stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן אייל
לקריאה נוספת

Eric A. Powell - Mongolia (Archaeology magazine January/February 2006)
Jacobson, Esther, The Deer Goddess of Ancient Siberia BRILL, 1993 ISBN 978-90-04-09628-8
Masson, Vadim, History of Civilizations of Central Asia, Volume 1 Motilal Banarsidass Publ., 1999 ISBN 9788120814073
Cremin, Aedeen, Archaeologica: The World's Most Significant Sites and Cultural Treasures frances lincoln ltd, 2007 ISBN 978-0-7112-2822-1 p 236
History of Civilizations of Central Asia UNESCO, 1992 ISBN 978-92-3-102719-2
Magail Jérôme (2004).– Les « Pierres à cerfs » de Mongolie, cosmologie des pasteurs, chasseurs et guerriers des steppes du Ier millénaire avant notre ère. International Newsletter on Rock Art, Editor Dr Jean Clottes, n° 39, pp. 17–27. ISSN 1022-3282
Magail Jérôme (2005a).– Les « Pierres à cerfs » de Mongolie. Arts asiatiques, revue du Musée national des Arts asiatiques –Guimet, n° 60, pp. 172-180. ISSN 0004-3958
Magail Jérôme (2005b).– Les « pierres à cerfs » des vallées Hunuy et Tamir en Mongolie, Bulletin du Musée d’Anthropologie préhistorique de Monaco, Monaco, n° 45, pp. 41–56. ISSN 0544-7631
Magail Jérôme (2008).– Tsatsiin Ereg, site majeur du début du Ier millénaire en Mongolie. Bulletin du Musée d’Anthropologie préhistorique de Monaco, 48, pp. 107-120. ISSN 0544-7631
Savinov D.G. : Савинов Д. Г. (1994).- Оленные камни в культуре кочевников Евразии. Санкт-Петербург, 209 с.
Volkov,V.V. (1995). - Chapter 20 Early Nomads of Mongolia in Nomads of the Eurasian Steppes in the Early Iron Age Edited by Davis-Kimball, J. et al. ISBN 1-885979-00-2
Volkov V.V. : Волков В.В. (1981).- Оленные камни Монголии. Улан-Батор.
Volkov V.V. : Волков В.В. (2002).- Оленные камни Монголии. Москва.
הערות שוליים

↑  Nomination Text Page 15
↑  Nomination Text Page 27
↑  Deer Stone Monuments and Related Bronze Age Sites
↑  Volkov Vitaly Vasilyevich
1 2  Nomination Text Page 14
1 2 3  '"`UNIQ--templatestyles-00000008-QINU`"'Fitzhugh, William (2009). "The Mongolian Deer Stone-Khirigsuur Complex: Dating and Organization of a Late Bronze Age Menagerie" (PDF).  In J Bemmann; H Parzinger; E Pohl; D Tseveendorj (eds.). Current Archaeological Research in Mongolia. Bonn: Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universitat. pp. 183–199.
1 2 3 4  '"`UNIQ--templatestyles-0000000E-QINU`"'Jacobson, Esther (1993). The deer goddess of ancient Siberia : a study in the ecology of belief. Leiden: Brill. ISBN 978-90-04-09628-8.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'Taylor, William (6 בנובמבר 2019). "Radiocarbon dating and cultural dynamics across Mongolia's early pastoral transition". PLOS ONE (באנגלית). 14 (11): e0224241. doi:10.1371/journal.pone.0224241. ISSN 1932-6203. PMC 6834239. PMID 31693700. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000001F-QINU`"'"The Mongolian-Smithsonian Deer Stone Project (DSP)". Smithsonian Global.
↑  Nomination Text Page 32
↑  Nomination Text Page 38
↑  Nomination Text Page 42
↑  Nomination Text Page 48
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000025-QINU`"'Gantulga, Jamiyan-Ombo (21 בנובמבר 2020). "Ties between steppe and peninsula: Comparative perspective of the Bronze and Early Iron Ages of Мongolia and Кorea". Proceedings of the Mongolian Academy of Sciences: 65–88. doi:10.5564/pmas.v60i4.1507. ISSN 2312-2994. {{cite journal}}:  (עזרה)
ציורים של קישוטים שונים של קרניים
דוגמה לכמה הבדלים בין אבנים
תיארוך פחמן-14 של אבני אייל מונגוליות
מוטיב באבן אייל מונגולית
טבלה כרונולוגית של תקופת הברונזה ותקופת הברזל הקדומה של מונגוליה.
אלשיה

