stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איזהו מקומן
הפרק בתפילה

הפרק נאמר כחלק מפרשת הקרבנות לפני תפילת שחרית.
בעקבות דברי רב ספרא ”לעולם ישלש אדם שנותיו, שליש במקרא, שליש במשנה, ושליש בתלמוד” (תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ל', עמוד א'), כתבו הראשונים, בעקבות סדר רב עמרם גאון, שיש ללמוד לפני פסוקי דזמרא מעט מכל אחד מהם. בארבעה טורים ובשולחן ערוך נאמר שיש לומר כמקרא את פרשת התמיד, לאחריה פרק זה כמשנה, ואחר כך, כתלמוד, את ברייתא דר' ישמעאל, ברייתא מתחילת הספרא המפרטת את 13 המידות שהתורה נדרשת בהן (הנחשבת כתלמוד אף שהיא ברייתא ממדרש הלכה). כהסבר לבחירת פרק זה דווקא, כתב הטור על פי הגמרא שלימוד הלכות הקרבנות שקול להקרבת הקרבנות, ולכן ראוי ללמוד את הלכות הקרבן לאחר קריאת פרשת התמיד.
טעם נוסף כותב הרא"ה שבפרק זה אין כלל מחלוקות בין התנאים והוא כולו "משנה ברורה למשה מסיני". הרב ישראל ליפשיץ, בעל פירוש "תפארת ישראל", מסביר טעם זה ואומר שישנה מסורת שמשניות אלו הם הלכה למשה מסיני והם בדיוק בלשון שאמר משה רבנו. הבסיס למסורת זו הוא בכך שמקום האכילה של קדשי קדשים, שהוא בעזרה בלבד, מתואר במשנה כ"לפנים מן הקלעים". הקלעים, הם אלו שקבעו את גבולות חצר המשכן במשכן שבמדבר, ולכן יש אומרים שזהו סימן שהפרק הוא מתקופה זו.
ראו גם

פרשת הקורבנות
מסכת זבחים
הערות שוליים

↑  אחת בפינה המזרחית צפונית של המזבח ואחת בפינה המערבית דרומית
1 2  המורם מהם (החלקים מהקרבן שניתנים לכהן) כיוצא בהם (באותם דיני אכילה) אלא ששייך לכהנים ולכן נאכל לכהנים לנשיהם לבניהם ולעבדיהם
↑  הפסח אינו נאכל אלא בלילה, ואינו נאכל אלא עד חצות, ואינו נאכל אלא למנוייו, ואינו נאכל אלא צלי.
↑  משנה תורה, הלכות קורבן פסח, פרק ח' הלכה ט"ו
↑  תוספות שם, וכן רא"ש קידושין פרק א', סימן מב
↑  ארבעה טורים,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'אורח חיים, סימן נ', שולחן ערוך,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'אורח חיים, סימן נ', סעיף א'
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'מסכת מנחות,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'דף ק"י, עמוד א'
↑  חידושי הרא"ה, מסכת ברכות דף לא.
↑  תפארת ישראל על משנה ג' אות כ"ד
וכן תפארת ישראל על מסכת מכות, פרק ג, אות כג
עיתונות עברית

