stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחלקה הערבית
הקמת היחידה

בשנת 1943 הטיל יגאל אלון על ירוחם כהן, איש המחלקה הסורית, להקים "מחלקה ערבית" בפלמ"ח, כדי לאסוף מודיעין מערביי ארץ ישראל והארצות השכנות. המחלקה נועדה להחליף מודיעים ערבים אשר פעלו תמורת בצע כסף. הכוונה הייתה לגייס למחלקה אנשים מבני עדות המזרח. כהן רצה לגייס בוגרי תיכון, אך באותה תקופה היו מעטים כאלה בין בני עדות המזרח. בצר לו, פנה כהן לשכונות העוני. המגויסים היו חדורי מוטיבציה, ורצו להוכיח את יכולתם לאנשי הפלמ"ח, האשכנזים ברובם. אנשי היחידה נהגו לוותר על החופשה שהגיעה להם פעם בשלושה חודשים. אנשי הפלמ"ח כינו את היחידה "מחלקת השחר", מלשון "השחורים". ביניהם אנשי הפלמ"ח עזרא כדורי ומנשה הראל, לימים פרופ' לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל, שקבלו זהות (בדויה) ערבית. הם השתלבו בקהילה הערבית בבגדד ובדמשק, ועסקו בהברחת עולים לא"י בשלהי תקופת המנדט הבריטי. בנוסף השתלבו במחלקת השחר הקבוצה שאסף יצחק חנקין בחיפה. ירוחם כהן פיקד על היחידה עד שנת 1945.
בית הספר לריגול של היחידה הוקם בקיבוץ אלונים, ושילב אימונים בנשק עם לימודי המזרח. המדריך המקצועי, שמעון סומך המכונה "סמעאן", לימד את אנשי המחלקה להתנהג כערבים מבטן ולידה. הם שיננו תפילות בערבית ולמדו את הקוראן.
באותה תקופה הדגש היה על שתילת מרגלים יהודים בקרב ערביי ארץ ישראל. כך למשל נשתל שם-טוב אלוני כ"ערבי מסוריה העוסק בתיקון פתיליות" בקרב ערביי יפו. אנשי היחידה נשלחו להיטמע במקומות עבודה גדולים כדי לבנות לעצמם סיפורי כיסוי. הראשון היה חבקוק כהן, אשר נשלח לעבוד בעבודות דחק בנמל חיפה. כהן הגיע לבוש סחבות ועבד בנמל בתנאים קשים ביותר במשך שלושה חודשים, תוך שהוא לומד את הווי הפועלים וההיסטוריה שלהם.
מפקדי היחידה:
| שנים | שם |
| --- | --- |
1942-45: ירוחם כהן
1946: אהרון ספקטור ושאול ביבר
1946-48: דני אגמון
1948-50: שמריהו גוטמן
במלחמת העצמאות

בחודשים שלפני הכרזת המדינה שלחו יגאל אלון ויצחק רבין את לוחמי המחלקה הערבית יעקובה כהן ושמעון חורש, מחופשים לרועי צאן, להסתובב ברחבי הגולן ודרום סוריה, כדי לאסוף מודיעין על צבא סוריה, שהתאמן באותה עת בגולן כהכנה לפלישה לארץ ישראל. הם הגיעו לקוניטרה ואף הרחיקו עד דמשק, ואספו מידע רב. מפקד היחידה באותה עת העיד שיגאל אלון אמר לו שהמידע שנאסף שווה בערכו לגדוד לוחמים.
ב-28 בפברואר 1948 נשלחו יעקובה כהן ויצחק שושן לחיפה. לפי מידע שהיה בידי ההגנה, במוסך אבו שעם ברחוב נצרת בחיפה הכינו ערבים מכונית תופת שיועדה להתפוצץ בהדר הכרמל. יעקובה כהן נכנס למוסך עם רכב ממולכד והציג עצמו כערבי משכם ודרש שיתקנו את מכוניתו. הנוכחים סירבו והוא נתבקש להמתין למנהל. כשראה שאין שמים אליו לב הוא הפעיל את מנגנון ההשהייה ויצא מהמקום אל שושן שחיכה לו בחוץ. המכונית התפוצצה ואיתה מכונית הנפץ. בפיצוץ נהרגו כ-30 איש ונפצעו כ-70.
העברת מרכז הפעילות אל מחוץ לישראל