המזרח התיכון הקדום בתקופת אל־עמארנה
אַלַשִׁיָּה (באכדית: A-la-ši-ia; באוגריתית: 𐎀𐎍𐎘𐎊, אַלתֿי; בפיניקית: 𐤀𐤋𐤔𐤉, אלשי; במצרית: ArAsA) היא שם עתיק לאי קפריסין שהיה שגור בפי אנשי הלבנט, מסופוטמיה ומצרים העתיקה בתקופת הברונזה, ושרד אף עד התקופה ההלניסטית.
עדויות ארכאולוגיות וטקסטואליות מראות שקפריסין החלה לקיים קשרים הדוקים עם היבשות הסובבות במאות ה־16–15 לפנה"ס, והפכה לחוליה מקשרת בסחר בין הים האגאי והלבנט. בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת נשא השם קונוטציה פוליטית בנוסף לקונוטציה הגאוגרפית, ואלשיה התקיימה כממלכה, חלק בלתי־נפרד מהמרחב המזרח־תיכוני, שאוכלוסייתה הייתה מעורבת בשמיים, חורים, אנטוליים ומצרים בדומה למרכזים אחרים במרחב. ממלכה זאת הייתה מקור לסחורות רבות, במיוחד נחושת, לארצות מזרח אגן הים התיכון, וכן מיקום אידיאלי לסוחרים להתעדכנות בביקוש ובהיצע לסחורות מגוונות. בתקופות הברזל, בה התחלקה קפריסין לממלכות מקומיות, אבדה המשמעות הפוליטית, תפוצת השם "אלשיה" פחתה משמעותית, ונותרה בעיקר בפי הפיניקים (שרבים מביניהם התגוררו בקפריסין).
הופעות טקסטואליות

השם אלשיה מופיע בטקסטים עתיקים בשפות מצרית קדומה, חתית, אכדית במיקנית (כתב ליניארי ב'), אוגריתית ופיניקית.
הופעות טקסטואליות > אזכורים מוקדמים

האזכור הראשון הידוע של השם אלשיה מופיע בתעודה מהעיר מרי מהמאה ה־18 לפנה"ס, התעודה מזכירה נחושת מאלשיה.
הופעות טקסטואליות > תקופת הברונזה המאוחרת

בתעודות מצריות נזכרת אלשיה בתעודות מהמאה ה־15 לפנה"ס מתקופת תחותמס השלישי.
הופעות טקסטואליות > תקופת הברונזה המאוחרת > מכתבי אל־עמארנה