הקיר החיצוני של בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב, המעוטר בקולאז' דפי שער של עיתונים עבריים מכל התקופות
שער "הצפירה" משנת תרכ"ב (1862), מהיומונים העבריים ארוכי החיים ביותר
עיתונות עברית, כלומר עיתונות כתובה בשפה העברית, החלה עם הוצאת כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, שיצא לאור באמסטרדם, החל מ-1691 ובמשך יותר ממאה שנים וכלל בעיקר קובץ שו"ת תורני. כתב העת העברי הראשון, הדומה בצורתו ובאופיו לכתבי העת של היום ואיננו תורני דווקא, יצא לאור רק כמאה שנה אחרי "פרי עץ חיים". היה זה המאסף, שראה אור בקניגסברג ב-1784.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נדפסו עיתונים עבריים בתפוצות, בעיקר במזרח אירופה, שהביאו לקוראי עברית מידע, חדשות, דברי ספרות והגות מקוריים ומתורגמים, דיווחים וסקירות בנושאים מגוונים. העיתונות העברית שימשה במה לדיון בנושאים פנים-יהודיים וכלל-יהודיים, בהם (החל בשלהי המאה ה-19) הציונות. היא הייתה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לשם דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים. כותבים רבים השתמשו במאמריהם העיתונאיים על מנת להנחיל לציבור מתחדישיהם. מאז יציאת הלבנון בעריכת יחיאל ברי"ל ואחריו חבצלת על ידי ישראל ב"ק, שניהם בירושלים ב-1863, ראו אור עיתונים עבריים באופן סדיר בארץ ישראל. במפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה עקב דלדול קהל היעד של עיתונות זו, ומרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל. עיתונות היישוב היוותה שופר אידאולוגי והתפלגה ברובה לפי קווים מפלגתיים (ע"ע עיתונות מפלגתית בישראל). מגמה זו המשיכה גם בעשורים הראשונים של מדינת ישראל. הליברליזם והאכזבה מהאידאולוגיות לאחר מלחמת יום כיפור הובילו לדעיכת העיתונות המפלגתית ולעלייתה של העיתונות המסחרית, שהובילה לפריחת כתיבה בסגנון ניו-ג'ורנליזם ועיתונות חוקרת לחשיפת שחיתות. פריחת העיתונות הכתובה נבלמה במחצית השנייה של שנות ה-90 עם עליית האינטרנט וההתמודדות עמה בצורת חינמונים.
רבים מראשי הציונות היו גם עיתונאים עבריים, בהם: דוד בן-גוריון, אליעזר בן-יהודה, ברל כצנלסון, נחום סוקולוב, משה שרת, זאב ז'בוטינסקי ורבים אחרים. בישראל קיים חוק שהספרייה הלאומית מחויבת לשמר כל עותק של עיתון שיצא בשפה העברית.
כתבי עת עבריים מוקדמים

כמאה שנים לאחר כתב העת העברי הראשון, פרי עץ חיים, החלו לצאת לאור במרחב הדובר-גרמנית, ובפרט בממלכת פרוסיה, כתבי עת עבריים נוספים, כבמה לחוג האינטלקטואלי של תנועת ההשכלה היהודית (שאף מכונה "דור המאספים"). העיקרי והחשוב שבהם היה המאסף, שראה אור בקניגסברג בשנים 1784–1797, 1809–1811, ומטרתו הייתה להפיץ ידע והשכלה בעולם היהודי תוך שימוש בשפה העברית. רוב הגברים היהודים ידעו עברית מלימודיהם בתלמוד תורה אך לא שלטו בשפת המדינה (גרמנית, רוסית, פולנית וכיוצא באלו), וכתב עת בעברית היה נגיש להם. מנגד, ביקשו אנשי ההשכלה לנתק את היהודים משימוש ב"ז'רגון" (כלומר יידיש) המדובר בפיהם, שנתפס אז כדיאלקט משובש של הגרמנית התקנית, ולהחיות את שפת המקרא הצחה. כך שימשו כתבי העת המשכיליים צינור שדרכו קנו יהודים השכלה, חדשות מן העולם וידיעות בתחומים שלא נחשפו ולא יכלו להיחשף אליהם קודם, כגון חידושי המדע והטכנולוגיה. בנוסף לאתגר הקיום הכלכלי, שאיים תמיד על העיתונות העברית, ניצבה בפני מחברי כתבי העת המשכיליים השאלה האם השפה העברית, שמזה מאות שנים לא שימשה כשפת היומיום, מתאימה במצבה למסור את כל הנדרש מדיווח עיתונאי מודרני, וכיצד יש לחדש אותה. בכתבי העת הראשונים הובאו מונחים לועזיים בגרמנית באותיות עבריות, בתעתיק היידי המקובל. כתב עת משכילי מוקדם חשוב נוסף היה ביכורי העתים (וינה, 1820–1831), ובנוסף ראו אור "הצפירה" של מאיר הלוי לטריס (גליציה, 1823); "ביכורי השנה" (אמסטרדם, 1844) ו"כוכבי יצחק" (וינה, 1845–1869).
קהל היעד של כתבי העת המשכיליים המוקדמים היה קטן ביותר ולא יכול לתמוך בהם כלכלית, ולפיכך רבים מהם יצאו במתכונת מצומצמת ובלתי סדירה ונסגרו בתוך זמן קצר. צורה נוספת להפצת כתב עת עברי הייתה "לוחות שנה", כלומר תקופון היוצא אחת לשנה ומרכז מאמרי הגות, דברי ספרות, סיכום אירועים בעולם היהודי והכללי ותוכן שימושי. כתבי העת המשכיליים בעברית דעכו במחצית הראשונה של המאה ה-19, כאשר, דווקא עקב הצלחת מגמת ההשכלה, נחשפו יהודים חפצי-דעת לשפת המדינה וצרכו את ידיעותיהם ישירות מן העיתונות הכללית בלשונה, והצורך בעיתונות עברית התייתר. בעיקר נכון הדבר בגרמניה, שהייתה ערש כתבי העת המשכיליים, אך החל בשנות ה-20 של המאה ה-19 עברו יהודיה לשפה הגרמנית.
עיתוני התפוצות > עיתונות התפוצות במאה ה-20