חבקוק כהן, אחד מאנשי היחידה אשר נשתל בקרב ערביי חיפה, הבחין בתחילת העזיבה המבוהלת של חמישים אלף ערביי חיפה את העיר, ותוך סיכון חייו יצא לעבר הכוחות היהודים וביקש להעביר את הידיעה למפקדיו. הוחלט לשתול מסתערבים בין הבורחים, למרות הידיעה שהם מסכנים את חייהם וישנו סיכוי גדול שלא יחזרו. כמה מאנשי היחידה הצטרפו לזרם הפליטים שיצאו ללבנון והקימו לעצמם תא ריגול בביירות, שם אספו מודיעין וביצעו פעולות שונות. אלה היו גמליאל כהן, יצחק שושן, חבקוק כהן ושאול כרמלי. בהמשך, נשלח אליהם שמעון חורש, שהוחדר ללבנון כנהגו של איש כמורה בכיר שהורשה לחצות את הגבולות, ונשא עימו מכשיר אלחוט שאיפשר לחוליה לקיים קשר סדיר עם מפעיליהם בארץ. אחריו הונחת בסירה בחוף ביירות יעקובה כהן, שנשא עימו חומרי חבלה, כלי נשק וכסף לצייד בהם את חוליית הריגול. יעקובה כהן רכש והפעיל מונית בביירות, אשר סיפקה לו ולחבריו סיפור כיסוי לנסיעותיהם הרבות ברחבי לבנון ואף לסוריה. אולם אנשי היחידה חשו שהם מבצעים פעילות קטנה מדי ולא חשובה, וחשבו שהם יכולים לעשות יותר. על אנשי היחידה בחו"ל נאסר ליצור קשר עם יהודי המקום ולקיים קשרים עם נשים, אך לא אחת הם חרגו מהנחיות אלה.
פעולה אחת מבין הפעולות שביצעו אנשי היחידה תחת פיקודו של שמריה גוטמן (אשר היה מפקד היחידה משנת 1948 ועד פירוקה בשנת 1950) הייתה פיצוץ האוניה "איגריס" (אשר בעברה הייתה היאכטה של אדולף היטלר). אליהו ריקה, איש היחידה, נשלח ללבנון. הוא הועבר לביירות בסתר באמצעות אונייה של חיל הים והונחת בחוף ביירות, שם המתינו לו חברי החוליה שישבו בעיר. משם יצא בשחייה לעבר האיגריס. כשהגיע לאונייה הצמיד מוקשים לבטנה ושחה לעבר החוף. האונייה התפוצצה, והוסר האיום מעל חופי צפון הארץ. היה זה המבצע הגדול הראשון של היחידה, אשר הוכיחה יכולת להחדיר סוכן מעבר לקווי האויב, לעקוב אחר תנועותיו ולהשלים בהצלחה מבצע חבלה.
החל מ-1949 החלה לפעול שלוחה של חוליית ביירות בדמשק, אותה איישו שמעון חורש ושאול כרמלי.
בינתיים, שולב הפלמ"ח בצה"ל והמחלקה הערבית הפכה לענף במחלקת המודיעין בשם "ש.מ. 18". בסופו של דבר, פורקה היחידה בשנת 1950 ולוחמיה הוחזרו משירותם בארצות ערב. כמה מהם נשלחו לקורס קצינים והמשיכו את שירותם כקת״מים (קציני תפקידים מיוחדים) ביחידה 154 ("מודיעין 10") - היחידה לגיוס והפעלת סוכנים בארצות ערב.
אנשי היחידה שנהרגו

שבעה מאנשי היחידה נהרגו בעת פעילות מבצעית:
גדעון בן דוד (בארי) ודוד שמש נתפסו בדצמבר 1947 בעת ששהו ביפו. השניים עקבו אחר הפגנה של ערביי העיר, אשר הפכה למסע לעבר תל אביב השכנה, מתוך כוונה לפגוע ביהודים. הם נכנסו לתא טלפון והעבירו את הידיעה למטה. באותם הימים נעשו שיחות הטלפון דרך מרכזייה והיו נתונות למעקב של אנשי הוועדה הלאומית ביפו. לאחר שזוהה מספר הטלפון המבוקש כמספר בתל אביב, הם נתפסו והוצאו להורג ב-22 בדצמבר 1947 בתל א-ריש. מקום קבורתם לא נודע במשך שנים רבות. בנובמבר 1977, בעת חפירת יסודות למבנה בית ספר בשכונת תל גבורים בחולון, נתגלו שתי גופות. מחמת הספק בזהותם הובאו עצמותיהם לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה, בחלקת החללים שזהותם אינה מוכחת. רק לאחר 56 שנה מעת נפילתם הוכח כי הגופות שנמצאו בשנת 1977 הם הגופות של בן דוד ושמש. ביום כ"ג באלול תשס"ד 2004 הובאו השניים לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ניסים עטיה נתפס כשהוא אוסף מודיעין ליד בסיס של הלגיון הערבי בית נבאלא. הוא נשלח לשם כדי לברר מי היו המתקיפים של שיירת בן שמן. נסיבות תפיסתו ומקום קבורתו לא נודע.
דוד מזרחי ועזרא עפגין (חורין) נשלחו במאי 1948 לעזה למטרות איסוף מודיעין. הם נתפסו ונאלצו להודות לאחר עינויים כי נשלחו להרעיל את בארות המים של עזה. הם הוצאו להורג ב-22 באוגוסט 1948. מקום קבורתם לא נודע.
יעקב בוקעי נתפס בעת שניסה לעבור במעבר מנדלבאום בעת החלפת שבוים עם הלגיון הערבי. הוא עונה אך לא גילה את שמו של איש היחידה נוסף שעבר איתו. הוצא להורג ב-2 באוגוסט 1949. מקום קבורתו לא נודע.
חבקוק כהן, איש מחלקת המודיעין של צה"ל נהרג ב-26 בדצמבר 1951 כשיצא לפגוש סוכנים ירדנים בין סדום לעין חוסוב והם בגדו בו. הוא היה הראשון מבין מפעילי הסוכנים שמצא את מותו בעת מילוי תפקידו.
שמותיהם חקוקים באתר ההנצחה לחללי קהיליית המודיעין בגלילות.
לקריאה נוספת

