stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהוד ברק
קריירה צבאית > אלוף בצה"ל

ב־1 בדצמבר 1981 קודם ברק לדרגת אלוף (הצעיר ביותר במטכ"ל) ומונה לראש אגף התכנון בצה"ל. במסגרת תפקידו ניסח ברק ב־1982 מסמך הממליץ על בחינת אפשרות למלחמה יזומה בלבנון, מעבר לגבולות תוכנית אורנים כדי לקיים מציאות אזורית טובה יותר. במקביל לתפקידו כראש אג"ת, מונה לסגנו של מפקד הגיס הצפוני, אביגדור בן-גל. במלחמת לבנון הראשונה ב־1982 היה הגיס אחראי על הגזרה המזרחית של בקעת הלבנון. בשנת 1983 מונה לראש אגף המודיעין. בתחילת 1985 החליטה מערכת הביטחון על נסיגת צה"ל מלבנון והקמת רצועת הביטחון בדרום לבנון. אולם בניגוד לרוב במטה הכללי, התנגד ברק להקמת אזור ביטחון שיתבסס על מוצבים, והציע להקים בלבנון שלוש מיליציות: דרוזית במזרח, נוצרית במרכז ושיעית במערב. בינואר 1986 מונה ברק למפקד פיקוד המרכז. בזמן כהונתו היה אחראי על הקמת יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור בשטחי יהודה ושומרון – יחידת דובדבן.
ב־1987 מונה ברק לתפקיד סגן הרמטכ"ל. במהלך כהונתו, התנגד להמשך פרויקט הלביא ועמד בראש הצוות המתכנן של מבצע הצגת תכלית ב־1988, במהלכו חוסל אבו ג'יהאד. הוא אף הצטרף לכוחות אשר הפליגו לתוניסיה ופיקד על המבצע מתוך חפ"ק באחת הספינות. לקראת סוף כהונתו ב־1991, פרצה מלחמת המפרץ. אף שצה"ל לא התערב בלחימה, היה עליו להתמודד עם התקפות טילי הסקאד מעיראק על העורף האזרחי, ולתכנן את המענה המבצעי של צה"ל. אף שברק המליץ לדרג המדיני לבצע את תוכנית התקיפה של צה"ל בעיראק, קיבל ראש הממשלה יצחק שמיר את המלצת הרמטכ"ל דן שומרון שלא לבצעה. טרם קבלת ההחלטה, נלווה ברק לפגישה סודית בין שמיר לחוסיין, מלך ירדן ברובע קנסינגטון, שבה ביקשו ממנו שחיל האוויר הירדני לא יתערב כאשר יעברו המטוסים הישראלים במרחב האווירי הירדני.
מאוחר יותר, בהמלצת קולין פאוול ובאישור הנשיא ג'ורג' בוש (האב), קיבל ברק עיטור אמריקאי על תרומתו למאמץ המלחמתי ולהצלחת המלחמה במפרץ.
קריירה צבאית > רמטכ"ל צה"ל

ב־1 באפריל 1991 הועלה לדרגת רב-אלוף ומונה לרמטכ"ל ה־14 של צה"ל. במהלך כהונתו היה אחראי ליישום הסדרי הביטחון וליציאת כוחות צה"ל מעזה ומיריחו במסגרת מימוש הסכם אוסלו א'. כרמטכ"ל מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה ב־1992, עבאס מוסאווי.
בזמן כהונתו אירע אסון צאלים ב' ב־5 בנובמבר 1992, שבו נהרגו חמישה חיילים ועוד שישה נפצעו באימון של סיירת מטכ"ל לקראת מבצע שנועד לחסל את נשיא עיראק, סדאם חוסיין. ברק וקציני מטכ"ל נוספים, שבאו לצפות באימון, נכחו באזור. לאחר פרישתו מצה"ל ולפני תחילת הקריירה הפוליטית, התפרסם ב"ידיעות אחרונות" תחקיר שלפיו ברק נטש את המקום לפני הגשת עזרה לפצועים. הפרשה העיבה על כניסתו לחיים הפוליטיים, וברק נלחם על שמו הטוב בריאיון סוער עם ניסים משעל, שבו העיד על עצמו כי ראה לאויביו את "הלבן של העיניים". יריביו הפוליטיים ניסו להדביק לו את ההאשמה בהפקרת פצועים, וצחי הנגבי כינה אותו בנאום בכנסת "אהוד ברח". ב־15 במרץ 1999 פורסם דו"ח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שקיבל את טענות ברק וניקה אותו מכל אשמה בנימוק כי "הרמטכ"ל נשאר במקום 45 דקות לפחות אחרי האסון".
בינואר 1993 הופיע ברק בפני בית המשפט העליון כטוען המרכזי מטעם מדינת ישראל בדיון על גירוש פעילי החמאס ללבנון.
באותה שנה פיקד על מבצע דין וחשבון בדרום לבנון נגד ארגון חזבאללה. בשנת 1994 העיד לפני ועדת שמגר לגבי טבח מערת המכפלה. באותה שנה הורה על תכנון וביצוע מבצע עוקץ ארסי, שבמהלכו חטפה סיירת מטכ"ל בליל 21 במאי את מוסטפא דיראני מביתו בדרום לבנון. ב־14 באוקטובר אותה שנה, אישר ראש הממשלה יצחק רבין בהמלצת ברק את פעולת ההשתלטות של סיירת מטכ"ל על הבית בכפר ביר נבאלא שבו הוחזק החייל החטוף נחשון וקסמן. כוח הסיירת נכשל בניסיון החילוץ של החייל, ובפעולה נהרג וקסמן וכן קצין היחידה ניר פורז. בשנה זו גם לקח חלק בגיבוש הצדדים הצבאיים של הסכם השלום עם ירדן, והיה שליחו של רבין לשיחות עם סוריה ולבנון. בנובמבר אותה שנה נפגש בוושינגטון עם שגריר סוריה בארצות הברית, וליד מועלם, ועם הרמטכ"ל הסורי חיכמת שיהאבי, ובכך היה הרמטכ"ל הישראלי הראשון שנפגש עם הרמטכ"ל של סוריה.
קריירה פוליטית > שר בממשלה