עם מפנה המאה העשרים ירד מאוד מספר העיתונים העבריים במזרח אירופה. ההגירה המסיבית ממזרח אירופה (בעיקר לארצות הברית), שהחלה עוד בשליש האחרון של המאה ה-19, דלדלה מאוד את קהל היעד של עיתונות זו. בקרב רוב היהודים, שנותרו באירופה, רבים פנו לתנועת הבונד והפנו עורף לעברית לטובת פיתוח תרבות היידיש; ואחרים פנו לנתיבי התבוללות וביקשו להיטמע בתרבותה ובשפתה של ארצם, ולא נזקקו לעיתונות עברית.
"הצפירה" המשיך לצאת באופן סדיר במרכז היהודי בוורשה עד 1921 ובאופן בלתי סדיר עד 1931, אך העיתון הסב עורף לציונות. בשנת 1903 ייסד אברהם לודויפול את עיתון הצופה בוורשה, שהיווה תחליף ציוני ל"הצפירה" וינק את מקורותיו בעיקר מצרפת; העיתון נסגר כעבור שנתיים. בקרקוב ראה אור המצפה (1904–1915, 1917–1921), שבועון ציוני-דתי שהיווה מעין עיתון המשך ל"המגיד". במוסקבה ראה אור העיתון העם (שבועון (1916–1918), יומון (1917–1918)), שהיה העיתון העברי היחידי שראה אור ברוסיה בזמן מהפכת אוקטובר.
כן ראו אור היומון הזמן (סנקט פטרבורג ואחר כך וילנה, 1903–1915), השבועון האורתודוקסי "המודיע" (פולטבה, 1910–1915), ובניו יורק השבועון (ולאחר מכן ירחון) התורן (1914–1925) והשבועון הדואר (1921–2005). בוורשה ראה אור היום הציוני (1925–1939), שהיה בשעתו היומון העברי הסדיר היחיד בתפוצות. מרכז הכובד של העיתונות העברית עבר לארץ ישראל.
כתבי עת ארץ-ישראליים במאה ה-19

בירושלים של היישוב הישן ראו אור ב-1863 שני עיתונים יריבים. ביטאון המתנגדים (האשכנזים-פרושים) היה הדו-שבועון הלבנון (הגיליון הראשון ראה אור בירושלים, ולאחר מכן עבר להידפס בפריז, במיינץ ובלונדון, 1863–1886) בעריכת יחיאל ברי"ל ובהשתתפות מיכל הכהן ויואל משה סלומון. העיתון ייצג עמדה אנטי-משכילית, אך לפחות בסוף ימיו תמך בחיבת ציון. יריבו, שנוסד כמה חודשים אחריו, היה עיתונם של החסידים והספרדים, חבצלת (ירושלים, 1863–1911), שנוסד ונדפס על ידי ישראל ב"ק יחד עם חתנו, ישראל דב פרומקין. בשנת 1882 התמנה אליעזר בן-יהודה לעורך העיתון. עיתון ארץ-ישראלי נוסף היה השבועון של חיים פרס "שערי ציון" (ירושלים, 1876–1884), שייצג זרם אורתודוקסי המצדד ביישוב ארץ ישראל, ו"האריאל" (1874–1877), ממשיך דרכו של הלבנון.
בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של הצבי, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל (העיתון נקרא גם "האור", 1890–1893). בן-יהודה ערך במקביל את כתב העת "השקפה" (1896–1908). עיתוניו של בן-יהודה ייצגו עיתונות אזרחית ועירונית מודרנית המוּנעת מסיפורים עיתונאיים עסיסיים (ואף "צהובים"), כשופר מרכזי להבעת עמדותיו של בן-יהודה בענייני השעה וכבמה לתחדישיו. העיתון ביטא עמדה נחרצת של התנגדות ליישוב הישן. עם הכותבים בעיתון נמנו דוד ילין, זאב יעבץ ויחיאל מיכל פינס. גם בן-יהודה טיפח מתוך התלהבות את תחום המדע הפופולרי והתגליות, שאף סיפקו צורך מתמיד לתחדישים לשוניים. על תחום זה בעיתוניו היו אמונים מנשה מאירוביץ ודוד יודילוביץ.
ב-1893 הוציא בן-יהודה את העיתון "עולם קטֹן", עיתון הילדים הראשון בעברית, שממנו ראו אור רק שבעה גיליונות.
אברהם משה לונץ הוציא לאור את לוח ארץ ישראל (לוח שנתי, ירושלים, 1895–1915), שהתחלק ללוח שימושי ולחלק של מאמרים, רובם ככולם בידיעת הארץ, תיאורי מסעות בארץ ישראל, מידע תיעודי על מושבותיה ומידע היסטורי וגאוגרפי. כן התפרסמו בלוח הודעות על יציאת ספרים חדשים בעברית בארץ ישראל ובתפוצות.
עיתונות היישוב