בין העדויות הטקסטואליות הבולטות לאלשיה נמנים המכתבים שנשלחו ממנה ונשמרו בארכיון אל־עמארנה (אחתאתון) מהמאה ה־14 לפנה"ס. מתוך שמונה מכתבים שנשלחו מאלשיה למצרים, 7 נכתבו על ידי מלך אלשיה למלך מצרים (כנראה אמנחותפ הרביעי), ומכתב אחד נשלח מנציב אלשיה לנציב מצרים. שמו של מלך אלשיה לא מוזכר במכתבים. במכתבים אלה המסופררים א"ע 33–40, קורא מלך אלשיה למלך המצרי "אחי". המכתבים עסקו בעיקר במשלוחי נחושת מאלשיה למצרים.
במכתב א"ע 34 (אנ') מלך אלשיה שולח בנוסף ל־200 ככרות נחושת גם מיטת הבנה מעוטרת זהב, מרכבות, סוסים, יריעות וגלימות פשתן, קנקני שמן ועוד, במקביל הוא מתלונן שלא נשלח אליו שמן ופשתן לבגדים. בחלק מהמכתבים מצוין שהמשלוחים נעשו בספינות.
במכתב א"ע 35 (אנ') כותב מלך אלשיה על משלוח 500 כיכר נחושת ומתנצל על הכמות המעטה בטענה שבארצו פרצה מגפת הדבר שהרגה את כל האנשים בארצו, ואין מי שיכרה את הנחושת. במכתב זה אומר מלך אלשיה למלך מצרים שהוא מעל מעלת מלך החתים ומלך שנער, כי כל מתנה שהם שולחים אליו, הוא שולח למלך מצרים פי שניים.
במכתב א"ע 36 מוזכרת פחוות כנען בהקשר של חיטה ומזון, וייתכן כי המשלוח של המזון מכנען היה בתמורה למשלוח של הנחושת למצרים.
במכתב א"ע 38 (אנ') מתלונן מלך אלשיה על פלישת אנשי לוּכִּי (אנ') (ליקיה) לארצו, ומציין שהם פולשים כל שנה ותופסים עיר קטנה בארצו.
מכתבים א"ע 39 (אנ') ו־40 עוסקים בבקשה שהמוכסים המצרים לא יפריעו לסוחרי אלשיה.
הופעות טקסטואליות > תקופת הברונזה המאוחרת > אזכורים מצריים אחרים

בפפירוס אנאסטאזי ד שנכתב בתקופתו של סתי השני במאה ה־13 לפנה"ס, יש גם התייחסות למשלוח נחושת (וגם בקר) שנשלחו מאלשיה למצרים.
בכתובות ממחצית המאה ה־12 לפנה"ס ממדינת האבו מסופר על ניצחונו של רעמסס השלישי על גויי הים, מסופר שאלשיה נכבשה על ידי גויי הים יחד עם ממלכות נוספות כמו החתים, ממלכת אמורו, כרכמיש ועוד.
בנוסף לכתובות רעמסס השלישי מוזכרת אלשיה גם בכתובות סתי הראשון.
הופעות טקסטואליות > תקופת הברונזה המאוחרת > אזכורים חתיים

בתעודות חתיות מהמאה ה־14 מצוין שאויבי מלך החתים הוגלו לאלשיה. בימי ארנוואנדש השלישי ממלכיה האחרונים של האימפריה החתית שמלך בסוף המאה ה־13 לפנה"ס, ניסה מדותש שליט עצמאי מדרום־מערב אנטוליה לכבוש את אלשיה בטענה שאינה נמצאת יותר בשליטה של החתים. בתעודות שהתגלו בחתושש המתוארכות לסוף האימפריה החתית, מסופר על קרב ימי בין החתים לאלשיה. השערת החוקרים היא שהחתים ניהלו את ענייניהם עם אלשיה, דרך כרכמיש שהייתה המרכז החתי בסוריה, וכרכמיש ניהלה את ענייניה דרך אוגרית שלה היו קשרים הדוקים מאוד עם אלשיה. בתעודה מימי שופילוליומש השני אחרון מלכי האימפריה החתית, מסופר על שני ניצחונות של הצבא החתי על צבא אלשיה, שתחילתו בניצחון בקרב ימי, ובעקבותיו ניצחון בקרב יבשתי. אלשיה הפכה מדינה וסלית של האימפריה החתית עד נפילת האימפריה החתית על ידי גויי הים.
הופעות טקסטואליות > כתבי אוגרית

