stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגבר הנקבי
הדמויות

ג'נין דדייה היא ספרנית שחיה בעולם שעדיין שרוי בשפל הגדול. היא מאמינה שיש "מחסום בינ[ה] לבין חייה האמיתיים, שהסרתו תתאפשר רק בעזרת גבר או נישואים". היא מפקפקת ביכולתו של החבר שלה, קאל, לגרום לה לאושר, אך היא נכנעת ללחצים ומסכימה להתארס לו. בסוף הספר, משתמע שג'נין שברה את המוסכמה הזו, ובמקומה מאמצת אידאולוגיה של מהפכה חברתית נגד גברים.
ג'ואנה חיה בעולם שהכי משקף את העולם "האמיתי" של שנות ה-70, התקופה בה נכתב הספר. בסביבתה של ג'ואנה, התנועה הפמיניסטית היא בתחילת דרכה, וג'ואנה נחושה בדעתה למגר את התפישות הרווחות בעולמה לפיהן נשים נחותות מגברים. ג'ואנה היא שנונה ואינטליגנטית, אך עדיין נאבקת לתפוס את מקומה ולקבל הכרה כפרופסור בסביבה הגברית בה היא פועלת. היא מתייחסת על עצמה כאל "הגבר הנקבי" (ומכאן שם הספר), מכיוון שהיא מאמינה שהדרך היחידה שהיא יכולה להצליח היא תוך אימוץ תפקידי מגדר גבריים, ותוך הדחקה של הזהות שלה כאישה.
ג'נט אבנסון בלין מגיעה מעולם עתידני שנקרא Whileaway, בו כל הגברים מתו מאות שנים קודם לכן. ג'נט היא "קצינת שלום" - הדבר הדומה ביותר לשוטרת בעולם הפציפיסטי הנשי - והיא נבחרת להשלח לעולמות מקבילים למשימת מחקר. ג'נט חיה יחד עם האישה שלה, ויטוריה, ויש לה שתי ילדות. בספר, ג'נט היא האישה הבטוחה בעצמה והעצמאית ביותר, במיוחד אל מול גברים, אולי מכיוון שעד שלא החלה "לקפוץ" בין עולמות, היא מעולם לא חוותה אינטראקציה עם גברים.
אליס ג'ייאל ריזונר, היא מתנקשת ומהפכנית החיה בעולם שנמצא במלחמה ארוכת טווח בין נשים וגברים. ג'ייאל היא זו שארגנה את המפגש הרב-עולמי בין הנשים האחרות, כדי לקדם את המהפכה המינית בכל העולמות השונים שלהן.
לורה רוז היא הבת של משפחה שאירחה את ג'נט כשהיא ביקרה בעולמם (העולם של ג'ואנה). היא מתוסכלת מכיוון שעל פי תכתיבי החברה שלה, היא אמורה להדחיק את שאיפותיה ולמחוק את כל הפוטנציאל שלה, כדי להפוך לעקרת בית. היא נמשכת מייד לביטחון ולעצמאות של ג'נט, ומתחילה איתה מערכת יחסים מינית.
תמות > טכנולוגיה

נושא הטכנולוגיה הוא מאוד מרכזי בספר, אף על פי שהוא לא מאוד ספציפי ברוב המקרים. הטכנולוגיה היא הכלי שמאפשר את האוטופיה של Whileaway, גם ברמה של הבטחת ההמשכיות של המין האנושי/נשי, אלא גם באופן שמאפשר לנשים שחיות בעולם זה לפתח את עצמן, לעסוק בעיסוקים שמעניינים אותן, וכולי. האינטליגנציה הכללית שת אוכלוסיית Whileaway הוגברה דרך הנדסה גנטית. אך בעולם האוטופי הזה, טכנולוגיה היא לא מטרה לשמה, היא פשוט קיימת וניתנת לשימוש. באופן דומה אך שונה, גם בעולם הדיסטופי של ג'ייאל, הטכנולוגיה משמשת למלחמה ולקידום אג'נדות אידיאלוגיות, היא לא בעצמה חלק ממרקם אידאולוגי.
תמות > עבודה

בספרה, ראס מתייחסת רבות לעיסוקים של נשים - בין עם אלו העיסוקים המסורתיים בבית ובגידול ילדים, ובין אם כמחסום בדרכן של נשים, או הגשמה עצמית, תלוי בעולם המדובר. ישנן ביקורות שגורסות שהספר הוא לא רק מניפסט של פמיניזם רדיקלי, אלא ביקורת על העולם הפוסט-תעשייתי, בו נשים נכנסו במספרים גדולים לשוק העבודה, אבל רק כשזו השתנתה לכלכלת שירות, ולא יצרנות. אותה הסתכלות גם גורסת שהספר בעצם מהווה גשר בין רעיונות של פמיניזם רדיקלי (כמו הפרדות מגברים) לבין רעיונות של פמיניזם ליברלי (שוויון בתעסוקה).
מבנה הספר