ב־1 בינואר 1995 סיים ברק את תפקידו כרמטכ"ל. בחודש מרץ השתחרר מצה"ל ובמקביל יסד עם גיסו חברה עסקית בשם "Essence" ונסע לוושינגטון, שם הועסק במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (CSIS). הוא פנה לעסקים פרטיים, אך כבר ביולי אותה שנה, לאחר תקופת צינון בת שלושה חודשים, מינה אותו ראש הממשלה יצחק רבין לשר הפנים בממשלה ה־25. אחת הפעולות שהספיק לעשות כשר פנים היא ההחלטה על הענקת אזרחות ישראלית ליונתן פולארד.
לקראת השלב הסופי של הדיונים על הסכם אוסלו ב', נמנע בהצבעה על ביצוע ה"פעימות".
לאחר רצח רבין, עזב ברק ב־23 בנובמבר 1995 את משרד הפנים ומונה לשר החוץ בממשלה ה־26 בראשות שמעון פרס. מספר ימים אחר כך, ב־27 בנובמבר, השתתף ב"ועידת ברצלונה" וחתם בשם מדינת ישראל על "הצהרת ברצלונה" שהובילה להקמתו של ארגון איחוד מדינות הים התיכון. בקבלת הפנים למשתתפי הוועידה בארמונו של מלך ספרד, נפגש ברק לראשונה עם יאסר ערפאת. בדצמבר 1995 נפגש בבודפשט עם שר החוץ של תוניסיה, חביב בן יחיא (אנ') והחל לנהל משא ומתן על כינון יחסים דיפלומטיים עם תוניסיה, שבסופו נפתחו באפריל ובמאי 1996 משרדי אינטרסים בשתי המדינות. בינואר 1996 ביקר במרוקו, שם נפגש לשיחה עם המלך חסן השני ונתקבל על ידי ראשי הקהילה היהודית המקומית.
קריירה פוליטית > חבר הכנסת באופוזיציה

בסוף מאי 1996 נערכו הבחירות לכנסת ה־14, שבעקבותיהן נותרה מפלגת העבודה באופוזיציה. ברק נעשה חבר הכנסת ומונה מטעם המפלגה לחבר בוועדת החוץ והביטחון.
ב־3 ביוני 1997 נבחר ברק בבחירות המקדימות לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה ברוב של מעט יותר מ־50%, כשהוא גובר על יוסי ביילין, שלמה בן עמי ואפרים סנה.
בספטמבר אותה שנה, לקראת כינוס מיוחד של ועידת מפלגת העבודה בעיירת הפיתוח נתיבות, הודיע ברק כי הוא "מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה ומפא"י על כל דורותיה", על הטעויות שנעשו בעבר, לטענתו, בתהליך קליטתם של בני עדות המזרח בישראל.
קריירה פוליטית > ראש ממשלת ישראל