חברי מערכת "האחדות", 1912, (מימין לשמאל) יישובים: יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון ויוסף חיים ברנר; עומדים: אהרן ראובני ויעקב זרובבל
"הסביבה האינטלקטואלית" של "הפועל הצעיר" בראשיתו, 1910. מימין: דוד שמעוני, י"ח ברנר, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) וש"י עגנון)
מספר העיתונים היומיים ביישוב היהודי שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, היה בלתי-פרופורציונלי לגודלו הזעיר (כעשרות אלפי בני אדם עד מאות אלפים ספורים). יתרה מזו, חלק מן העיתונים הופיעו בשתי מהדורות במהלך היום (בוקר וצהריים) ולעיתים אף במהדורה מיוחדת לעת ערב. על דפי העיתונות סערו ויכוחים בנוגע לדמות המדינה שבדרך, ארגון העבודה, התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, תגובות לשואה, היחס לערבים, המאבק בבריטים ועוד. השפה העיתונאית האידאולוגית נטתה לארכנות, ומאמרים פרוגרמטיים ואקדמיים ארוכים היו נפוצים מאוד. הטון והגישה ברוב העיתונות האידאולוגית הושפעו ממסורת העיתונות המזרח אירופית הכבדה וממורשת העיתונות היהודית הדתית-כיתתית בגולה, והיו לפיכך חד-צדדיים, כבעיתוני התקופה באירופה, שהתפצלה באופן חד בין אידאולוגיות יריבות. יוצאי דופן מבחינת השפה היו עיתוני משפחת בן-יהודה, שכיוונו למכנה המשותף הנמוך והפופוליסטי הן בשפתם והן בתכניהם.
עיתונות היישוב > עד מלחמת העולם הראשונה

מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה (1914) צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית. את עיתונות עידן היישוב הישן המשיכו היומון מוריה (ירושלים, 1910–1915), שהחליף את "חבצלת" שנסגר ב-1911, והחרות (ירושלים, 1909–1917) של קהל עדת הספרדים, שראה אור פעמיים בשבוע עד 1912 ומאז ראה אור כעיתון יומי. במקביל נדפסו בירושלים שני שבועונים בעלי תודעה ציונית-סוציאליסטית – הפועל הצעיר, ביטאון מפלגת הפועל הצעיר (ראה אור מ-1907 ועד 1970 והיה בכך לשבועון העברי בעל אורך החיים הרב ביותר), שעם מעצבי דרכו נמנו דוד שמעוני, אז"ר וש"י עגנון, והאחדות, ביטאונה של מפלגת פועלי ציון (1910–1915), שעם אנשיו נמנו יצחק ורחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל. יוסף חיים ברנר, באופן יוצא דופן, כתב בשני השבועונים. "האחדות" הצטיין בכך ששילב בקואופרטיב את מלאכת העיתונאות עם מלאכת הדפסת העיתון ב"דפוס אחדות". שני עיתוני הפועלים התפלמסו זה נגד זה והיו מאוחדים בבוז שרחשו לעיתוניו של בן-יהודה. ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. בשנת 1918 הוציא חיל המשלוח המצרי בפיקודו של אדמונד אלנבי עיתון מיוחד בעברית בשם "חדשות מהארץ", שביקש לחבר את הכוחות הבריטים לאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל; בין היתר כתבו בו משה סמילנסקי ומרדכי בן הלל הכהן.
לגבי עיתונות היישוב בתקופה העות'מאנית מציין הסוציולוג עוז אלמוג: "בשעה שעיתונות המערב יצאה במיליוני עותקים מדי יום והודפסה במכונות רוטציה חשמליות, יצאו עיתוני ארץ ישראל פעם בשבוע בכמה מאות עותקים והודפסו במכונות ידניות; בשעה שעיתונות המערב יצאה בפורמט פוליו גדול ובכמה עשרות עמודים לגיליון, שמרה העיתונות הארץ ישראלית על פורמט קוורטו צנוע וגיליונותיה כללו בדרך כלל בין ארבעה לשמונה עמודים"
עיתונות היישוב > עיתונות המחתרות