הספר מחולק לתשעה חלקים, כאשר כל אחד מאלה מחולק לפרקים. כל חלק מסופר מנקודת מבטה של אישה אחרת מהדמויות, אך בכל זאת ישנן קפיצות בין נקודות המבט, במיוחד כאשר הנשים קופצות ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
כשהסיפור מסופר מנקודת מבטן של ג'ואנה, ג'נט או ג'ייאל, הנרטיב הוא בגוף ראשון, למרות שהן לפעמים מתייחסות אל עצמן בגוף שלישי. רק הסיפור מנקודת מבטה של ג'נין הוא לחלוטין בגוף שלישי - עד סוף הספר, כאשר הפרספקטיבה של ג'נין כלפי עצמה משתנה, והיא מוכנה לצאת מהקבעון המגדרי שהייתה שרויה בו.
גם סגנון הסיפור משתנה מפעם לפעם. לפעמים הסיפור מובא בשילוב של נרטיב כרונולוגי, דיאלוגים בין הדמויות, או שטף מחשבותיהן. ולפעמים באופן פחות סטנדרטי דרך מונולוגים דרמטיים, סיפורי מעשיות, ובנוסף, דרך ציטוטים לכאורה מביקורות בדיוניות של הספר עצמו.
ביקורת וקבלה

יחד עם שרי ס. טפר וג'יימס טיפטרי, ג'וניור (שם העט של אליס ברדלי שלדון), ג'ואנה ראס היא חלוצה של הז'אנר של מדע בדיוני פמיניסטי, והחזון שלה לאוטופיה של פמיניזם רדיקלי נחשב לאחת היצירות המשפיעות בספרות הפמיניסטית.
פרסים

הספר היה מועמד לפרס נבולה לשנת 1975, וזכה בשלושה פרסי "רטרוספקטיב" של פרס טיפטרי למדע בדיוני ב-1996. הוא גם זכה בפרס היכל התהילה של Gaylactic Spectrum.
הערות שוליים

↑  Clute1995, pp. 167, 228.
↑  "Previous Awards". James Tiptree, Jr. Award. אורכב מ-המקור ב-2011-05-21. נבדק ב-20 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kelly, Mark R. (2003–2007). "2002 Gaylactic Spectrum Awards". Spectrum Awards. Locus Publications. נבדק ב-13 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
שבילי התהילה

| --- | --- |

 מבוסס על:  Paths of Glory 
 בימוי:  סטנלי קובריק 
 הופק בידי:  ג'יימס ב. האריס 
 תסריט:  סטנלי קובריק, ג'ים תומפסון, קולדר וילינגהם, המפרי קוב (רומן)
 עריכה:  Eva Kroll 
 שחקנים ראשיים:  קירק דאגלס, רלף מיקר, אדולף מנז'ו, ג'ורג' מקרדי, ג'ו טרקל
 מוזיקה:  ג'ראלד פרייד 
 צילום:  גאורג קראוזה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bryna Productions, Harris-Kubrick Pictures Corporation 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1957
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט בית משפט, סרט אנטי־מלחמתי 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקופת התרחשות:  1916, מלחמת העולם הראשונה 
 תקציב:  935,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   pathsofglory
 דף הסרט ב־IMDb
 
שבילי התהילה (באנגלית: Paths of Glory) הוא סרט קולנוע משנת 1957 בבימויו של סטנלי קובריק, המבוסס על רומן הנושא אותו שם אותו כתב המפרי קוב. הסרט מציג יחידת חיל רגלים צרפתית בחפירות מלחמת העולם הראשונה שחדלה להיות נאמנה לחייליה שלה בשל רצון המפקדים להתחמק מביקורת העיתונות על כישלונות בשדה הקרב.
על הספר

לספר לא היה כל שם כשקוב סיים לכותבו, לכן ערך המוציא לאור תחרות. השם הזוכה לקוח מתוך הבית השמיני של שירו המפורסם של תומאס גריי "אלגיה שנכתבה בבית קברות כנסייתי":
ספריית הקונגרס של ארצות הברית כינתה את הסרט כ"בעל חשיבות תרבותית" והוא נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
טריוויה