במאי 1999 התמודד ברק בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בראש תנועת ישראל אחת שהורכבה ממפלגת העבודה, ממפלגת גשר וממפלגת מימד. ברק זכה בבחירות לראשות הממשלה ברוב של 56% מול בנימין נתניהו. ישראל אחת זכתה ב־26 מושבים בכנסת (מתוכם 23 מושבים למפלגת העבודה, התוצאה הנמוכה ביותר עד לאותה עת) והייתה הרשימה הגדולה ביותר בכנסת ה־15, אולם לגוש השמאל־מרכז לא היה רוב. בליל הבחירות נשא ברק את נאום "זהו שחר של יום חדש" המפורסם, שכתב משה גאון, לקול קריאות הקהל "רק לא ש"ס". ב־6 ביולי 1999 הושבעה בכנסת הממשלה ה־28, בראשותו. בקואליציה שהרכיב ברק היו חברות ישראל אחת, ש"ס, מרצ, מפד"ל, יהדות התורה וישראל בעלייה. בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, החזיק ברק גם בתיק הביטחון. שר האוצר היה אברהם בייגה שוחט ושר החוץ דוד לוי. כמנכ"ל משרד ראש הממשלה מינה ברק את יוסי קוצ'יק, כמנהל לשכת ראש הממשלה מינה את חיים מנדל שקד ולתפקיד יועץ התקשורת מינה את גדי בלטיאנסקי, שהושאל ממשרד החוץ.
ניצחונו בבחירות היה כרוך ב"פרשת העמותות", כאשר במהלך הבחירות הקימו תומכי ברק עמותות אחדות, חלקן פיקטיביות, ודרכן מימנו את הקמפיין האישי שלו, תוך ניצול מה שהוא כינה, בעקבות אליקים רובינשטיין, "הלקונה בחוק". מבקר המדינה קנס את מפלגת העבודה בקנסות כבדים בגין עבירות על חוק מימון מפלגות. ברק נחקר באזהרה, אולם בשלב מוקדם הוחלט שלא להעמידו לדין. רבים מאנשיו של ברק שנחשדו בפרשה, בהם בלט מזכיר הממשלה יצחק הרצוג, שמרו על זכות השתיקה. לבסוף החליטה פרקליטות המדינה שלא להעמיד איש לדין, בשל קושי לגבש כתבי אישום.
מיד לאחר הבחירות הצליח ברק להקים ממשלה רחבה אולם עד מהרה התגלו קשיים ניכרים בקואליציה. ב־5 בספטמבר 1999 פרשה יהדות התורה מהקואליציה וזאת בשל פרשת העברת המשחן, חלק מטורבינה של חברת החשמל, בשבת. בעיה משמעותית יותר החלה במרץ 2000, כאשר הקואליציה התפוררה למעשה, תוך שרבים מחבריה הפורמליים מצביעים בניגוד למשמעת הקואליציונית.
שר התחבורה וסגן ראש הממשלה יצחק מרדכי הסתבך בתחילת 2000 בפרשה של עבירות מיניות, ונאלץ לפרוש בסוף מאי 2000. בנוסף על כך שורה של סכסוכים חמורים בנוגע לסמכויות המוענקות לסגן שר החינוך מש"ס, משולם נהרי, על ידי יוסי שריד הביאו לפרישה של מרצ בסוף יוני, לאחר שברק נטה לטובת ש"ס. בתקופה זו כיהן אהוד ברק למשך חודשים אחדים גם כשר החינוך, כשר החקלאות ועוד.
לקראת סוף כהונת ממשלתו, לאחר שפרשה ש"ס מן הקואליציה, ניסה ברק להוביל מהלך שכינה "מהפכה אזרחית", שהוא יישום חלקי של הפרדת הדת מהמדינה, כולל הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ואת חברת התעופה הלאומית אל על. אולם לאור התנגדות שותפיו לקואליציה ממפלגת מימד, והקדמת הבחירות נגנזה התוכנית.
במהלך כהונתו הוקמה ועדת טל, שבעקבות פעולתה חוקק – בתקופת ממשלתו של אריאל שרון – "חוק טל", שעוסק בהסדרת גיוס בני הישיבות לצה"ל.
שגשוג ענף ההיי טק בעולם ובישראל הביא לצמיחה כלכלית מהירה בישראל, שעלתה עד לקצב שנתי של יותר מ-7%, תוך יציאה מהמיתון שהמדינה הייתה מצויה בו מאז ספטמבר 1997. גם חגיגות שנת 2000 סייעו לכלכלה, תוך שהן גורמות לצליינים רבים להגיע לישראל. שנת 2000 הייתה שנת התיירות הטובה ביותר עד אז במדינת ישראל, וביקרו בה כ־2.7 מיליון תיירים.
קריירה פוליטית > הנושא המדיני בכהונתו כראש הממשלה > המגעים המדיניים מול סוריה