בעת המאבק בבריטים, בעיקר בימי המאבק בספר הלבן ראה אור מספר גדול של ביטאונים מחתרתיים ובהם חומר הסברתי ותעמולתי, על אף הצנזורה הצבאית החריפה והעונשים הכבדים שהטיל השלטון.
החל בדצמבר 1934 הוציא ארגון "ההגנה" עיתון מחתרתי בשם במחנה. ב-1947 הפך העיתון לביטאונה הרשמי של ההגנה ולאחר מכן היה לעיתון הרשמי של צה"ל. ב-24 באוגוסט 1941 ראה אור גיליונו הראשון של אשנב – העיתון המחתרתי הנפוץ ביותר ביישוב. העיתון הודפס בדפוס אחדות כדו-שבועון עד שלהי 1947 על ידי ארגון "ההגנה" וביטא את הזרם האקטיביסטי של מפא"י. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה, בהן ידיעות על המפעל הציוני שאלמלא הצנזורה היו מוצאות את מקומן בעיתונות היומית הרגילה. מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו, היה ברל כצנלסון. כיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ובחלק מהמקרים הוצאו גיליונות בשם "א–ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. בסך הכול הופיעו 157 גיליונות, כאשר 42 גיליונות הופיעו בשם "א–ב". מקיץ 1945 ועד קום המדינה הופץ על ידי "ההגנה" עלון-הקיר החומה. העלון, שהודבק בלילות על קירות ביישוב היהודי על ידי נערי גדנ"ע, כלל הודעות בנושאים בלתי-לגאליים כגון העפלה, "יזכור" ללוחמים שנהרגו, הוראות לפעולה אזרחית ודברי הסברה ותעמולה, ולחם נגד מחתרות "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
ביטאון האצ"ל הראשון נקרא "המצודה" וראה אור בשנים 1932–1933. מ-10 במרץ 1942 ועד קום המדינה היה ביטאון האצ"ל הירחון חרות. הירחון, שכלל ארבעה עמודים, הופץ לרשימת כתובות של אנשים פרטים ומוסדות ובנוסף הודבק על קירות באתרים מרכזיים ברחובות הערים והמושבות בארץ ישראל, בידי נערי "חיל תעמולה" (חת"ם) של אצ"ל. לאחר קום המדינה המשיך כעיתון יומי וביטאונה של תנועת החרות עד 1965. הלח"י הפיץ מ-1942 ועד 1945 ביטאון תעמולתי בשם "החזית", שאותו החליף בין 1945 ל-1947 הביטאון המחתרתי "המעש" שהופץ בקרב תומכיו ועל הקירות. בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948 פרסמה תנועת הלח"י את היומון מברק כעיתון תנועתי גלוי. בניגוד לשאר עיתוני המחתרות, שהיו תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה, היו בעיתוני לח"י דברי ספרות, הגות ושירה (שהיוותה משקל-נגד ל"טור השביעי" של אלתרמן) מאת יוצרים כנתן ילין-מור, יונתן רטוש, ישראל אלדד ומרדכי שלו.
עיתוני המחתרת של ההגנה: "החומה", "אשנב", "המגן", "העברי" והירחון "מערכות" נוצרו על ידי מחלקת התרבות (המחת"ר) של ההגנה שמשרדיה היו ברחוב נחלת בנימין 57. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לכך באותו מקום.
עיתונות המדינה > ממלחמת יום כיפור ועד שנת 2000