הרומן המקורי משנת 1935 של המפרי קוב נחל הצלחה צנועה בזמנו, כשברקע תוכנן הסרט. ברם, תוכניות אלו נשכחו במהרה, עד ששנים רבות לאחר מכן החליט סטנלי קובריק לעבד אותו לקולנוע, בזוכרו את הרומן מילדותו.
בזכרונותיו של קירק דאגלס הוא מספר כי קובריק התכוון ל"סיום הוליוודי שמח" של הסרט, שלפיו עונשם של שלושת החיילים מומתק. היה זה דאגלס שהתעקש על סוף ריאליסטי יותר (שהופיע בתסריט המקורי שקובריק היה בין כותביו). דיווח זה אומת על ידי עדויות נוספות.
סביב מלאכת חיבור התסריט והעיבוד נתחוללו לא מעט מחלוקות מהותיות, שהעיבו מאוחר יותר על דמותו של קובריק כאדם ויוצר. סופר ה'נואר' המשובח ג'ים תומפסון, שהיה אחראי לסצנות רבות ודיאלוגים חריפים, צומצם - בקרדיטציה- לרמה של -"דיאלוגים נוספים", ואילו הסופר והמחזאי קאלדר וילינגהאם - ע"פי עדותו - כמעט קופח לחלוטין. אף שלכל עדויות אלה נמצא אישוש גם בין עוזריו הקרובים של קובריק: אלכסנדר זינגר וג'יימס. ב. האריס - התחמק קובריק ממתן הסבר בנדון עד מותו.
באוקטובר ובנובמבר 2004 הוצג הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון על ידי מכון הסרטים הבריטי. הסרט המקורי ניזוק, ובמהלכן של שנים מספר שוחזר בעדינות המקור והושב לקדמותו. הדבר נעשה בעזרת מספר אולפנים דיגיטליים מודרניים השוכנים בלוס אנג'לס.
הדמות הנשית המופיעה בסוף הסרט, היא האסופית המזמרת את השיר "הפרש הנאמן", גולמה בידי השחקנית הגרמניה סוזן כריסטיאן. מאוחר יותר היא נישאה לבמאי סטנלי קובריק, והזוג נותר נשוי עד למותו ב-1999.
ההפקה צולמה במלואה בבוואריה, ברפובליקה של גרמניה.
הרשויות הצרפתיות ראו את הסרט כהתקפה על צבאם ואסרו על הצגתו בצרפת עד שנת 1975.
הצבא הצרפתי אכן ביצע הוצאות צבאיות להורג באמתלה של עונש על פחדנות, וכך נהגו כל הצבאות העיקריים האחרים במלחמה. בכל אופן התמה המוצגת בסרט של בחירה אקראית של אינדיבידואלים והוצאתם להורג כעונש על חטאיה של הקבוצה כולה, בדומה לדקימאטיו שביצע הצבא הרומי. עם זאת אין כל הוכחה לכך שהצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה השתמש בזה מעולם. הוצאות להורג בוצעו בפרטיות, כך היה הדבר גם בצבא הבריטי. והמחזה ההמוני של הנראה בסרט מעולם לא אירע.
במשך שנתיים לאחר הפצת הסרט לא הותרה הקרנתו בגרמניה, מחשש למתיחות ביחסים עם צרפת.
הסרט צונזר באופן רשמי בספרד בידי ממשלתו של פרנסיסקו פרנקו, בשל תוכנו האנטי מלחמתי, ולא הותר להפצה בארץ זו עד לשנת 1986, כאחד עשר שנה לאחר מותו של הדיקטטור.
'שבילי התהילה' הוא גם שמו של משחק אסטרטגיה העוסק במלחמת העולם הראשונה באירופה ובמזרח הקרוב, אשר פותח בידי מתכנן המשחקים טד רייכר, והופץ על ידי משחקי GMT.
'שבילי התהילה' הוא גם שם השיר העשירי ב-"Faith No More". "אלבום השנה". מייק פאטון הוא מעריץ נלהב של סטנלי קובריק ואחדים משיריו ומקטעי הווידאו של הלהקה נשאו עליהם את חותם השפעתו של הבמאי.
הסדרה הבריטית Blackadde Goes Forth אשר נערכת בשוחות הבריטיות במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, שואבת את מקורות השראתה מ'שבילי התהילה'. דמותו של גנרל מלצ'ט שונתה ללא היכר מתפקידיו הקודמים של השחקן ב-Black Adder. הוא מגולם כסוציופט, התלוש מהמציאות לחלוטין ואינו מסוגל לתפקד ואינו ביחס קרבה עם אף אחד מהקצינים האחרים, קל וחומר עם פקודיו הכפופים לו. זוהי מקבילה ישירה לדמות אותה מגלם ג'ורג' מקריידי. בנקודה אחת בסדרה ישנה סצנה מפורסמת של הגנרל המסייר בחפירות, הדבר מקושר ישירות לסצנה הפותחת ב'שבילי התהילה'.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "שבילי תהילה", עמ' 109–111
הולידיי אין

| --- | --- |

מלון הולידיי אין בווירג'יניה
 נתונים כלליים
 מייסדים:  קימונס וילסון 
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־73 שנים) 
 חברת אם:  קבוצת אינטרקונטיננטל 
 מיקום המטה:  דנהאם 
 ענפי תעשייה:  רשת בתי מלון 
 מוצרים עיקריים:  בית מלון 
 מנכ"ל:  מייקל ד. רוז 
  