יעקב מרקוביצקי, היחידות היבשתיות המיוחדות של הפלמ"ח, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
רפי סיטון ויצחק שושן, אנשי הסוד והסתר, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 1990
גמליאל כהן, המסתערבים הראשונים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002
אניטה שפירא, יגאל אלון - אביב חלדו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004
נעם נחמן טפר, אלי כהן - תיק פתוח, תל אביב: אפי מלצר בע"מ, 2017
מתי פרידמן, מסתערבים: אגדה ישראלית, חבל מודיעין: כנרת זמורה דביר, 2020
הערות שוליים

↑  ראשית התארגנות המחלקה הערבית של הפלמ"ח, באתר הפלמ"ח
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, עמ' 147.
↑  ההגנה פוצצה מכונית-תופת ערבית בחיפה, דבר, 29 בפברואר 1948
במוסכים שפוצצו בחיפה הוכנו מכונות-תופת נגד הישוב היהודי, דבר, 1 במרץ 1948
 יעקב מרקוביצקי, המערכה על חיפה וסביבותיה במלחמת העצמאות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
פיצוץ המוסך בחיפה, באתר הפלמ"ח
↑  ל. מיכאל, 16 שנה לפעולה נועזת של חיל הים בה פוצצה אנייתו של היטלר שעגנה בנמל ביירות, דבר, 25 במרץ 1965
↑  Modiin10.org.il - מהמחלקה הערבית לש.מ 10, באתר www.modiin10.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308953505171 
השחר, המחלקה הערבית של הפלמח, 1948, ארכיון ההגנה
פסל מסתערב במערת הפלמ"ח במשמר העמק
חללי המחלקה הערבית באתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין בגלילות
הפיצוץ בגשר קרים (2023)

ערך זה עוסק בפיצוץ בגשר קרים המחבר בין רוסיה לחצי האי קרים באמצעות כשב"מים שארע ב-17 ליולי 2023. אם התכוונתם לפיצוץ הגשר בשנת 2022, ראו .
| --- | --- |

 תאריך:  17 ביולי 2023 
 מיקום:  גשר קרים 
 גורם:  2 כלי שיט בלתי מאויש
 קואורדינטות:  45°14′44″N 36°35′18″E﻿ / ﻿45.24562°N 36.58829°E﻿ / 45.24562; 36.58829
 הרוגים:  2 
 פצועים:  1 
 he
 
הפיצוץ בגשר קרים 2023 התרחש במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. בלילה של ה-17 ביולי 2023 כאשר שני כלי שיט בלתי מאוישים תקפו את הגשר, הראשון תקף בשעה 03:04 והשני בשעה 03:20 (שעון מוסקבה) הפיצוץ היה במקטע גשר קרים הסמוך לחצי האי קרים, הפיצוץ גרם לנזק גדול ולהשבתתו של הגשר תנועת כלי הרכב והרכבות בגשר הופסקו. שני בני אדם נהרגו בפיצוץ הגשר.
על פי החשד פיצוץ הגשר נעשה על ידי שני כלי שיט בלתי מאוישים (כשב"מ) התנועה בגשר הופסקה לאחר הפיצוצים, שהיו בקטע הסמוך לקרים, לדברי אנשי הממשך הרוסי התנועה בגשר לא תחודש לפני נובמבר 2023.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו זוג הורים, ובתם בת ה-14 נפצעה קשה.
הערות שוליים