ב־3 בינואר 2000 החלה ועידת שפרדסטאון, שבה התקיימו שיחות מרתוניות בין ישראל לסוריה בשפרדסטאון שבמערב וירג'יניה. ברק הוביל את המשלחת הישראלית ושר החוץ הסורי, פארוק א-שרע, הוביל את המשלחת הסורית. הוועידה התקיימה בחסות אמריקאית, ונכחו בה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ומזכירת המדינה מדליין אולברייט. השיחות הגיעו למבוי סתום, וב־11 בינואר הופסקו עם כוונה לחדשן במועד אחר. למרות התקוות, השיחות לא חודשו לאחר שפרדסטאון. אף צד לא דיווח רשמית מה קרה בשיחות, אך העיתונות דיווחה שאף על פי שברק הסכים לחזור לגבול הבינלאומי המנדטורי, אשר משאיר בידי ישראל את כל הכנרת והירדן, כולל רצועה של עשרה מטרים ממזרח לכנרת (במפלס המרבי) ו־50 מטרים ממזרח לירדן, סירבה לכך סוריה ודרשה את חזרת ישראל לגבולות שקדמו למלחמת ששת הימים (קווי 4 ביוני) שכללו אזורים שסוריה השתלטה עליהם בתחילת שנות ה־50, ממערב לקו הגבול הבינלאומי בינה ובין ישראל, באזור חמת גדר, אלמגור והחוף המזרחי של הכנרת, ומאפשרים גישה וזכויות סוריות על הכנרת ועל נהר הירדן.
לאחר מותו של נשיא סוריה חאפז אל־אסד ב־10 ביוני 2000, עלה בנו בשאר לשלטון. ההערכה בעקבות חילופי ההנהגה בסוריה הייתה כי האפשרות להשיג שלום עם סוריה נדחתה לתקופה בלתי מוגבלת, מפני שבשאר אלחאפז אל-אסד היה צריך לבסס את מעמדו כנשיא, ולכן לא היה יכול להגיע לפשרות בשיחות עם ישראל.
קריירה פוליטית > הנושא המדיני בכהונתו כראש הממשלה > הנסיגה מלבנון

חלק מרכזי ממסע הבחירות של ברק היה הבטחה שבתום שנה לכהונתו כראש הממשלה, יוציא את צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון, תוך הנחה שהפתרון למשבר הביטחוני יוכל לבוא רק על ידי הסכם שלום עם סוריה. אף שהשיחות עם סוריה עלו על שרטון, כאמור לעיל, החליט ברק לקחת את הסיכון שבהוצאת צה"ל מלבנון ללא הסכם.
על סמך ההבטחה לסגת מלבנון שנה לאחר הקמת ממשלתו, הציפיות היו שהנסיגה תתקיים ב־6 ביולי 2000. בסופו של דבר התבצעה הנסיגה ב־24 במאי, שישה שבועות לפני המועד הצפוי. הסיבה העיקרית להקדמת מועד הנסיגה הייתה התפוררותו של צבא דרום לבנון. כחלק מהשיחות עם סוריה עמד ברק על כך שצד"ל ישולב בצבא לבנון לאחר נסיגת ישראל מלבנון. מכיוון שהשיחות עם סוריה נכשלו, הייתה תחושה בצד"ל שהארגון לא יוכל לשרוד לאחר הנסיגה. עם התקרבות מועד הנסיגה, מרבית חיילי צד"ל עזבו את עמדותיהם. חלקם העדיפו לברוח לישראל מאשר לסכן את גורלם בלבנון, וחלקם בחרו להישאר בלבנון ולתת לממשלת לבנון למצות איתם את הדין. באוקטובר 2000 התרחשה חטיפת החיילים בהר דב.
קריירה פוליטית > הנושא המדיני בכהונתו כראש הממשלה > המגעים המדיניים מול הפלסטינים

ביולי 2000 יצא ברק למשא ומתן אינטנסיבי עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בקמפ דייוויד, בחסות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. יציאתו של ברק לקמפ דייוויד מוטטה למעשה את הקואליציה, כאשר המפד"ל, ש"ס וישראל בעליה פרשו ממנה ואילו בקואליציה נותרו רק ישראל אחת, שגשר פרשה ממנה לאחר השיחות, ומפלגת המרכז שהייתה בתהליכי התפוררות מתקדמים.
במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד הסכים ברק לכונן מדינה פלסטינית על שטח של יותר מ־90% משטחי רצועת עזה ויהודה והשומרון, ואף לוותר על ריבונות ישראל בשכונות הערביות שבמזרח ירושלים. כמו כן הציע ברק לפלסטינים ריבונות דתית בהר הבית ו"מסדרון בטוח" מהשכונות הערביות אליו. המשא ומתן נכשל. ברק האשים את ערפאת בסירוב לבצע כל ויתור או להעלות הצעה נגדית להצעות שהעלו ברק וקלינטון. בגרסתו של ברק תמכו גם הנשיא קלינטון והנסיך הסעודי בנדר.
קריירה פוליטית > פרוץ האינתיפאדה השנייה והקדמת הבחירות