 www.holidayinn.com
 
"השלט הגדול" היה מראה מוכר על הכבישים הראשיים בשנות ה-50, ה-60 וה-70
הולידיי אין (באנגלית: Holiday Inn) הוא מותג רב-לאומי של מלונות, אשר מהווה חלק מקבוצת אינטרקונטיננטל. במקור היה רשת מוטלים בארצות הברית, וכיום הוא אחד מרשתות המלונות הגדולים בעולם, עם 435,299 חדרים ב-3,463 מלונות המארחים יותר מ-100 מיליון אורחים בכל שנה. המשרדים הראשיים של הרשת ממוקמים באטלנטה, לונדון וריו דה ז'ניירו.
היסטוריה > 1950-1970

קימונס וילסון, תושב ממפיס טנסי, קיבל השראה לבנות מלון משלו לאחר שהתאכזב מהאיכות הנמוכה של המלונות בהם שהה במהלך טיול משפחתי לוושינגטון די. סי. השם הולידיי אין ניתן למלון המקורי כבדיחה על ידי האדריכל שבנה אותו, אדי בלושטיין, כהתייחסות לסרט מוזיקלי מ-1942 בעל אותו השם, בכיכובם של בינג קרוסבי ופרד אסטר. המלון הראשון נפתח באוגוסט 1952 בממפיס. בתחילת שנות ה-90 המלון נהרס, אך במקום יש שלט המנציח את האתר.
וילסון חבר לוואלאס א. ג'ונסון במטרה לבנות מלונות נוספים על הכבישים המובילים לממפיס. מטה החברה של הולידיי אין היה בסככת שרברבות בבעלות ג'ונסון שהומרה לשמש כמטה לחברה. ב-1953, החברה בנתה שלושה מלונות נוספים, אשר ביחד עם המלון הראשון, כיסו את כל הכבישים המובילים לממפיס.
יחד הם החלו את מה שוילסון הפך לתאגיד הולידיי, אחד מקבוצת המלונות הגדולים בעולם.
בתחילת 1956, היו כבר 23 מלונות פעילים עם 7 נוספים שיפתחו עד סוף אותה שנה. ב-1957 וילסון החל להעניק זכינויות בתור הולידיי אין אמריקה, וקבע סטנדרטים אחידים לניקיון, ידידותי למשפחות ונגישות למטיילים בכבישים. כתוצאה מכך הרשת גדלה משמעותית, עם 50 מיקומים חדשים ברחבי ארצות הברית עד 1958, 100 עד 1959, 500 עד 1964 והמלון ה-1,000 נפתח בסן אנטוניו, טקסס, בשנת 1968.
ב-1965, הרשת השיקה מערכת מרכזית לניהול הזמנות, אשר איפשרה לאורחי הרשת, לבצע הזמנות לכל מלון הוליידי אין בכל מיקום באמצעות טלפרינטר. המערכת המקבילה היחידה שהייתה קיימת באותו זמן הופעלה על ידי חברות התעופה. הרשת קידמה את עצמה באמצעות המשפט "האירוח שלך מחוף לחוף", והוסיף מוקד שירות טלפוני לאחר ש-AT&T הוציאו את שירות שיחות החינם (1–800) ב-1967, ועדכנו את המערכות למיקרו-מחשב, המצאה של שנות ה-70 אשר מצאה את דרכה לסוכנויות הנסיעות.
הרשת גרמה להפעלת לחצים כלכליים על המלונות והמוטלים המסורתיים, בכך שהציבה סטנדרט למתחרים כמו בסט וסטרן. עד יוני 1972, לרשת יותר מ-1,400 מלונות ברחבי העולם, ובאותו הזמן וילסון כיכב על שער טיים מגזין.
בשנות ה-60, הולידיי אין החלה להעניק זיכיונות על אתרי מחנאות, תחת המותג Holiday Inn Trav-L-Park.
ב-1963, הולידיי אין חתמה על הסכם לטווח ארוך עם תאגיד Gulf Oil שבו הוסכם לכבד את כרטיסי האשראי של Gulf בחיובי מזון ולינה בכל המלונות בארצות הברית וקנדה, בתמורה לבניית תחנות דלק של Gulf ליד מבני הולידיי אין, בעיקר ליד מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית. ההסכם הועתק על ידי מתחרים ברשתות המלונאות והדלק, אך רוב ההסכמים קרסו בעקבות משבר האנרגיה העולמי ב-1973. ההסכם בין הולידיי אין ל-Gulf הסתיים ב-1982.
וילסון פרש מהולידיי אין ב-1979. נכון ל-2014 משפחת וילסון עדיין מפעילה מלונות כחלק מ"חברות וילסון של ממפיס".
בישראל