1 2  ynet והסוכנויות, פיצוצים ב"גשר פוטין" בקרים: "מתקפה אוקראינית, הורים נהרגו ובתם נפצעה", באתר ynet, 17 ביולי 2023
↑  סוכנויות הידיעות‏, 2 הרוגים בפיצוצים בגשר קרים, רוסיה: מתקפת טרור אוקראינית, באתר וואלה, 17 ביולי 2023
1 2  דוד ברון, הערכות: הפגיעה בגשר קרים עתידה להשבית אותו למשך שבועות ארוכים, באתר ישראל היום, 17 ביולי 2023
המוזיאון להגנת החופים של הונג קונג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון צבאי
 מיקום:  מזרח הונג קונג 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 25 ביולי 2000
 תאריך פתיחה רשמי:  2000 
 קואורדינטות:  22°16′55″N 114°14′08″E﻿ / ﻿22.281944444444°N 114.23555555556°E﻿ / 22.281944444444; 114.23555555556
 דף הבית
  (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומיהמוזיאון להגנת החופים של הונג קונג(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומיהמוזיאון להגנת החופים של הונג קונג
 
המוזיאון להגנת החופים של הונג קונג
אנדרטה בשטח המוזיאון
המוזיאון להגנת החופים של הונג קונג (באנגלית: Hong Kong Museum of Coastal Defence; במנדרינית תקנית: 香港海防博物館) הוא מוזיאון להיסטוריה צבאית הנמצא באי הונג קונג, על גדת תעלת ליי יו מון בסמוך לשאו קיי ואן. המוזיאון נמצא במצודה שהוקמה ב-1887 ,על מנת להגן על הגישה המזרחית לנמל ויקטוריה.
שטחו הכולל של המוזיאון הוא 34,200 מ"ר וכותרת תצוגתו "600 שנות הגנה חופית". המוזיאון מציג את ההיסטוריה של ההגנה החופית מאז תקופת שושלת מינג, וכן מציג את מלחמת האופיום הראשונה והשנייה והקרב על הונג קונג.
המוזיאון סגור לשיפוץ עד 2020. מתוכנן שדרוג של מתקני המבקרים, והעשרת התערוכה הקבועה. במהלך הסגירה מארגן המוזיאון מגוון של תוכניות הוצאה לאור, כמו תערוכות נודדות, הרצאות פומביות, סדנאות משפחתיות, ביקורי שטח באתרים צבאיים מקומיים וכן תוכניות מיוחדות לבתי ספר.
היסטוריה

המצודה הוקמה בשנת 1887 על ידי הצי הבריטי במטרה להגן על נמל ויקטוריה ממזרח. עמדת ירי הטורפדו נבנתה בין השנים 1892–1894.
ב-8 בדצמבר 1941 החל הקרב על הונג קונג. במהרה נפלו הטריטוריות החדשות וקאולון נכבשה. הכוחות הבריטיים התרכזו בהגנת האי הונג קונג והציבו כוחות במצודה על מנת להגן על האי מפני חציית תעלת ליי יו מון הצרה.
מגיני המצודה הצליחו להדוף מספר מתקפות יפניות אולם בשל הכוחות היפנים העודפים נכבשה המצודה ב-19 בדצמבר. כיבוש זה הביא לדחיקת הכוחות הבריטיים לחלקו המערבי של האי הונג קונג, ולתפיסת מאגרי המים של האי - דבר שהביא לכניעתו פחות משבוע לאחר מכן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה איבדה המצודה את חשיבותה הצבאית, והפכה למתקן אימונים של הצבא הבריטי. בשנת 1987 פינה הצבא את המצודה והעבירה לידי השלטונות האזרחיים של העיר במטרה שתהפוך למוזיאון.
ראו גם

המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג
הערות שוליים

↑  Hong Kong Museum, of Coastal Defence, Introduction
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10095038-3  LCCN: nb2005004190  VIAF: 146832423   WorldCat (עם VIAF): 146832423
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן

| --- | --- |
הכניסה למוזיאון, 2010
הכניסה למוזיאון, 2010
 מידע כללי
 סוג:  גלריה, מוזיאון לארכאולוגיה 
 כתובת:  מצודת עמאן 
 מיקום:  עמאן 
 מדינה:  ירדן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1951
 תאריך פתיחה רשמי:  1951 
 קואורדינטות:  31°57′14″N 35°56′03″E﻿ / ﻿31.954°N 35.9343°E﻿ / 31.954; 35.9343
 המוזיאון לארכולוגיה של ירדן באתר תיירות ירדני
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלהמוזיאון לארכאולוגיה של ירדן(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלהמוזיאון לארכאולוגיה של ירדן
 
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן (בערבית: متحف الآثار الأردني, תעתיק לעברית: מתח'פ אל-אאת'אר אל-ארדני) שוכן במצודת עמאן, בעמאן עיר הבירה של ירדן. המוזיאון נבנה בשנת 1951 והוא מציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בירדן מהתקופות הפרהיסטוריות ועד המאה ה-15.
היסטוריה ומבנה