בשל כישלון השיחות בקמפ דייוויד, ולאחר עליית ראש האופוזיציה אריק שרון להר הבית, החלה האינתיפאדה השנייה. באוקטובר 2000 התרחשו פרשת מדחת יוסף (בראש השנה) והלינץ' ברמאללה (לאחר יום כיפור) שעוררו ביקורת על צה"ל ובפרט על ברק. במקביל החלו אירועי אוקטובר 2000, שורת הפגנות אלימות ביישובים הערבים שכללו חסימות צירים מרכזיים, בעיקר בגליל ובמרכז הארץ. במהלך דיכוי ההפגנות, נורו ונהרגו בהתפרעויות 13 ערבים, (12 אזרחים ושוהה בלתי חוקי) מאש המשטרה במחוז הצפון. אזרח יהודי אחד נהרג בכביש החוף ליד חדרה, כתוצאה מיידוי אבנים, וכן נפצעו אזרחים עוברי אורח יהודים רבים. בעקבות אופן טיפולו בהפגנות כולל הוראה לירי באש חיה, הודח מפקד מחוז הצפון במשטרה אליק רון והוקמה ועדת אור.
לנוכח הרוב שהסתמן בכנסת להקדמת הבחירות, והעובדה שלמעשה מן הקואליציה הרחבה שהקים אהוד ברק בראשית שלטונו לא נותר כמעט דבר, הודיע ברק ב־10 בדצמבר על התפטרותו מראשות הממשלה ועל עריכת בחירות מיוחדות לראשות הממשלה עד סוף הקדנציה של הכנסת. בינואר 2001 יזם עם שר החוץ שלמה בן עמי, שהחליף את דוד לוי, את ועידת טאבה, שנועדה להשיג שלום עם הפלסטינים וספגה ביקורת רבה מהימין, שהציג אותה כתעלול בחירות. הבחירות, שבהן נבחר ראש הממשלה ישירות ובנפרד ממפלגתו, נערכו ב־6 בפברואר ומול ברק התמודד אריאל שרון. רוב האזרחים הערבים החרימו את הבחירות ואחוז ההצבעה הכללי היה הנמוך ביותר מאז הקמת המדינה, ועמד על 62.28%. ברק זכה רק ב־37.4% מהקולות. לאחר ההפסד בבחירות הישירות, התפטר ברק מתפקידיו כיו"ר מפלגת העבודה וח"כ, והודיע על עזיבת החיים הפוליטיים.
קריירה פוליטית > איש עסקים

לאחר שהתפטר פנה ברק לעולם העסקי, וחבר לאילי הון ולאנשי עסקים בולטים בישראל ובעולם. הוא ערך הרצאות בתשלום ברחבי ארצות הברית ושימש מקדם מכירות, יועץ ושותף במספר חברות, בהן בעלות אופי ביטחוני, למשל חברה לפיתוח שרוולי הצלה ממגדלים. הוא היה שותף בקרן ההשקעות SCP וכיהן כנשיא חברת גילת סאטקום שעוסקת בתקשורת לוויינים. בין החברות עמן היה קשור הייתה חברת המחשוב EDS וחברות הקשורות לעופר גלזר שמטרתן לנצל פצלי שמן בירדן ובנגב. עם שובו לפעילות פוליטית, העביר את עסקיו לבעלות בנותיו. מבקר המדינה ציין ב־2011 כי הליך ההעברה לקה בפגמים ושפעולות ברק לא עלו בקנה אחד עם הנורמות המצופות משר.
בשנים 2004–2006 קיבל ברק כ־2.3 מיליון דולר מקרן וקסנר, בתמורה למחקר בן 267 עמודים בנושא הסכסוך הישראלי־פלסטיני ומחקר נוסף שלא הושלם בנושא מנהיגות. המשטרה והפרקליטות החליטו כי אין מקום לפתוח בחקירה פלילית נגד ברק בפרשת קבלת הכסף מקרן וקסנר, משום שברק היה אזרח פרטי באותה תקופה, וגם אם עבר עבירות, חלה עליהן התיישנות.
קריירה פוליטית > חזרה לראשות המפלגה ולממשלה