לאחר מלחמת יום הכיפורים החל בישראל גל של ביקורת. העיתונות הלקתה את עצמה הן על הסיקור האופטימי והכנוע לפני המלחמה והן על הרמה העיתונאית בזמן המלחמה, שבה צורפו עיתונאים למטות האלופים, ניזונו מהם כמקור יחיד, דבררו אותם ואף ליבּוּ את "מלחמת הגנרלים" (המקרה הקיצוני ביותר, אך לא היחיד, היה עיתונאי "מעריב" אורי דן, שהצטרף לאריאל שרון). במקביל חסם דובר צה"ל פרסום מידע אליו התוודעו כתבים צבאיים בשטח, דבר שעורר זעם רב בקרב כתבים אלה. לאחר המלחמה חש חלק ניכר מהעיתונאים, כמו הציבור בכללותו, נבוך ומרומה, וזעמם על הממסד הפוליטי והצבאי היה גדול. אווירת "אנחנו אשמים" בקרב העיתונאים, שחשו שהיו כלי שרת בידי השלטון, הובילה לשינוי יסודי במערכת היחסים בין העיתונאים לממסד הפוליטי והצבאי. זרעי מהפכת העיתונות שהתחוללה כעשור לאחר מכן נזרעו אז, בדיונים פנימיים במועצת העיתונות בישראל שנועדו לליבון המחדל העיתונאי. טראומת המלחמה הולידה דור חדש של עיתונאים, שעבורם הייתה זו חוויית בגרות מעצבת, בהם אדם ברוך, אמנון דנקנר, אמנון אברמוביץ', יעקב ארז, יגאל לב, יגאל סרנה, אמנון לוי, תום שגב, נחום ברנע, אפרים סידון, יהונתן גפן, ב. מיכאל, גדעון לוי, דורון רוזנבלום, מאיר שלו, דן מרגלית, ירון לונדון, אהרון ברנע, גדעון סאמט, עלי מוהר, מאיר שניצר, חנוך מרמרי, רינו צרור ויוסי קליין.
אחת התופעות של עידן זה הייתה גידול הנפח של העיתונים, שאליהם התווספו מוספים יומיים ושבועונים רבים, עשירים בחומר עיתונאי, עיתונאי-למחצה (כגון תוכן ממומן) ופרסומי). לכך גרמו הן מימון התוכן על ידי פרסומות והן הוזלת אמצעי הייצור וההפצה. בשנת 1991 נערך סקר משווה שבדק את מספר העמודים של ארבעת היומונים המרכזיים ("הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב") ב-1961 וכעבור 30 שנה. לדברי העיתונאי והחוקר מרדכי נאור,
העיתונות המפלגתית הגיעה לקִצהּ עם סגירתם של "על המשמר" (נסגר ב-1995) ו"דבר" (1996). העיתונים היחידים שנותרו מפלגתיים היו "הצופה" (שהתמזג ב-2007 עם "מקור ראשון", כבית אידאולוגי לציונות הדתית ולאו דווקא כשופרה של המפד"ל) והעיתונים החרדיים.
מאז היווסדו ועד אמצע שנות ה-70 היה "מעריב" העיתון הנפוץ במדינה. אולם, לאחר כרסום מתמשך, הצליחו ראשי "ידיעות אחרונות", נח מוזס ודב יודקובסקי, ליצור עיתון פופולרי יותר מ"מעריב". "ידיעות אחרונות" החדש כלל כותרות גדולות, ידיעות תמציתיות ותצלומים בעמוד הראשי, שהיוו לכאורה סממן עממי. כמו כן גויסו לעיתון כותבים מהשורה הראשונה, בהם פובליציסטים מימין ומשמאל כגון עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד ואליהו עמיקם, שיחד עם מעמדו הפופולרי הוכיחו שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו. במקביל הקים יודקובסקי בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים, בהם איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה ויחזקאל אדירם.
עיתונות המדינה > ממלחמת יום כיפור ועד שנת 2000 > עיתונות ביקורתית, חוקרת וחושפת שחיתות