המוזיאון הוקם בשנת 1951 על ידי מחלקת העתיקות הירדנית בראש ג'בל אל-קלעה ("גבעת המצודה") במרכזה של העיר בגובה של 850 מטר, וזהו המקום בו שכנה רבת עמון ההיסטורית. ממצאים מתקופת הברונזה מצביעים על כך שהגבעה שימשה כמצודה ומקום יישוב משך אלפי שנים. במקום נמצאים אתרים ארכאולוגים, מקדש הרקולס מהתקופה הרומית המתוארך למאה ה-2, וארמון אומיי המתוארך למאה ה-8.
מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות המשתרעות על שטח כולל של 525 מ"ר. קומת הקרקע משמשת לאחסון, הקומה הראשונה משמשת כשטח תצוגה בשלושה אולמות. בקומה זו שוכנים גם משרדי המוזיאון. מחסור בשטח תצוגה אינו מאפשר למוזיאון להציג תערוכות מתחלפות. המוזיאון נוהג להשתתף בתערוכות מקומיות ובינלאומיות בירדן ומחוצה לה.
במלחמת השחרור נכבש מוזיאון רוקפלר על ידי הצבא הירדני, ונוהל על ידי חבר נאמנים עד 1966, במהלך השנים עיקר הממצאים שנחפרו בגדה המערבית הועברו למוזיאון בירדן בעמאן והבולטת בהם היא מגילת הנחושת מן המגילות הגנוזות. בשנת 1966 הולאם מוזיאון רוקפלר על ידי ממשלת ירדן.
תצוגה

התצוגה במוזיאון מאורגנת לפי סדר כרונולוגי, מהתקופה הפלאוליתית ועד השושלת האיובית. 
הממצאים במוזיאון כוללים פריטים של חיי היומיום כגון כלי צור, כלי זכוכית, מתכת וחפצי חרס, כמו גם פריטים אמנותיים כגון תכשיטים פסלים וצלמיות. במוזיאון נמצא גם אוסף מטבעות.
בעבר הוצגו במוזיאון פסלי עין ע'זאל, צלמיות המתוארכות לאלף ה-7 לפנה"ס מעין ע'זאל, שהוא אתר נאוליתי חשוב השוכן בסמוך לעמאן. הוצגו בו גם חלק ממגילות מדבר יהודה כולל מגילת הנחושת, והעתק מצבת מישע (המצבה המקורית מוצגת במוזיאון הלובר שבפריז). לאחר הקמת מוזיאון ירדן הועברו מוצגים אלו אליו.
אוסף האמנות האסלמית מוצג באחד האולמות ב-11 חלונות תצוגה והוא כולל כלי חרס ומתכת מהתקופה האומיית ועד התקופה הממלוכית. כלי המתכת כוללים מגיני ברזל וחרבות. כלי מזוגגים מהתקופה הממלוכית עד התקופה העות'מאנית כלים מסטיאטיט (steatite) ואבנים מגולפות מהתקופה האומיית, מטבעות ממגוון תקופות. וארבעה העתקים של אלמנטים אדריכליים מארמון הישאם מצפון ליריחו.
גלריית תמונות

מקדש הרקולס בעמאן השוכן בסמוך למוזיאון
הנס המלכותי של קנדה

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  2023
דגל מלך קנדה או הדגל האישי של מלך קנדה (באנגלית: King's Personal Canadian Flag) המכונה גם "הנס המלכותי של קנדה" (Royal Standard of Canada) הוא הדגל הרשמי של מלך קנדה, צ'ארלס השלישי. דגל זה אומץ על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1962 ונעשה בו שימוש בעת שהמלך נמצא בקנדה בביקור (שכן הוא מתגורר בממלכה המאוחדת) וכן באירועים בהם המלך משתתף כראש המדינה של קנדה.
שימושים

הדגל מונף מיד עם הגעת המלך למבנה (או כלי רכב או ספינה) ומורד מיד עם עזיבתו את המבנה. כאשר מגיע נציג רשמי של המלך - המושל הכללי של קנדה או אחד מהמשנים למושל קנדה מונפים במקום דגל המלך - דגל המושל הכללי של קנדה או דגלי המשנים למושל קנדה בהתאמה.
הדגל מונף רק בעבור מלך קנדה, ואין לאף אדם אחר רשות להשתמש בו. דגל זה מקבל עדיפות על הדגל הלאומי של קנדה.
תיאור הדגל