לצד עסקיו לא זנח ברק את הפוליטיקה: הוא חבר להיסטוריון בני מוריס ויחד הם ענו (בצורת ראיון) למאמר של רוברט מאלי וחוסיין אגא שהאשים את ברק בכישלון שיחות קמפ דייוויד.
ברק נקרא להעיד בוועדת אור, שחקרה את אירועי אוקטובר 2000. במסקנות הביניים הוועדה "הזהירה" אותו בשישה סעיפים ולבסוף קבעה שהוא אחראי רק בשניים מהם, שנגעו להתייחסות כללית למצב לפני אירועי אוקטובר 2000 ולאי־מתן הוראה למתן את תגובת המשטרה. הוועדה מצאה שאיננו אחראי כלל לליקויים בארבעת הסעיפים האחרים. בסופו של דבר, בשל היותו נבחר ציבור לא התקבלו נגד ברק המלצות אישיות.
בנובמבר 2004 הודיע ברק על שובו לחיים הפוליטיים ועל כוונתו להתמודד שוב על הנהגת מפלגת העבודה. לאחר בעיות עם מפקד העבודה ולאחר שנוכח כי אין לו סיכוי רב להיבחר לראשות העבודה קרא ברק ב־2 בספטמבר 2005 לכל המתמודדים להתייצב מאחורי שמעון פרס. אף שקריאתו לא נענתה, הודיע ברק על פרישתו מהמרוץ לראשות המפלגה ב־11 בספטמבר.
ב־2006, במהלך הרכבת הממשלה ה־31, עלתה האפשרות ששרי מפלגת העבודה ייבחרו על ידי מרכז המפלגה. ברק הודיע אז כי יתמודד על כל תפקיד שר אפשרי. לפי ההערכות שנשמעו באותה תקופה, סיכויו להיבחר לתפקיד שר היו גבוהים, אך לבסוף, נבחרו השרים על ידי יו"ר המפלגה, עמיר פרץ, ולא על ידי המרכז, וברק נשאר מחוץ לממשלה.
ב־7 בינואר 2007 הודיע ברק על כוונתו להתמודד בבחירות לראשות מפלגת העבודה. בבחירות אלה נבחר ברק ליו"ר מפלגת העבודה, לאחר שניצח בסיבוב שני את עמי אילון, ברוב של 51.3% מקולות הבוחרים וזאת לאחר שהתחייב לפרוש מן הממשלה, מיד לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי מלחמת לבנון השנייה, אם אהוד אולמרט לא יקדים אותו ויתפטר מתפקידו.
לאחר מכן הוזמן על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, להחליף את עמיר פרץ ולכהן כשר הביטחון. הוא הושבע כשר ביטחון וכסגן ראש הממשלה ב־18 ביוני 2007 על רקע עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
לאחר הפרישה מהפוליטיקה

כחודשיים לאחר פרישתו הודיעה נציגות בנק יוליוס בר השווייצרי בישראל, כי שכרה את ברק לתפקיד יועץ מיוחד. בינואר 2014 מונה כדירקטור בחברת CIFC האמריקאית הנסחרת בנאסד"ק.
בנובמבר 2014 הורה היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לבדוק טענה של ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, לפיה ברק קיבל שוחד, ונחקרו בעניין אהוד אולמרט ובאופן חריג גם העיתונאי בן כספית. בינואר 2016 החליט ויינשטיין לגנוז את הבדיקה.
בשנת 2016 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת ההזנק REPORTY, לאחר שגם השקיע בה.
ב־16 ביוני 2016, ברק נשא נאום בכנס הרצליה 2016 במכון למדיניות אסטרטגית במרכז הבינתחומי הרצליה בו ביקר את ממשלת ישראל השלושים וארבע ואמר: "אם הממשלה לא תתעשת - יש להפילה במחאה עממית".
בשנת 2018 נמנה ברק עם מייסדי חברת ההזנק Toka. בספטמבר 2018 מונה ליו"ר פעיל של חברת הקנאביס הרפואי קנדוק/אינטרקיור. ושימש בתפקיד עד פברואר 2025.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בשנת 2019 הודיע ברק כי בכוונתו להקים מפלגה בשם ישראל דמוקרטית. יפעת ביטון, יאיר גולן וקובי ריכטר הודיעו על הצטרפותם למהלך. לקראת מועד סגירת הרשימות לבחירות הצטרף ברק לרשימה משותפת בשם המחנה הדמוקרטי יחד עם מרצ והתנועה הירוקה. על פי ההסכם הוא הוצב במקום העשירי ברשימה. הרשימה קיבלה חמישה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
ביולי 2022 מונה ברק ליו"ר משותף (יחד עם יריב אלרואי) של חברת שחל טלרפואה. שימש כדירקטור ובעל מניות בחברת הסייבר ההתקפי "פאראגון פתרונות", שנמכרה בדצמבר 2024 תמורת 500 מיליון דולר במזומן ועוד 400 מיליון דולר המותנים בעמידה ביעדים.
ספרו

במאי 2018 יצא בארצות הברית ספרו האוטוביוגרפי באנגלית "My Coun­try, My Life: Fight­ing for Israel, Search­ing for Peace" (ארצי, חיי: לחימה למען ישראל, חיפוש אחר שלום). הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית אוטוביוגרפיות לשנת 2018.
דעותיו > הטרור הפלסטיני

במרץ 1998 אמר בריאיון לעיתונאי גדעון לוי: "אני משער שאם הייתי (פלסטיני) בגיל המתאים, בשלב מסוים הייתי נכנס לאחד מארגוני הטרור". עם זאת, הוא הוסיף שלדעתו "פעולות ארגוני הטרור הפלסטיני, הפוגעות בנשים וילדים הן חמורות, נבזיות ושפלות". ברק הותקף על אמירה זו על ידי יריביו הפוליטיים, במיוחד במהלך מסע הבחירות לראשות הממשלה.
דעותיו > השמאל הישראלי

