדרש זה כלל; בית כנסת, ספרייה, חדרי לימוד ודירות מגורים לרבני הקלוייז. בית מדרש זה התקיים במשך 200 שנים. כיום שוכנת בבניין האקדמיה על שם משה מנדלסון שמארגנת תערוכות, מצגות וקונגרסים, ומהווה מוקד מידע על התרבות ואורח החיים היהודי.
בשנת 1795 נפתח בית ספר יסודי בשם "הזכרת צבי" (לפי גרסה אחרת "השארת צבי"), שנבנה הודות לנדיבותו של ר' צבי הירש קעסלין ועל שמו נקרא בית הספר. למדו בבית הספר לימודי קודש (חומש, נ"ך, גמרא, ודינים) וגם לימודי חול בשפה הגרמנית. המקצועות שנלמדו: חשבון, טבע, כתיבת הארץ, דברי הימים (היסטוריה) ושפות; צרפתית ולטינית. בית הספר היה המוסד האורתודוקסי הראשון בגרמניה ששילב לימודי חול בתוכנית הלימודים שלו.
מרבני העיר: במאה ה-17 כיהן כרב העיר רבי צבי הירש בן נפתלי הירץ אשכנזי, שכונה ר' צבי הירש ביאלה. 
במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהנו הרב צבי בנימין אויערבך, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ומחבר "נחל אשכול" על ספר האשכול, ואחריו בנו רבי אביעזרי זליג אויערבך שכיהן במשך 30 שנים כרב העיר. בנו ונכדו היו רבני הקהילה עד מלחמת העולם השנייה. 
רבנים נוספים שהיו בעלי משרה תורנית בקהילה ובקלויז היו הרב יוסף נובל (אביו של הרב נחמיה אנטון נובל) והרב ד"ר אהרן נויבירט (אביו של הרב יהושע ישעיה נויבירט).
לקריאה נוספת

אלכסנדר קלוגה, הפצצת הלברשטאדט בשמונה באפריל 1945, הוצאת פיתום, 2019.
הערות שוליים

↑  כביש העובר דרך עיירות עתיקות וציוריות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564675805171  GND: 4022987-7  LCCN: n83214347  MusicBrainz: cb38e1ae-1892-45a6-b57c-cd35882ab915  NKC: ge129221  VIAF: 19163088628394542269   WorldCat (עם VIAF): 19163088628394542269 
אנדרטה לזכר היהודים מהלברשטאדט שנרצחו בשואה, בחזית קתדרלת סנט סטפן וסנט סיקסטוס
נגישות ישראל

| --- | --- |


 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים) 
 www.aisrael.org
 
נגישות ישראל היא עמותה ישראלית לקידום הנגישות בישראל. העמותה הוקמה בשנת 1999 על מנת לאפשר לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם להשתלב בחברה, בשוויון, בזכות, בכבוד ועצמאות מרבית. העמותה הוקמה על ידי יובל וגנר.
דרך קידום הנגישות, העמותה מקדמת את השתלבות אוכלוסיית האנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים (עבודה, לימודים, טיפול עצמי, תרבות, תיירות ופנאי). העמותה אינה מגבילה את עצמה לקידום ענייניהן של תת-אוכלוסיות ספציפיות עם מוגבלויות אלא שואפת לקדם את הנגישות לכלל אוכלוסייה זו, לרבות אנשים עם מוגבלות חושית, פיזית (ניידות), קוגניטיבית ונפשית.
תפיסת העמותה היא שע"י יצירת הסדרי נגישות ניתן לייצר מצב בו אנשים עם מוגבלות יחיו בישראל בדרך משולבת, שוויונית, מכובדת ועצמאית.
היסטוריה

ב-18 במרץ 1987 נפצע הטייס יובל וגנר, כאשר מסוק AH-1 קוברה של טייסת 160, אותו הטיס יחד עם סא"ל ציון בר אור, התרסק בשל תקלה טכנית. סא"ל בר אור נהרג בהתרסקות, ווגנר נפצע קשה ונותר נכה לצמיתות, על כיסא גלגלים. בשל היותו של יובל בן לנכה צה"ל היושב על כיסא גלגלים (דני וגנר) נושא הנכות והנגישות היו מוכרים לו וסייעו בשיקומו. יובל נשאר בצבא קבע למרות נכותו והגיע לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר הישראלי.
במהלך חייו נתקל וגנר במקומות שלא היו נגישים עבורו כנכה. הוא כתב לנשיא המדינה, עזר ויצמן, והתלונן על כך שכאב לילדים, הוא אינו יכול לחנך את ילדיו לערך החשוב - אהבת מולדת, משום שישראל כל-כך לא נגישה לנכים. ויצמן הציע לווגנר להקים עמותה שתקדם את נושא הנגישות.
העמותה הוקמה בשנת 1999 והושקה רשמית בקיץ 2000 בטקס בבית הנשיא. בין התומכים בעמותה: יד הנדיב, קרן תד אריסון, קרן משפחת רודרמן. יש לעמותה גם הכנסות מייעוץ נגישות. צוות הארגון מונה 30 עובדים, חלקם אנשים עם מוגבלות, ובנוסף עליהם כ-100 מתנדבים, בהם יו"ר העמותה וכל חברי הוועד המנהל.
פעילות

