אנטי-פשיזם
הגות אנטי-פשיסטית

הוגים ופילוסופים רבים הביעו התנגדות לפשיזם על בסיס עמדות שונות ומגוונות. הפילוסוף הצרפתי ז'ורז' בטאיי זיהה דווקא את פרידריך ניטשה כמבשר של ההגות האנטי-פשיסטית, בשל הביקורת והלעג החריף שלו כלפי לאומנות, גזענות ואנטישמיות, חרף העובדה שרעיונותיו עוותו עבור האידאולוגיה של המפלגה הנאצית.
באיטליה שלפני מלחמת העולם השנייה, הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה, אף שבתחילה תמך במוסוליני, היה מהרשונים לתקוף את הפשיזם האיטלקי וחיבר ב-1925 את "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים" (בתגובה ל"מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים"). כמו כן, הביע צער על כך שהעם הגרמני נטש את הפילוסופיה הגרמנית אותה העריך לטובת משנתו הגזענית של אלפרד רוזנברג. הוגה ופעיל אנטי-פשיסט איטלקי נוסף מאותה תקופה היה קרלו רוסלי.
רבים מן ההוגים והאקטיביסטים הסוציאליסטים, המרקסיסטים והאנרכיסטים הביעו התנגדות לפשיזם בכתביהם, לפני, במהלך ולאחר מלחמת העולם השנייה, בהם: אדוארד ברנשטיין, ארנסט בלוך בגרמניה, לאון בלום (ממקימי החזית העממית בצרפת), אנטוניו גראמשי באיטליה, ג'רג' לוקאץ' בהונגריה. וכן, ההוגים הקשורים באסכולת פרנקפרוט: הרברט מרקוזה, מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו, אריך פרום, וולטר בנימין (למשל ב"יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני").
אקזיסטנציאליסטים צרפתיים כמו ז'אן-פול סארטר, סימון דה בבואר, ואלבר קאמי התנגדו לפשיזם בכתביהם, וכן רבים מהם היו חברים גם בתנועת ההתנגדות הצרפתית. זאת, חרף העובדה שאחד מחשובי ההאקזיסטנציאליסטים בגרמניה, הפילוסוף מרטין היידגר, החזיק בעמדות אנטישמיות חריפות ואף היה חבר המפלגה הנאצית, וסירב להתנצל על כך בתום המלחמה. תלמידו, הפילוסוף היהודי צרפתי עמנואל לוינס היה מבין הראשונים לתקוף את ההגות הפשיסטית בחיבורו "הרהורים אחדים על הפילוסופיה של ההיטלריזם" (1934). בהמשך הגותו לוינס פיתח את התנגדותו לפשיזם ולטוטליטריזם בעבודתו העיקרית "כוליות ואינסוף". הפילוסופית סימון וייל גיבשה את תפיסת המוסר הייחודית שלה, בין היתר מתוך התנגדות לפשיזם.
בתום המלחמה, תלמידה נוספת של היידגר, הפילוסופית הפוליטית היהודיה חנה ארנדט הייתה מן הראשונות לנתח את האידאולוגיה הפשיסטית, בספרה "יסודות הטוטליטריות" (1951) והייתה מהראשונות לקשור בין המשטר הטוטליטרי בבגרמניה הנאצית לבין המשטר בברית המועצות. במקביל לה, ההוגה האוסטרי קרל פופר ניסה להתמודד עם איום הפשיזם והטוטליטריזם בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" (1945).
צמד ההוגים הפוסט-סטרוקטרליסטים ז'יל דלז ופליקס גואטארי פיתחו הגות אנטי-פשיסטי רדיקלית במגנום אופוס שלהם "אנטי-אדיפוס" (אנ').
הסופר, הפילוסוף והסמיוטיקן האיטלקי אומברטו אקו, שחווה את שנות המלחמה ואת המשטר הפשיסטי באיטליה כילד, ניסח תאוריה אנטי-פשיסטית בחיבורו "הפשיזם הנצחי", אשר מנתח את יסודות הפשיזם, הגורמים לעלייתו והאפשרות להתנגד לו. אקו טוען כי לא ניתן לעמוד על מכנה משותף אחיד בין המשטרים הפשיסטים, וכי לא כולם נגזרים באופן ישיר מהפשיזם האיטלקי. לכן הוא מונה ארבעה־עשר מאפיינים שיוצרים דמיון משפחתי בין משטרים פשיסטים, במעין ארכיטיפ אותו הוא מכנה "קדם־פשיזם" או "הפשיזם הנצחי". בתום המאמר הוא כותב:
הקדם־פשיזם עודו עמנו, לעיתים בכסות של תרבות. יהיה לנו קל יותר אם יופיע מישהו בזירה עולמית ויאמר, "אני רוצה לפתוח את אושוויץ מחדש, אני רוצה שוב מצעדים של החולצות השחורות בכיכרות איטליה!" אבל, אללי, החיים לא כל כך פשוטים. הקדם־פשיזם עלול לחזור באיצטלה תמימה ביותר. מתפקידנו לחשוף את פניו ולהצביע על כל צורה מצורותיו החדשות – בכל יום ובכל מקום בעולם. [...] חירות ושחרור הם משימות שאינן מסתיימות לעולם. וזה צריך להיות המוטו שלנו: "לא לשכוח".
בין ההוגים האנטי פשיסטים העכשוויים ניתן למנות את: נועם חומסקי, ג'ודית באטלר, קורנל וסט, אנג'לה דייוויס, סלבוי ז'יז'ק, ננסי פרייזר, אשיל מבמבה (אנ'), שילה בנחביב, ונדי בראון, ומרק בריי.