במאי 2017 פרסם ברק במוסף "ספרים" של "הארץ" מאמר ביקורת ארוך ומקיף על ספרו של מיכה גודמן "מלכוד 67". במאמר זה פרש ברק כמה מעמדות היסוד של השמאל הישראלי, כפי שהוא תופס אותו. בפרט טען ברק כי כל מומחי הביטחון תמימי דעים שלהחזקת השטחים אין כל יתרון ביטחוני. בניגוד לטענתו של גודמן, לפיה השמאל נשען על אמון בהסדרים בינלאומיים ועל כוחה של הקהילה הבינלאומית לערוב לביטחונה של ישראל במקרה של נסיגה, ציין ברק כי רובו ככולו של השמאל הציוני נשען על כוחה הצבאי והכלכלי של מדינת ישראל כערובה לביטחונה, הן בהווה והן בעתיד, ואינו מטיל את יהבו על הקהילה הבינלאומית.
דעותיו > ביקורתו על בנימין נתניהו וממשלותיו

ברק הוא מהמבקרים הבולטים של בנימין נתניהו וממשלתו, ובפרט השרים איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ', והוא נמנה עם מובילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית. הוא קרא למרי אזרחי נגד התוכניות לקידום הרפורמה המשפטית, שאותה הוא מציג כפגיעה בדמוקרטיה.
חיים אישיים והשכלה

ב־1968 קיבל ברק תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וב־1978 קיבל תואר שני בניתוח מערכות מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את נאוה לבית כהן, מורה לאנגלית. במרץ 1969 הם התחתנו ונולדו להם שלוש בנות. באוגוסט 2003 התגרשו השניים. ברק התגורר במשך שנים רבות בכוכב יאיר, ולאחר גירושיו עבר להתגורר בתל אביב.
ב־27 ביולי 2007 נשא את נילי פריאל לאישה.
לקריאה נוספת

בן כספית, אילן כפיר, אהוד ברק – חייל מספר 1, אלפא תקשורת, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
חנן קריסטל, אילן כפיר, הצל"ש השישי, בחירות 99, כתר, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
רביב דרוקר, חרקירי - אהוד ברק במבחן התוצאה, משכל, 2002. (לקריאת הספר ברשת) (הספר בקטלוג ULI)
רן אדליסט, אהוד ברק - מלחמתו בשדים, זמורה, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
בן כספית, חמקן: הסיפור האמיתי של אהוד ברק, זמורה ביתן, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
דן מרגלית, רונן ברגמן, הבור – הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת זמורה־ביתן, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
משה זונדר, סיירת מטכ"ל, כתר ספרים, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
עמוס הראל, אבי יששכרוף, המלחמה השביעית, ידיעות ספרים, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
עפר שלח, רביב דרוקר, בומרנג, כתר, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
גלעד שר, במרחק נגיעה, ידיעות ספרים, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
עמרי אסנהיים, צאלים: הטראומה של סיירת מטכ"ל, כנרת זמורה־ביתן, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
אילן כפיר, דני דור, ברק: מלחמות חיי, זמורה ביתן, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
Ehud Barak, My Country, My Life: Fighting for Israel, Searching for Peace, St. Martin's Press, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
שמעון גולן, טילים על ישראל: קבלת ההחלטות ברמה האסטרטגית במלחמת המפרץ הראשונה, מודן, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
עמוס ירון, רוח המפקד, עמ' 249–254, ידיעות ספרים, 2022. (הספר בקטלוג ULI)
עץ העורבים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קאספאר דייוויד פרידריך 
 תאריך יצירה:  1822? 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  71 ס"מ 
 גובה:  54 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  RF 1975-20 (מחלקת הציורים של הלובר) 
 מיקום:  Louvre storage (depot)
 
עץ העורבים (מוכר גם בשם עץ העורב) הוא ציור שמן מאת הצייר הרומנטי הגרמני קספר דויד פרידריך, משנת 1822. היצירה נרכשה על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1975 (רכישתו הראשונה של המוסד מיצירתו של פרידריך, ולאחריה נרכש "אור ירח על חוף הים" בשנת 2000). הציור נחשב לאחת מיצירותיו המרשימות ביותר של פרידריך. הציור מציג עץ אלון מעוות, כמעט עירום למעט עלים מתים אחדים, על רקע שמי הערב. כתובת בגב הבד מתייחסת לגבעה שבמרכז הציור כ-Hünengrab – דולמן, אתר קבורה פרהיסטורי. במרחק נראים הים וצוקי הגיר של כף ארקונה, נושא מועדף בציוריו של פרידריך. שני עורבים ניצבים על העץ, בעוד להקה נוספת נוחתת לעברו. בחזית החשוכה של הציור נראים גזע עץ כרות וגדם של עץ אלון נוסף.
דמותו של האלון מבוססת על רישום מ-3 במאי 1809, אך פרידריך הוסיף לו ענפים משמאל והאריך אחרים, כך שצורת העץ תשתרע על פני משטח התמונה. העץ המתואר בציור בעל מבנה דמוי מעוין, ורשת הענפים המעוותים מעניקה לו נוכחות דרמטית. בהשוואה לשכבות העננים הרוגעות, צורת הענפים תוארה כ"דמוית זרועות רבות המתנופפות". החזית עשויה לייצג את המוות, בעוד שהשמיים הרחוקים מציעים יופי מנחם והבטחה לגאולה או לחיים שלאחר המוות.
נושא האלון הבודד מופיע גם בשתי קומפוזיציות מאוחרות נוספות של פרידריך, בהן נראה העץ עומד בהשלמה, ואילו ביצירה זו הוא משדר תחושת ייאוש וסערה פנימית.
מבט על דלפט