המלונות הראשונים שפעלו בישראל שפעל תחת המותג "הולידיי אין" היו מלונות בירושלים, תל אביב, ים המלח ואילת תחת זיכיון של רשת מלונות אפריקה ישראל החל מ-1995 תחת השם "הולידיי-אין קראון פלאזה". ב-1996 מלון דניאל בהרצליה, לאחר ששופץ ועבר לניהול תחת זיכיון של רשת מלונות אפריקה ישראל, קיבל גם את השם "הולידיי-אין קראון פלאזה". ב-2002 עבר ניהול המלון לחברת HEI, שבבעלות פויו זבלודוביץ' וחזר לשם מלון דניאל.
בשנת 1998, מלונות "הולידיי-אין קראון פלאזה" בישראל שינו את שמם ועברו לפעול תחת המותג "קראון פלאזה". המיתוג מחדש נעשה ביוזמת בעלי המותג, קונצרן המלונאות הבריטי באס, לאחר שרכש את רשת המלונות אינטרקונטיננטל. ארגן את מותגי המלונות שלו כך "אינטרקונטיננטל" מדורגות כמלונות דה-לוקס, מלונות קראון פלאזה מדורגים ב-5 כוכבים, ויתר המלונות במותגי הולידיי-אין מדורגים ב-3–4 כוכבים.
בינואר 1999 נפתח בעיר אשקלון מלון ראשון תחת שם המותג "הולידיי-אין". את המלון תכננו במשותף האדריכלים יעקב רכטר ואמנון רכטר והוא כולל 215 חדרים.
במהלך השנים היו לרשת 7 מלונות ברחבי הארץ ומכללה אחת למלונאות. בשנות ה-2000 חל תהליך שבו מלונות הולידיי אין נמכרו או שינו את שמם.
לבסוף, ביוני 2017, הולידיי אין אשקלון, המלון האחרון שפעל תחת המותג, עבר לניהול עצמי וכך הסתיימו 22 שנים של פעילות הרשת בארץ.
בשנת 2017 עברה הבעלות על רשת מלונות אפריקה-ישראל לאחים דיין - איציק ואמיר דיין, בעלי הזיכיון של קראון פלאזה והולידיי-אין בישראל, אשר מנהלים את המלונות תחת המותג VERT מלונות מבית AFI HOTELS.
הערות שוליים

↑  רשת המלונות הולידיי אין חוגגת 60 שנה: תטמין יהלומים מתחת לכריות של חלק מהאורחים, באתר גלובס, 20 באוגוסט 2012
↑  עירית רוזנבלום, הולידיי אין "תסגור" היום את וול סטריט, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2002
↑  הרצליה: נפתח הולידיי-אין קראון פלאזה, באתר גלובס, 4 בנובמבר 1996
↑  יצחק דנון, ‏ביהמ"ש: מלון דניאל ימשיך להיקרא הולידיי-אין קראון פלאזה הרצליה, באתר גלובס, 11 בינואר 1998
↑  דרור מרום, ‏HEI תנהל את מלון דניאל בהרצליה, באתר גלובס, 27 בינואר 2002
↑  4 מלונות הולידיי-אין בארץ יפעלו במותג קראון פלאזה, באתר גלובס, 8 ביוני 1998
↑  גדי גולן, ‏אפריקה ישראל תנהל את המלון שבונה הרלינגטון ההולנדית באשקלון, באתר גלובס, 2 במרץ 1998
↑  מלון הולידיי-אין אשקלון נפתח להרצה, באתר גלובס, 11 בינואר 1999
↑  רנית נחום-הלוי, אפריקה ישראל ממשיכה במסע המימושים: מכרה את מתחם הולידיי אין טבריה ב-97 מיליון שקל, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2009
↑   גיא ארז, ערן אזרן, עסקת הענק של משפחת דיין: מלונות אפריקה ישראל נמכרת ב-413 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2017
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏מלון הולידיי אין אשקלון עובר לניהול עצמאי; ייקרא "הרלינגטון", באתר גלובס, 7 ביוני 2017
↑  רשת המלונות של אפריקה-ישראל, באתר אפריקה ישראל מלונות
סמליל הולידיי אין ישראל
הולידי אין אשקלון
הופעה אקוסטית בזאפה

הופעה אקוסטית בזאפה הוא אלבום הופעה חיה של הזמרת הישראלית מירי מסיקה. האלבום יצא בינואר 2011.
האלבום מורכב מתקליטור ודיסק DVD של שירי ההופעה והוא מתעד את הופעתה של מסיקה במועדון הזאפה בתל אביב בשנת 2010.
רשימת רצועות