העמותה עוסקת בקידום המודעות של מקבלי ההחלטות, בתחום העסקי, במגזר הממשלתי ובמגזר הציבורי.
אתר האינטרנט של העמותה מספק לציבור הרחב מידע חיוני בנושאי נגישות, כגון הוראות לנגישות אתרי אינטרנט, עדכונים בענייני תיירות נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים, פיתוחי טכנולוגיה מסייעת ומידע על קורסים בנושא ועוד.
נגישות ישראל מפעילה מאגר מידע אינטרנטי בשם "לדעת מראש" שנותן מידע על רמת הנגישות של מקומות שונים, בהם משרדי ממשלה, קניונים ומוסדות תרבות ופנאי, כולל מקומות בהם מתקיימים אירועים המוניים.
העמותה מייעצת ומלווה ארגונים גדולים בהטמעת הנגישות, במסגרת 'פורום עסקים מקדמי נגישות בישראל'. כחלק מפעילותה בתחום הנגישות בודקת העמותה מבני ציבור שונים. כל מקום שנבדק ונגישותו מתאימה לאנשים מוגבלות ועומדת בדרישות החוק ותקנות הנגישות זוכה ל-"אות נגישות ישראל".
העמותה פועלת בכנסת ויוזמת הצעות חוק וקידום תקנות נגישות.
העמותה פועלת רבות במסגרות חינוכיות במטרה לקדם את המודעות לאנשים עם מוגבלות ולנגישות בקרב הילדים בישראל.
העמותה הקימה מרכז הכשרה ללימודי נגישות בישראל.
העמותה הקימה מרכז להנגשת מידע - דרכו ניתן להמיר מידע טקסטואלי למידע בפורמטים נגישים כגון: כתב ברייל, כתב מוגדל, קובץ קולי ועוד.
העמותה פועלת לקידום הנגשת אתרי אינטרנט ומכשירים אוטומטיים.
העמותה החלה לפעול להעסקתם ושילובם של עובדים עם מוגבלות תוך הנגשת מקום העבודה פיזית וחברתית.
עם הפנים קדימה - העמותה שמה דגש בפעילות בתחומים בהם עדיין יש פערי נגישות גדולים, בין אלה התחבורה, הבריאות, החינוך מצבי חרום וטכנולוגיה.
עתירות לבג"ץ - נגישות ישראל עתרה לבג"ץ נגד משרד התחבורה על מנת שיפסיק את הפגיעה בצנעת הפרט ויפסיק לדרוש מנכים להציג את פרטיהם האישיים על גבי תו הנכה. וכן הייתה אחת העותרות בבג"ץ בבקשה להורות להתקין תקנות לצורך יישומו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998. ובנוסף הגשת בג"ץ 6833/08 עמותת נגישות ישראל נגד משרדי הממשלה על מנת להביא לסיום התקנת תקנות נגישות של משרדי הממשלה השונים - כנדרש ומוגדר בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות - פרק הנגישות 2005.
הוקרה

העמותה ומייסדה זכו בפרסים הבאים:
2004 - פרס מועדון העסקים "כנפי הזהב" – למיזם חברתי.
2006 - פרס מוביל החדשנות החברתית – גלובס, קרן שוואב, הפורום הכלכלי העולמי.
2009 – אות הוקרה מרכז הבניה הישראלי.
2009 - פרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום פיתוח שירותים לאנשים נכים ולשילובם בחברה לשנת תש"ע, 2009, מטעם ג'וינט ישראל.
2010 – מאה המשפיעים לטובה של מגזין TheMarker.
2011 - אות הוקרה מאת קבוצת פישמן רשתות לעשור פעילות לקידום הנגישות
2011 - אות הוקרה מאת קרן ריק הנסן קנדה על "Diffrent Makers" על מצוינות גלובלית ביצירת נגישות.
2012 - אות הנשיא למתנדב יובל וגנר - על פועלו להנגשת מבנים ואתרים ופיתוחים טכנולוגיים למען אנשים עם מוגבלויות.
2014 - אות המופת על תרומה לביטחון חברתי- כנס שדרות לחברה לחברה וידידות,
2017 - אות השיקום למופת אגף השיקום משרד הביטחון
2017 - פרס הנרי ויסקארדי להישגים - Henry Viscardi Achievement Award מטעם מרכז ויסקארדי ניו יורק, לקידום המודעות ואיכות החיים של אנשים עם מוגבלות.
2018 – תואר עמית כבוד, המרכז האקדמי רופין.
גלריה