המגמה הביקורתית כלפי הממסד החלה עוד בסוף שנות ה-50 עם "העולם הזה", שעסק באיתור וחשיפת שחיתויות בצמרת מפלגת השלטון ומקורביה – בין היתר ראש עיריית חיפה אבא חושי (העיתון קרא לחיפה "חושיסטאן"), שמעון פרס ("הפשפש שעלה למעלה"), הרמטכ"ל משה דיין – אך הייתה נחלת מעטים. מספר אירועים תרמו לחידוד השיח העיתונאי ולמתיחת ביקורת, בעיקר טבח כפר קאסם (1956) וסיקור "הפרשה" (1960–1965). מלחמת ששת הימים השיבה לזמן מה את הנטייה הקונפורמית, אך גם בתקופה שבינה לבין מלחמת יום כיפור החלה נטייה ביקורתית ביחס לשטחים ולמלחמת ההתשה.
לאחר מלחמת יום כיפור השתנתה מגמת הביקורתיות והפכה לנוקבת וחריפה, עד כי העיסוק העיתונאי הפך למוגדר כביקורתי לשלטון. העיתונאים לא הסתירו עוד התבססות על הדלפות, ומאבקים עם הצנזורה וועדת העורכים הקנו לדור החדש של העיתונאים הילה מרדנית שהעלתה את קרנם. סאטירה נשכנית ותוקפנית בסגנון "זו ארץ זו" עברה מעיתוני שוליים כ"העולם הזה" למדור "דבר אחר" שבלבו של "דבר" הממסדי.
לעיתונות החוקרת החושפת נודעה השפעה מכרעת על הפוליטיקה הישראלית. כך למשל חשיפת פרשת חשבון הדולרים של לאה רבין על ידי דן מרגלית ב-1977 הובילה לפרישתו של יצחק רבין מראשות הממשלה ומההתמודדות על התפקיד במפלגת העבודה, וחשיפותיו העיתונאיות של מרדכי גילת ב-1985 הובילו למשפטו ומאסרו של שר הפנים אריה דרעי. חשיפת העיתון "חדשות" את גורל המחבלים בפרשת קו 300 (1984) בישרה את ראשית מותו של מנגנון ועדת העורכים (שקרס סופית עם פרישת עיתון "הארץ" ב-1992 לאחר פרשת אסון צאלים ב') ואת לידתה של שיטת עקיפת הצנזורה באמצעות ציטוט "מקורות זרים", כלומר ידיעות שהודלפו לעיתונאי חוץ, פורסמו בעיתונות זרה ולפיכך אינם מהווים עוד סוד וניתן לצטטם כידיעה.
עיתונות המדינה > משנת 2000 ואילך

כבר ב-1995 פרסם "הארץ" את כל תוכן העיתון המודפס באינטרנט, תחילה במסגרת IOL ולאחר מכן באופן עצמאי. בשנת 2000 קם אתר האינטרנט של קבוצת ידיעות אחרונות, ynet, שפרסם חומר עיתונאי מקצועי בעברית ובחינם. ב-2002 עלה לאוויר אתר nrg של "מעריב". הנגישות לעיתונאות העברית העיקרית בחינם הציבה אתגרים קשים בפני העיתונות הכתובה – אתגרים שהשתלבו במגמה העולמית של "מות העיתונות המודפסת". בנוסף, בשנת 1993 קם ערוץ 2 ופתח את עידן התקשורת המסחרית בטלוויזיה בישראל שבצדה נפתחה עבור עיתונאים-כוכבים אפשרות להשתכר בטלוויזיה משכורות גבוהות הרבה יותר מאשר בעיתונות הכתובה – מגמה שסימנה מעבר של עיתונאים לטלוויזיה. שבירת ארגוני העובדים בעיתונות, שהחלה עוד בעשור שקודם לכן, והצמצום הנדרש בעלויות הובילו לדרדור איכות העוסקים במקצוע ודרדור השפה העיתונאית. פיטורי מגיהים או העסקת סטודנטים במשכורת פעוטה הובילו לאיכות ירודה של הטקסטים, בפרט במקומונים.
על מנת להתמודד עם עיתונות האינטרנט החלו ב-2006 לצאת בישראל חינמונים יומיים. הראשון בהם היה "ישראלי", שנסגר בתחילת 2008. ביולי 2007 החל לצאת לאור ישראל היום, חינמון בבעלות המיליארדר היהודי-אמריקאי השמרן שלדון אדלסון, שגייס מספר כתבים ישראלים בולטים כגון מרדכי גילת, עמוס רגב ודן מרגלית. ב-5 באוגוסט 2007 החלה יציאתו של החינמון השלישי, "מטרו ישראל", ששינה שמו ל"ישראל פוסט". תקופה קצרה, בין ינואר 2008 ועד לסגירתו ביוני 2009, יצא גם חינמון בשם "24 דקות", מבית ידיעות אחרונות, שנחשב לצהובון; מאז מופצת חינם גרסה מצומצמת של העיתון.
עיתונות המדינה > עיתונות חרדית