אלשיה מוזכרת במקומות והקשרים שונים בכתבי אוגרית, ביניהם מכתבים, רשימות מנהליות וכתבים דתיים, וניתן ללמוד מאזכורים אלה על אלשיה ויחסיה עם אוגרית.
בין המכתבים באוגריתית נמצא מכתב מרב המאות (פקיד גבוה) למלך אדונו (כנראה מלך אוגרית), בו החלק במכתב בו מברך השולח את הנמען בשם האלים (חלק זה שגרתי במכתבים שנשלחו לאדם גבוה בדרגתו מהשולח) מבורך המלך בשם בעל [...] (כנראה בעל צפון), שפש עולם (השמש הנצחית), עשתרת, ענת, "כל אִל אַלתֿי" (כל אלי אלשיה) ו"נמרי מלך עלם" (נִמֻּרִיָ, הוא אמנחותפ השלישי, מלך העולם או המלך הנצחי); ככל הנראה מדובר בפקיד (או סוחר) מצרי באלשיה שכתב מכתב למלך אוגרית, בשל הברכות בשם אלי אלשיה ומלך מצרים. מטרת המכתב הייתה לשכנע את מלך אוגרית להתיר לכמה סוחרים (כנראה אוגריתיים) למכור כמה אניות לסוחר אחר (כנראה מאלשיה), שכן למלך אוגרית היו סמכויות כלכליות ידועות. עדויות אונומסטיות מאלשיה מעידות על קיום יסוד שמי משמעותי באלשיה כבר בתקופת הברונזה המאוחרת – מתוך 33 שמות של אנשים מאלשיה שנמצאו בכתבים אכדיים, אוגריתיים, חתיים ומצריים מתקופת הברונזה המאוחרת, 21 היו שמיים בוודאות ושלושה נוספים עשויים להיות שמיים גם הם; שאר השמות היו כנראה חורים או אנטוליים (אנ').
מכתב נוסף שלא שרד במלואו ועוסק במשלוח תבואה, עסק אולי בתבואה שנשאו כלי שיט אלשיים לאוגרית. במכתב מהמלך נִקמַדֻ השלישי למלך אלשיה הוא מזכיר שמן אוגריתי מאלשיה. מכתבים באכדית מאוגרית העידו על גירוש גורמים פוליטיים לא רצויים לאלשיה. מספר ניכר של מכתבים בין מלכי אוגרית למלכי אלשיה המתוארכים לקראת סוף המאה ה־13 לפנה"ס מעידים על חשש משותף מפני סכנת גויי הים. במכתב אכדי ממלך אלשיה למלך אוגרית האחרון, עמֻרפִא, מלך אלשיה מזכיר שעמרפא סיפר לו שהוא ראה אניות אויב בים, והוא אישר שהוא ראה אניות, עודד את אנשי אוגרית להיות חזקים, לבצר את עריהם ולהתחמש.
יחסים מסחריים ודיפלומטיים דו־כיווניים בין אוגרית לאלשיה באים לידי ביטוי בכתבים האוגריתיים (ומתועדים היטב גם בממצא הארכאולוגי). אנשים מאלשיה השתתפו בפעילות העיר והארמון האוגריתיים כבעלי מלאכה, רועים, אנשי מקדש ומלוכה. בין הרשימות השונות בכתבי אוגרית הוזכרה אלשיה ברשימת כדי יין שכנראה יובא ממנה, ברשימת חרשים (כנראה כמוצאו של אחד החרשים), ברשימת אנשים עם סחורות או מקצועות, וברשימת בדים ובגדים; ברשימת יין לאנשים ובעלי־מלאכה שונים נמצא אדם בשם "אַברם אלתֿיי", אברם האלשיי, שנסע מאלשיה לאוגרית עם שמן באונייתו; בין הרשימות נמצא מפקד אוכלוסים של יישוב באלשיה – הרשימה באוגריתית, אך כמו רשימות אחרות באוגרית, היא נחתמה בכיתוב אכדי קצר, והוא זיהה את המפקד עם אלשיה. נמצאה אף רשימת סחורות ממטען של "אַני אל[תֿי]", אניית אלשיה, כולל כיכרות נחושת, בדומה למטען שנמצא באניה הטרופה מקילידוניה (אנ'). ייתכן שגם השמות "אַלתֿן" ו"אַלתֿת" מתייחסים לאנשים מאלשיה.
אלשיה מוזכרת גם בכתבים דתיים אוגריתיים: בטקסט פולחני ארוך מוזכר "אלוף אלשיה" (אֻלפ אַלתֿי) בין אלופי עמים זרים שונים (כגון ח'ורים וחתים); על קמע עם כיתוב קצר הוזכרה אלשיה.
הופעות טקסטואליות > תקופת הברזל