הדגל כולל אלמנטים של הסמל המלכותי של קנדה בצורת דגל. בתקופת מלכותה של המלכה אליזבת השנייה הופיע במרכז הדגל סמל המלכה המלכותי - עיגול כחול שבמרכזו האות "E" שעליה כתר, והיא הוקפה ורדים. האות, הכתר והוורדים היו בצבע זהב. האות E היא האות הראשונה בשמה של המלכה אליזבת בשפה האנגלית. עם הכתרתו של צ'ארלס השלישי, הוסר הסמל האישי, ועל הנס המלכותי לא מופיעה האות הראשונה בשמו של המלך. כך עתיד לשמש עיצוב זה גם את המלכים האחרים שיימלכו אחרי צ'ארלס.
ברביע השמאלי העליון של הדגל מופיעים שלושה אריות צועדים (המכונים בהרלדיקה "נמרים") על רקע אדום. אריות אלה מקורם בדגל אנגליה והם מסמלים את אנגליה, ואת מקור בית המלוכה ואת השפה האנגלית - שפה רשמית של קנדה.
ברביע הימני העליון של הדגל מופיע אריה אדום צועד על רקע צהוב, שסביבו מסגרת ועליה פרחי חבצלת. חלק זה של הדגל מקורו בסמל המלכותי של סקוטלנד. חלק זה של הדגל מייצג את העובדה שהמלך הוא גם מלך סקוטלנד ואת הקבוצה האתנית הסקוטית הגדולה המתגוררת בקנדה (הקבוצה השלישית בגודלה מבין הקבוצות האתניות בקנדה).
ברביע השמאלי האמצעי מופיע נבל בריין בורו המופיע על סמל אירלנד ומייצג את אירלנד - שמהווה חלק מהממלכה המאוחדת ואת העובדה שבקנדה מתגוררת קבוצה אתנית גדולה שמוצאה מאירלנד.
ברביע הימני האמצעי מופיעים שלושה פרחי חבצלת על רקע כחול, שמקורם בסמל ממלכת צרפת. רביע זה מייצג את המלוכה הצרפתית ששלטה בעבר בקנדה, ואת הקבוצה האתנית הצרפתית הגדולה, המתגוררת בעיקר בפרובינציית קוויבק.
בחלקו התחתון של הדגל מופיע ענף ועליו שלושה עלי עץ אדר - העץ המסמל את קנדה, את העובדה שקנדה מורכבת מלאומים רבים המהווים יחד את האומה הקנדית, ואת היות בית המלוכה מייצג את כל הלאומים האלה.
ראו גם

דגל המושל הכללי של קנדה
דגלי המשנים למושל קנדה
הנס המלכותי
הערות שוליים

↑  הנחיות להנפת דגל מלכת קנדה של משרד ההגנה הקנדי
|  דגלי קנדה |
| --- | --- | --- |
| דגלים לאומיים | דגל קנדה • הנס המלכותי • דגל האיחוד המלכותי • נס קנדה האדום |  |
| דגלי ממשל | דגל המושל הכללי • דגלי המשנים למושל קנדה |  |
| פרובינציות | אונטריו • אי הנסיך אדוארד • אלברטה • מניטובה • נובה סקוטיה • ניו ברנזוויק • ניופאונדלאנד ולברדור • ססקצ'ואן • קוויבק • קולומביה הבריטית |  |
| טריטוריות | הטריטוריות הצפון-מערביות • נונאווט • יוקון |  |
| דגלי ערים מרכזיות | אדמונטון • אוטווה • ויניפג • ונקובר • טורונטו • מונטריאול • קלגרי • ת'אנדר ביי |  |
| הנס המלכותי של המלכה אליזבת השנייה |
| --- | --- | --- |
| נוכחיים |  אוסטרליה •  קנדה •  ג'מייקה •  ניו זילנד • / הממלכה המאוחדת ( סקוטלנד) |  |
| שאינם בשימוש |  מלטה (1967–1974) •  מאוריציוס (1968–1992) •  סיירה לאון (1961–1971) •  טרינידד וטובגו (1966–1976) •  ברבדוס |  |
| דגל אישי |  הדגל האישי  |  |
היום העולמי למניעת התאבדויות

היום העולמי למניעת התאבדויות (באנגלית: World Suicide Prevention Day; בראשי תיבות: WSPD) הוא יום מודעות שמתקיים ב-10 בספטמבר מדי שנה מאז 2003, על מנת לאשרר את המחויבות העולמית למניעת התאבדויות. האיגוד הבינלאומי למניעת התאבדות (אנ'), בשיתוף פעולה עם ארגון הבריאות העולמי והפדרציה העולמית לבריאות הנפש (אנ'), עורך את היום העולמי למניעת התאבדויות. בשנת 2011 נערכו בכ-40 מדינות אירועים מיוחדים לציון האירוע.
אירועים