| הופעה אקוסטית בזאפה> מס' | הופעה אקוסטית בזאפה> שם | הופעה אקוסטית בזאפה> מילים | הופעה אקוסטית בזאפה> לחן | הופעה אקוסטית בזאפה> משך | הופעה אקוסטית בזאפה>  | הופעה אקוסטית בזאפה>  | הופעה אקוסטית בזאפה>  | הופעה אקוסטית בזאפה>  | הופעה אקוסטית בזאפה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | באה אליכם  | דידי שחר | דידי שחר | 4:54 |  |  |  |  |  |
| 2. | טיפה טיפה  | דידי שחר | דידי שחר | 4:21 |  |  |  |  |  |
| 3. | שיר לשירה  | יהונתן גפן | קורין אלאל | 3:37 |  |  |  |  |  |
| 4. | נובמבר  | קרן פלס | קרן פלס | 5:03 |  |  |  |  |  |
| 5. | ברכת המלך  | מאיר גולדברג | שמוליק נויפלד | 4:18 |  |  |  |  |  |
| 6. | על הגשר הישן  | צרויה להב | רמי קלינשטיין | 4:29 |  |  |  |  |  |
| 7. | אל תלך מכאן  | ז'אק ברל (נעמי שמר) | ז'אק ברל | 3:39 |  |  |  |  |  |
| 8. | עכשיו אתה חוזר בחזרה  | אריק ברמן | אריק ברמן | 4:25 |  |  |  |  |  |
| 9. | אם זאת האהבה שלך  | קרן פלס | קרן פלס | 3:44 |  |  |  |  |  |
| 10. | שלום לאמונות  | קרן פלס | קרן פלס | 4:10 |  |  |  |  |  |
| 11. | אף אחת  | צרויה להב | שמוליק נויפלד | 5:41 |  |  |  |  |  |
| 12. | ממי  | איתי פרל | איתי פרל | 4:47 |  |  |  |  |  |
| 13. | לשם  | קרן פלס | קרן פלס | 4:03 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 57:11 |  |  |  |  |  |
המשתתפים באלבום

שירה: מירי מסיקה
פסנתר: אורי זך
תופים וכלי הקשה: אמיר פינטו
בס: מיקי ורשאי
גיטרה אקוסטית: אמיר דדון
סקסופון וחליל: סלעית להב
צ'לו: מאיה בלזיצמן
הערות שוליים

1 2  האלבום באתר "פטיפון"
↑  האלבום באתר הרשמי של מירי מסיקה
| מירי מסיקה |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | מירי מסיקה • שלום לאמונות • חדשות טובות • מלך • סימנים על החול • אלוהי הדברים הקטנים • אוקיינוס ‏•‏‏ שלך, אסי |  |
| אלבומי הופעה | הופעה אקוסטית בזאפה • הופעות במפעל הפיס • מירי מסיקה והפילהרמונית הישראלית Live |  |
| חברות תקליטים | הד ארצי • הליקון • התו השמיני • עננה |  |
| מירי מסיקה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מירי מסיקה | "טיפה טיפה" • "נובמבר" • "לשם" • "אף אחת" • "באה אליכם" • "שיר לשירה" • "תן לי סימן" |  |
| שלום לאמונות | "שלום לאמונות" • "ממי" • "עכשיו אתה חוזר בחזרה" • "אם זאת האהבה שלך" • "שירה" • "הוא" |  |
| חדשות טובות | "חדשות טובות" • "פנינים בנהרות" • "יום ראשון" • "מה עשית" • "אהובי" |  |
| מלך | "מלך" • "ואולי" • "אני לא שם" • "יריות באוויר" • "אישה חרסינה" |  |
| סימנים על החול | "עזור לי" • "דמעות" • "שתדע" • "סוף טוב" • "סימנים על החול" |  |
| אלוהי הדברים הקטנים | "תשים תשים" • "אלוהי הדברים הקטנים" • "חייאתי" • "זהרה" • "לב מול לב" |  |
| אוקיינוס | "בכרם תימן" • "מפחד עלייך" • "אוקיינוס" •  "כמה כמה" • "חוה" • "משה" • "יש לך אותך" • "אמא" • "מרק צח" |  |
| שלך, אסי | "אחת בלילה" • "אבל אהבה" • "שלא ניפול למעלה" |  |
| סינגלים נוספים | "כלוב של זהב" • "האביב שלי יגיע" • "ברכת המלך" • "ככה זה (לאהוב אותך)" • "ערב חג" • "האור יזרח גם בנפרד" • "קולות הלב" • "למה למה ככה" • "תודה לחיים" • "בודדה" • "זוכרת את הים" • "קרקע יציבה" • "תן בי אור" • "שורפים ת'יום" • "ממרחק נשימה" • "מרחק הזמן" • "נשארנו ביחד" • "מפל" • "שתי גדות" • "הו ארצי מולדתי" |  |
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי

סמל ההתנדבות של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי
אות ההתנדבות שהוענק למתנדבי היישוב בצבא הבריטי
הזמנה של יוצאי הצי המלכותי במלאת 25 שנה להתנדבות לצי המלכותי בשנת 1968
הזמנה של יוצאי הצי המלכותי במלאת 25 שנה להתנדבות לצי המלכותי בשנת 1968
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי היו יהודים מן היישוב העברי בארץ ישראל שהתגייסו לצי המלכותי הבריטי (RN) בשנת 1942, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כדי לתרום למאמץ הכולל במלחמה בגרמניה הנאצית וכדי לרכוש ידע בנושאי הימאות. הימאים היו פזורים בכלי שיט ובמספנות הצי באגן הים התיכון ושירתו גם בצוללות, בטרפדות ובמשחתות.
המתנדבים לא התפרסמו במעשי גבורה ותהילה מיוחדים במינם, אך עבודת שגרתם היומיומית הצטברה בסופו של דבר למאזן הישגים מרשים אשר הטביע את חותמו על הימאות הישראלית ועל התפתחות הצי הישראלי והקמתו של חיל הים הישראלי. הם טיפחו יחסים טובים עם עמיתיהם האנגלים, קידמו יחסי אחווה והבנה הדדית וידעו לעמוד על כבודם הלאומי. הם הוכיחו עצמם בשירותם בצי כאחראים וכמסורים לתפקידיהם הרבים והמגוונים, והפיקוד האנגלי ידע להעריכם. הם התחבבו על הקהילות היהודיות בתפוצות, שימשו כשגרירים בלתי מוכתרים של המדינה שבדרך, ופעלו למען עליית יהודים ארצה.
החזית באגן הים התיכון וראשית ההתנדבות

התגייסותם של אנשי היישוב העברי בארץ ישראל לצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה הייתה חלק ממגמת התנדבותם למלחמה בגרמניה הנאצית, ובפרט נבעה ממדיניות ברורה ומוגדרת של הסוכנות היהודית וההגנה "לקנות בכל מחיר ידע צבאי בים באוויר וביבשה".
בשנים 1940–1941 נרשם דף קודר במצב בעלות הברית באזור הים התיכון : הם נסוגו מן האי כרתים, והגרמנים פתחו בהתקפה רבתי וזרעו מוקשים בנתיבי האספקה בים. היה צורך דחוף להתחיל בבניית ספינות שולות מוקשים לפינוי עורקי הים לשם אספקה סדירה. הבריטים למדו מהר לדעת כי בעלי מקצוע רבים מרוכזים בעיקר בחיפה. לכן ראתה המפקדה הימית במזרח התיכון (מפקדת הלבנט ששכנה בסטלה מאריס בחיפה בפיקודו של קפטן גאי אונסלו ליידקר) את המקום המתאים ביותר להקמת מספנות בעיר נמל זו. גישתם הייתה להפוך במהירות את אוניות הדייג לשולות מוקשים.
הבריטים היו מודעים ליכולת הטכנולוגית בעיר, ונעזרו בשירותיהם של בית הספר בסמ"ת, של התכניון העברי וכן בשירותי מספנות קירשטיין את גרינשפון
, כיום נקראת החברה Israel Kirstein Corp. Ltd.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 פנו יורדי ים רבים, עובדי נמל ואנשים במקצועות אחרים הקשורים למקצועות הימיים, למוסדות הלאומיים ולשלטונות הבריטיים וביקשו לגייסם לצי המלכותי. אולם, למרות מצבם הקשה, בעיקר אחרי כניעת צרפת בשנת 1940, לא התלהבו הבריטים מן הפניות והבקשות מסיבות שונות. הסיבה הראשונה הייתה היוקרה הבריטית, שכן השירות בצי נחשב לשירות בכיר (Senior Service) והאנגלים לא ראו בעין יפה שירות בצי של יהודים ארץ ישראלים בתפקידי קצונה ובתפקידי נגדים בכירים, אשר יפקדו על ימאים בריטיים ותיקים. הסיבה השנייה והעיקרית הייתה מעצורים פוליטיים ושיקולים של משרד המושבות הבריטי. שערי הצי היו נעולים, אפוא, בפני המתנדבים היהודים, ורבים מהם פנו לכוחות היבשה. חלקם שירתו ביחידות הסווארים שעסקו בפריקת מטענים בנמלים. תרומתן של יחידות אלו הייתה ניכרת, וצ'רצ'יל נתן לכך בטוי בנאומו על חזית קירינאיקה (Cyrenaica) ויוון.
מגמת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית וההגנה בגיוס ימאים הייתה לשתף יהודים מארץ ישראל במאבק נגד הנאצים, לנצל את המלחמה לעיצוב כוח צבאי יהודי, וליצור אפשרות של רכישת נשק. רבים מבני היישוב יוצאי אירופה רצו לקחת חלק פעיל במלחמה ולנקום את דמם של בני משפחותיהם שנרצחו . אבל הרכב כוח האדם של המגויסים היה מגוון, וכלל יוצאי אירופה ואחרים. ביחידות ימיות של ממש שירתו מתנדבים מעטים, שכן רובם שירתו במתקנים ובכלי שיט חופיים במקצועות מכונאות, מסגרות, נגרות או הנדסה. 13 קצינים ממינוי הסוכנות היהודית עסקו במקצועות המכונה, חשמל ואלקטרוניקה, וקצין אחד התמנה לתפקידים מיוחדים. סך הכל מנתה ההתנדבות לצי הבריטי כאלף ומאה יהודים ארצישראליים.
המתנדבים לצי היו מעוניינים לעבוד ולשרת בים, אך מעטים זכו להגיע לכלי השיט. במרוצת הזמן הוצבו שבעה ממתנדבי היישוב בצוללות, שמונה עשר בטרפדות, מאתיים בסירות מנוע בתוך הנמלים, מאה וחמישים באוניות מלחמה שונות, שמונה עשר שירתו כאלחוטאים, והשאר ביחידות חוף שונות בנמלי הים התיכון וגם לעיתים מחוצה לו, בעיקר בתפקידי הנדסה ותחזוקה של אוניות.
היו מתנדבים שהתגייסו לצי תוך עקיפת מנגנוני הביורוקרטיה של ההגנה והסוכנות. מינוי הקצינים היה של הסוכנות, לפי מפתח השכלה אקדמית. הקצינים היו מהנדסים בהשכלתם, וקיבלו מנוי של לוטננט (סרן בצי) ואחר כך מינוי נמוך יותר של סב-לוטננט (סגן בצי), אף שלא כל מהנדס קיבל מנוי של קצין. כקצין קישור למתנדבי הצי הבריטי התמנה רב חובל זאב הים.
יחס הבריטים למתנדבים