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קארל פבריציוס 
 תאריך יצירה:  1652 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  31.7 ס"מ 
 גובה:  15.5 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG3714 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית
 
מבט על דלפט, עם דוכן מוכר כלי נגינה הוא ציור שמן משנת 1652 מאת קרל פבריציוס המתאר נוף עירוני של דלפט. גודלו 20.9 על 35.7 ס"מ.  נמצא באוסף הגלריה הלאומית בלונדון מאז 1922.
עיוות הפרספקטיבה הבלתי רגיל, הנראה במיוחד בצד ימין של הכנסייה, מרמז שייתכן כי הציור נועד להיות מוצג על משטח מעוגל בחלקה האחורי של "קופסת פרספקטיבה" (ולהיראות דרך חור הצצה), וכך ליצור אשליה של אנאמורפוזה. פבריציוס מוזכר במסמכים בני תקופתו בהקשר של קופסאות פרספקטיבה. המבט הוא על הכנסייה החדשה (Nieuwe Kerk) הפונה לבית העירייה ולמספר בתים, שאחד מהם עדיין קיים, בנקודה שבה תעלת אאודה לנגנדייק (Oude Langendijk) נפגשת עם ורואוונרכט (Vrouwenrecht). גודל הבד, קטן במיוחד לנוף עירוני מסוגו, תומך גם הוא בהשערת קופסת הפרספקטיבה. הנוף הוא של הכנסייה החדשה מול בניין העירייה וכמה בתים, אחד מהם עדיין קיים, בנקודה שבה תעלת Oude Langendijk פוגשת את Vrouwenrecht. גודלו של הבד, קטן במיוחד עבור נוף עירוני מסוגו, תומך גם בהשערת הפרספקטיבה-קופסה. אפשרות נוספת היא שפבריציוס עיצב את התמונה בעזרת עדשה כפולה קמורה, שכן אלו עלולות ליצור פרופורציות מעוותות בתבנית הדומה לאלו הנראים בציור. עם זאת, ניתוחי חומר שבוצעו במהלך השימור מחזקים את האפשרות של תצוגת פרספקטיבה-קופסה.
סביר להניח שגוף הויולה בפינה השמאלית התחתונה היה אמור להיות מושלם על ידי חלק מצויר נפרד בתוך קופסת הפרספקטיבה. וולטר לידטקה מציע שהקומפוזיציה הסופית, כפי שנצפית מחור ההצצה, הייתה אמורה להציג את הויולה ואת מקהלת הכנסייה החדשה בגודל דומה, ובכך להנגיד בין המרחב הקדוש של הכנסייה לבין עולם החושים המיוצג על ידי כלי הנגינה.
הלאוטה המצוירת בצידו השמאלי של מוכר הכלים, הופיעה בדרך כלל במאמרים על פרספקטיבה, כמו זה של אלברכט דירר, כהדגמה כיצד להקרין צורות עגולות ובלתי סדירות על משטחים שטוחים; לכן ייתכן שהוא מדגים מודעות עצמית מסוימת ליכולת טכנית מצד הצייר.
הכנסייה החדשה בדלפט ידועה גם בכך שהיא מכילה את אנדרטאות הקבר של וילם השותק ונסיכי אורנג' מאוחרים יותר; לכן הכנסייה הייתה אתר בעל משמעות פוליטית מובהקת במאה ה-17 ולאחר מכן.
הערות שוליים

↑  Key facts (אורכב 21.08.2014 בארכיון Wayback Machine), National Gallery. Retrieved on 21 August 2014.
↑  A View of Delft, National Gallery. Retrieved on 21 August 2014.
1 2  Brown, Christopher (1981). Carel Fabritius: Complete Edition, with catalogue raisonne. Oxford: Phaidon. p. 124.
↑  Liedtke, Walter; Plomp, Michiel C.; Rüger, Axel (2001). Vermeer and the Delft School. New York & New Haven: Metropolitan Museum of Art & Yale University Press. p. 250.
↑  Keith, Larry (1994). "Carel Fabritius' A View in Delft : Some Observations on its Treatment and Display". National Gallery Technical Bulletin. 15: 54–78.
↑  Liedtke, Walter (2001). A View of Delft: Vermeer and his Contemporaries. Zwolle: Waanders. p. 46.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 229292