| שנה | סיסמה | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2003 | Suicide Can Be Prevented! | ‏ |
| 2004 | Saving Lives, Restoring Hope | ‏ |
| 2005 | Prevention of Suicide is Everybody's Business | ‏ |
| 2006 | With Understanding New Hope | ‏ |
| 2007 | Suicide prevention across the Life Span | ‏ |
| 2008 | Think Globally, Plan Nationally, Act Locally | ‏  |
| 2009 | Suicide Prevention in Different Cultures | ‏  |
| 2010 | Families, Community Systems and Suicide | ‏ |
| 2011 | Preventing Suicide in Multicultural Societies | ‏ |
| 2012 | Suicide Prevention across the Globe: Strengthening Protective Factors and Instilling Hope | ‏ |
| 2013 | Stigma: A Major Barrier to Suicide Prevention | ‏ |
| 2014 | Light a candle near a Window | ‏ |
| 2015 | Preventing Suicide: Reaching Out and Saving Lives | ‏ |
| 2016 | Connect, Communicate, Care | ‏ |
| 2017 | Take a Minute, Change a Life | ‏ |
| 2018 | Working Together to Prevent Suicide | ‏ |
ראו גם

התאבדות
מניעת התאבדות
המצור על שטרלזונד (1628)

המצור על שטרלזונד היה מצור שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-5 ביולי 1628, במסגרתו חיילי האימפריה הרומית הקדושה ניצבו למול חיילי סקוטלנד, שוודיה, דנמרק ותושבי העיר שטרלזונד. המצור החל כשצבא האימפריה הרומית הקדושה בהנהגתו של אלברכט פון ולנשטיין, נע לכיוון נמל שטרלזונד. הגנרל פון ולנשטיין הצהיר כי יכבוש את הנמל בשלושה ימים. על הנמל הגנו בעיקר התושבים המקומיים שנתמכו בחייל מצב סקוטי ושוודי קטן. לאחר מצור של כ-11 שבועות, הסיג פון ולנשטיין את כל כוחותיו מן הנמל לאחר שספג אבדות כבדות.
המין הנמלט

| --- | --- |
כרזת הסרט המין הנמלט
כרזת הסרט המין הנמלט
 מבוסס על:  המחזה אורפאוס בשאול של טנסי ויליאמס
 בימוי:  סידני לומט 
 הופק בידי:  מרטין ג'ורו, ריצ'רד שפרד
 תסריט:  מחזה: טנסי ויליאמס תסריט: טנסי ויליאמס, מיד רוברטס
 עריכה:  פרנק גרוס
 שחקנים ראשיים:  מרלון ברנדו אנה מניאני  ג'ואן וודוורד מורין סטייפלטון ויקטור ג'ורי
 מוזיקה:  קניון הופקינס 
 צילום:  בוריס קאופמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 באפריל 1960
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  2,100,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
המין הנמלט (באנגלית: The Fugitive Kind) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960 שצולם בשחור-לבן בבימוי של סידני לומט עם מרלון ברנדו, אנה מניאני וג'ואן וודוורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי טנסי ויליאמס ומיד רוברטס, והוא מבוסס על המחזה אורפאוס בשאול (Orpheus Descending) שהועלה בברודוויי ב-1957, והוא שכתוב של מחזה של ויליאמס בשם Battle of Angels משנת 1940 שלא הוצג.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן סבסטיאן, סידני לומט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר וג'ואן וודוורד בפרס השחקנית הטובה ביותר.
ב-1990 הופק סרט טלוויזיה "אורפאוס בשאול" המבוסס על אותו מחזה, עם ונסה רדגרייב בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה

ולנטין ("ואל") קסבייר (מרלון ברנדו) הוא גיטריסט נווד שכינויו הוא "עור נחש" בשל המעיל מעור נחש שהוא לובש כל הזמן. הוא מגורש מניו אורלינס לאחר שגרם למהומה ונזק באחד הבארים.
בליל גשם הוא מגיע לעיירה קטנה הוא דופק על בית מואר ופותחת לו וי טאלבוט (מורין סטייפלטון), אשתו של השריף המקומי. למרות שוואל הוא זר היא לא פוחדת ממנו, מציעה לו לינה ומראה לו את ציוריה. השריף טאלבוט (רוברט ארמסטרונג) חוזר לביתו וגוער בה על שהכניסה זר לביתם.
ואל אומר לה שהוא מחפש עבודה והיא מביאה אותו לחנות הכלבו המנוהלת על ידי ליידי טוראנס (אנה מניאני). ליידי נשואה לגייב טוראנס (ויקטור ג'ורי) שהוא זקן הסובל מסרטן מתקדם ושוכב כל הזמן מטופל על ידי אחות סיעודית.
ליידי מסכימה לאחר היסוס לקבל את ואל לעבודה כי היא נמשכת אליו.
בחנות מסתובבת גם קרול קוטרר (ג'ואן וודוורד), אלכוהוליסטית ונימפומנית, וכמו שאר הנשים היא נמשכת לוואל אך הוא דוחה אותה. רק בפני ליידי הוא לא יכול לעמוד. הוא עובר לגור בחנות.
ליידי מספרת לוואל כי לאביה היה גן גדול ומסעדה, אך תושבי העיירה שרפו אותם לאחר שמכר אלכוהול לכושים ואביה נספה בשריפה.
ואל מכניס חיים חדשים לחייה של ליידי שמתברר לה שהיא בהריון מוואל. החנות משגשגת והם בונים סמוך לה מגדנייה גדולה.
גייב חושד כל הזמן באשתו שהיא בוגדת בו עם ואל. באחת מהמריבות ביניהם הוא מודה שהיה בין אלו ששרפו את הגן של אביה. הוא ביחסים טובים עם השריף שגם הוא אינו סובל את ואל ונותן לו אולטימטום לעזוב את העיירה.
לפני הפתיחה שורף גייב את המגדנייה ויורה בליידי למוות. ואל נכס למגדנייה, אבל הכבאים שהוזעקו על ידי השריף מונעים ממנו בהוראתו לצאת משם על ידי זרמי מים עזים שהם מתיזים לעברו והוא נשרף.
קרול מסתובבת בין ההריסות, מוצאת את מעיל עור הנחש ואומרת כי "כל מין נמלט משאיר סימן לזה שאחריו".
הפינה הגרמנית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שן יבשה, אתר היסטורי 
 מיקום:  קובלנץ 
 מדינה:  גרמניה 
 קואורדינטות:  50°21′51″N 7°36′20″E﻿ / ﻿50.364166666667°N 7.6056388888889°E﻿ / 50.364166666667; 7.6056388888889
  (למפת ריינלנד-פפאלץ מוגדלת) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיההפינה הגרמנית(למפת ריינלנד-פפאלץ רגילה) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיההפינה הגרמנית
 
הפינה הגרמנית וקרונית רכבל, צילום ממבצר Ehernbreitstein
הפינה הגרמנית (בגרמנית: Deutsches Eck) בקובלנץ הוא כינוי לאתר בו נפגשים נהרות הריין והמוזל.
רקע היסטורי

ב-1897, במלאת תשע שנים למותו של הקיסר וילהלם הראשון, מייסד הקיסרות הגרמנית, הוצב באתר פסל שלו רוכב על סוס בראש בסיס ענק בעל שתי קומות. הפסל תוכנן על ידי האדריכל ברונו שמיץ, שתכנן גם את אנדרטת קרב האומות בלייפציג.
במלחמת העולם השנייה נפגע הפסל קשות בהפצצות ולאחר המלחמה הוא הוסר.
לאחר המלחמה יזם תיאודור הויס שהיה הנשיא הראשון של גרמניה המערבית לייחד את המקום לאנדרטה המביעה שאיפה לאיחוד גרמניה. על הבסיס שלא נהרס הופיעו סמלי מדינות גרמניה כולל האזורים שאבדו להם במלחמה כמו שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית. את הפסל החליף דגל גרמניה המערבית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התעורר ויכוח איך לעצב מחדש את הפינה הגרמנית. המתנגדים סברו שהקמת הפסל אינה מתאימה לזמננו והמצדדים סברו שזה יתן זריקת עידוד לתיירות בקובלנץ. לבסוף הוחלט ליצור העתק של הפסל המקורי. ב-25 בספטמבר 1993 נחנך הפסל החדש בטקס חגיגי והפינה הגרמנית הפכה לאחד ממוקדי התיירות הפופולרים בגרמניה.
תיאור

על הבסיס יש כתובת הקדשה ל-Wilhelm der Große (וילהלם הגדול) ובראש הבסיס, מתחת לפסל כתוב בגרמנית: Nimmer wird das Reich zerstöret, wenn ihr einig seid und treu (האימפריה לא תיהרס לעולם כל עוד אתם מאוחדים ונאמנים).
לאורך הפינה מונפים דגלי גרמניה ו-16 המדינות המרכיבות אותה ומסביב לבסיס מוטבעים הסמלים של מדינות אלה.
נקודת התצפית הטובה ביותר על הפינה הגרמנית היא ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehernbreitstein) הנמצא על הגדה המזרחית של הריין בגובה 118 מטרים. רכבל ארוך מוביל מהפינה הגרמנית למבצר, מעל הריין.
גלריה

חגיגת הפתיחה של הפינה הגרמנית, 1897
הפסל ההרוס בפינה הגרמנית, 1945
הפינה הגרמנית עם דגל גרמניה המערבית במקום הפסל, 1961
הפינה הגרמנית מספר שנים לאחר הצבת העתק הפסל ב-1993
מפגש הנהרות בפינה הגרמנית
הפינה הגרמנית עם העתק הפסל של וילהלם הראשון