הנשיא ומייסד עמותת "נגישות ישראל" יובל וגנר
נשיא המדינה ואוראל פלומבה, לקוית הראיה שביצעה את השיר "אני ואתה" מלווה בשפת הסימנים
הנשיא וח"כ אילן גילאון
הערות שוליים

↑  רן רוזנברג, ‏מביט קידמה, באתר חיל האוויר הישראלי, אוקטובר 2001
↑  בג"ץ 6260/07 - עמותת נגישות ישראל ואח' נ' שר התחבורה ואח'
↑  בג"ץ 5833/08 - עמותת נגישות ישראל נ' שר התחבורה ואח'
מרגיט גראבר

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1895 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  4 באוגוסט 1993 (בגיל 97) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת מוהולי-נג'י לאמנות ולעיצוב 
 בן או בת זוג:  וילמוש פרלוט-צ'באי (1919–1928) 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1974) 
 
מרגיט גראבר (בהונגרית: Gráber Margit; בודפשט, 5 באוגוסט 1895 – בודפשט, 4 באוגוסט 1993) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה, אשתו של הצייר היהודי-הונגרי וילמוש פרלרוט-צ'אבה.
קורות חיים

מרגיט גראבר נולדה במשפחה יהודית בבודפשט כבתם של מור גראבר (1855–1921), פקיד, יליד טורוצסנטמארטון (Turócszentmárton) ושל רוזה באומן, בתו של בעל מפעל ליקרים. סבה וסבתה מצד אביה היו הסוחר מיקשה גראבר ונטי פיקלר, סבה וסבתה מצד אמה היו הסוכן ז'יגמונד באומן ורוזה מנגולד.
מרגיט גראבר החלה את לימודיה העל תיכוניים בבית הספר לציור תעשייתי בבודפשט כתלמידתו של מאנו וסטרוצי (Vesztróczy Manó). משנת 1911 השתתפה בקורס של "בית האמנים", שם לימד אותה קארוי קרנשטוק. לאחר מכן המשיכה ללמוד במכללה לאמנויות שימושיות (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב). גראבר התחילה לעבוד ב-1915. בשנת 1916 עבדה במושבת האמנים של קצ'קמט כתלמידתו של בלה איוואני-גרינוולד. ב-1918 עבדה במושבת האמנים של באיה מארה. משנת 1922 הייתה כבר אמנית מציגה. ב-1924 היא ובעלה נסעו לפריז. גראבר חזרה הביתה מצרפת ב-1928. מ-1924 הייתה חברה באגודה החדשה לאמנים. היא שרדה את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945, עסקה בעיצובי פרסקו. היא גם לימדה משנת 1948. באותה השנה הפכה לחברה במושבת האמנים הישנה.
חייה הפרטיים

בשנת 1919 התחתנה עם הצייר וילמוש פרלרוט-צ'אבה. הם התגרשו ב-1929.
עבודותיה

וילמה עם התפוח (1928)
הלוויה (1930)
טבע דומם עם צלחת פירות (1936)
דיוקן עצמי עם צעיף
אישה בשמלה כחולה
עירום עם צעיף
טבע דומם עם בקבוק יין
קצ'קמט
תערוכות יחיד

1922 – גלריית הליקון, בודפשט
1926 – הסלון הלאומי, בודפשט
1926 – גלרי טנהויזר, מינכן
1932 – גלריית טמאש, בודפשט
1933 – ברטיסלאבה
1934 – גלריית טמאש, בודפשט
1936 – תערוכת סטודיו
1944 – ידידי האמנות
1947 – מוזיאון ארנסט, בודפשט
1949 – אולם אדולף פניאש, בודפשט
1958 – גלריית צ'וק, בודפשט
1961 – המכון ההונגרי, פריז
1964 – מוזיאון ארנסט, בודפשט
1968 – המכון ליחסי תרבות, בודפשט
1974 – היכל האמנות, בודפשט
1984 – המכון ליחסי תרבות, בודפשט
1991 – גלריית סנטאנדרה, סנטאנדרה
פרסים

1974 – פרס האמן המצטיין
1975 – מדליית מסדר העבודה דרגת זהב