האנגלים ידעו מעט מאוד אודות המתנדבים היהודים, והעניין היהודי היה רחוק מהם. הם נהגו להתנשא מעל הארצישראלים, יהודים וערבים כאחד. האנגלים ששירתו בארץ ישראל היו נתונים להשפעת הגישה הבריטית האנטי-ציונית ותדמיתן השלילית של המחתרות היהודיות שפעלו נגד שלטון המנדט. לעיתים עמדו ברקע גם אנטישמיות בסיסית וזיהוי היהודים עם קומוניזם ועם השאיפה להשתלט על המזרח התיכון. ותיקי הימאים הבריטים התקשו להשלים עם הגעת בחורים צעירים ומוכשרים שהתקדמו מהר מהם בסולם הדרגות, ולעיתים אף הפכו למפקדיהם. לימים, זכו הימאים היהודים לכבוד, לאמון ולהערכה בזכות מסירותם ומקצועיותם, בעוד שגיוס ימאים ערבים הופסק והם נפלטו מהצי לאחר מספר מקרי חבלה בבסיס האדמירליטי במפרץ חיפה.
במהלך השרות בצי נרשמו מספר מקרי עימות בין האנגלים למתנדבים:
מקרה ההפגנה לזהות לאומית של שלמה בונה לזיכרון נספי הסטרומה. ההתכנסות הייתה ברשות הפיקוד. התוצאה נזיפה חמורה בשל תוכן ההפגנה והנאום הפוליטי לזכותו של העם היהודי על מדינתו ולעלייה.
מקרה היחס העוין בבסיס ס.ס.מ.ד - מפקד הבסיס קומנדר קרטיס ממוצא דרום אפריקאי, החל להרע את תנאי השרות של הארצישראלים. הוגבלו חופשות, היו משפטים ללא צידוק וכשהיחידה זכתה לשבחים, העלים המפקד עניין זה מהמתנדבים. שיא היחס העוין היה איסור לחגוג את מסיבת חג החנוכה ואיסור על שירה בעברית בתחום הבסיס. כתוצאה מכך החל רצף בקשות העברה. קרטיס החליט כי זהו מרד והזעיק את קפטן מארי המהנדס הראשי של הצי הבריטי. לאחר בירור עם הקצין היהודי, לוטננט שניידר, נערך מסדר בו הוסבר כי העונש על מרד בצי בזמן מלחמה הוא מוות. אולם מאחר שידוע היה כי המלינים הם מתנדבים, קרטיס לא קודם בדרגה ואף הודח מהצי. טרם ההדחה הספיק להעליל עם רס"ר המחנה על שלושה מתנדבים שכעונש סולקו מהבסיס.
פרשת המפקד היהודי - בנימין קסל, קיבל מנוי של קצין המכונה של בבסיס עדבייה. לקראת הפלישה לסיציליה, נתקל בגל בקשות העברה של קצינים בריטיים תחת פיקודו שלא יכלו לקבל את העובדה שיהודי מפקדם. הוא הוציא מכתב, וציין כי בקשות האנגלים הן חבלה במאמץ המלחמתי. משנודע העניין לפקודיו, הקצינים הבריטים והוברר כי הם צפויים לעונש, החלו לשתף פעולה.