לצד העיתונות הכללית פעלה בישראל עיתונות חרדית בעברית עוד מימי "מחזיקי הדת" באמצע המאה ה-19. ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922–1950; נקרא גם "הקול"), וב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שהפך ליומון ב-1951 (עד 1981 ולאחר כך פעל במשך תקופה כשבועון עד לסגירתו). עיתונים אלה סיפקו בעיקר ידיעות פנים-מגזריות מהארץ ומהתפוצות. העיתון היומי החרדי רב-התפוצה הראשון במדינת ישראל היה ביטאונה של אגודת ישראל המודיע (החל להופיע ב-1950).
חסידות בעלז הייתה הראשונה לשבור את המונופול בציבור החרדי עם הוצאתו לאור של שבועון המחנה החרדי בפברואר 1980.
ב-1985, עם הקמת מפלגת דגל התורה על ידי אלעזר מנחם מן שך ויעקב ישראל קניבסקי, יצא לאור לראשונה ביטאונה יתד נאמן כיומון חרדי שני. הפיצול הגובר בחברה החרדית גרם להוצאת כתבי עת רבים של הפלגים השונים. "יום ליום" הוקם בשנת 1993 כביטאון ש"ס, תחילה כיומון ולאחר מכן כשבועון. ב-2009 התפצל מן "המודיע" יומון חדש, "המבשר", שהוקם על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר ומזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל. ב-2012 הוקם, מתוך פולמוס חריף, עיתון "הפלס", המזוהה עם הזרם הליטאי השמרני ומפלגת בני תורה; העיתון הוקם בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון "יתד נאמן" לשעבר, שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן, שהשתלטו על "יתד נאמן".
בנוסף, הרחוב החרדי עשיר בשבועונים, בהם "בשבע", "משפחה", "בקהילה", "כפר חב"ד", עיתון הילדים "זרקור" ועוד. שבועונים אלה הם נושא פולמוס בחברה החרדית (ע"ע המאבק בשבועונים החרדיים בישראל). בנוסף, מחולקים בבתי כנסת בשבתות מאות סוגים של עלוני שבת (מכונים גם "עלוני פרשת השבוע"), שבהם נדפסים דברי תורה המבוססים על פרשת השבוע, פעמים רבות כולל התייחסות לענייני השעה, עם ביטוי להשקפת עולמם של מוציאי העלון. גם בעניין עלוני השבת קיים פולמוס נרחב בחברה החרדית.
העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים וכפופה לכללי צנזורה ולפיקוח רבנים. העיתונות החרדית מעסיקה גם "משגיחים", שתפקידם לנטר את המידע ולצנזר מתוכו מינוחים או נושאים אשר חורגים מה"קו" שנקבע על ידי הרבנים. כך למשל:
לא מופיעים בעיתונות החרדית דיווחים על נושאים הקשורים לתרבות הפופולרית (ידוענים, ספורט, בידור, תרבות) או התרבות הגבוהה הלא-חרדית (ספרות, קולנוע, אמנות פלסטית וכיוצא באלה). דיווחים שכן נכתבים על התרבות הלא-חרדית מתמקדים בדרך כלל בהיבטיה השליליים: (חילול שבת, אכילת מזון לא-כשר, עבריינות וכו') או במאמרים פובליציסטיים הלועגים לתרבות הלא-חרדית.
מקרי פשיעה כמו מעשי שוד וגנבה מוזכרים במקרים חריגים בלבד.
לא מופיעות בה תמונות או איורים של נשים.
שמן הפרטי של נשים הכותבות בעיתון מופיע בדרך כלל כאות ראשונה בלבד. הן גברים והן נשים כותבים פעמים רבות בשמות עט, אולם בין הגברים הכותבים בשמם האמיתי מופיע בדרך כלל השם הפרטי במלואו.
העיתונים נמנעים מאִזכור כל דבר הקשור למיניות אפילו בעקיפין (סרטן השד למשל נקרא "סרטן נשים"). דיווחים חדשותיים הקשורים למין מועלמים או מעורפלים.
ראו גם

היסטוריה של העיתונאות בארץ ישראל
עיתונות מפלגתית בישראל
עיתונות בישראל
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה
עיתונות נשים עברית