אלשיה (במצרית ArAsA) מוזכרת במגילת ון אמון (המאה ה־11 לפנה"ס): לאחר שהגיבור, ון־אמון, משולח מגבל, הרוח נושאת אותו לארץ אלשיה, ובני העיר (אליה הגיע) יצאו להורגו; הוא הובא אל משכן מלכתם (ששמה HAtjbA), בדיוק בזמן שהיא עברה בין ביתה האחד למשנהו. הוא ברכהּ לשלום ושאל אם יש מבין האנשים דובר מצרית; אחד מהם ענה שהוא דובר, אז ביקש ממנו ון־אמון להגיד לה: "שמעתי עד תבאי שבכל עיר ועיר נעשה עוול, אך בארץ אלשיה נעשה צדק; אך הנה, עוול נעשה פה בכל יום... אם הים השתולל והרוח נשאני לארץ זאת, אל תהרגוני – אני שליח אמון, יחפשו אחרי ללא הרף. באשר לצוותו של מלך גבל (שהגיע עם ון־אמון לאלשיה על האניה) שביקשתם להרוג, מלכם וודאי ימצא עשרה צוותים משלכם ויהרגם (כנקמה)". מלכת העיר התירה לון־אמון להעביר בעירהּ את הלילה, ומחלק זה המגילה מקוטעת.
בשל התארגנות מחדש של קפריסין לכמה ערי־ממלכה מקומיות (אנ') בתחילת תקופת הברזל, השם הכולל לאי "אלשיה" נעלם כמעט כליל מהתיעוד הטקסטואלי, והוחלף ב"קיפרוס" היווני, "ידננה" האשורי ו"ארץ/איי כתים" העברי.
כתובת עבדססם המתוארכת לשנת 375 לפנה"ס היא כתובת המקדישה פסל לאפולון־רשף עם האפיתט אַלַסיוֹטַס (ביוונית), שמשמעותו המקורית היא "אפולון האלשי", אפולון של אלשיה (קפריסין). סיווג אתני או גאוגרפי ספציפי של אל ידוע מאוד מהעולם הפיניקי (אף שהוא מופיע כשיוך, כמו "בעל צור" ולא "בעל הצורי" בניגוד ל"אלסיוטס", שהוא תואר). עם זאת, ייתכן מאוד שאף שהתואר "אלסיוטס" מקורו בשם אלשיה, מקדיש הפסל כבר לא הבין את משמעות התואר כ"אפולו הקפריסאי", והדבר מקבל חיזוק מהאפיתט הפיניקי המקביל "אלהיתס", שהוא תעתיק מדויק (בכתיב חסר) לאפיתט היווני (הסיגמה באמצע המילה נחלשה במבטא הקפריסאי היווני לעיצור סדקי, חוכך, אטום) ולא גזור מהמקור הלבנטיני של השם "אלשיה", אף שהשם "אלשיה" כן היה בשימוש בפי הפיניקים בקפריסין באותה עת.
בארכיון המנהלי הפיניקי הגדול באדיל, שממצאיו עוד נמצאים בתהליכי פענוח, נמצאו אוסטרקונים רבים עם תאריך (לצרכים מנהליים) לפי מניין השליט באזור. אחד האוסטרקונים שפוענח מכיל את הכתובת הבאה:
בשת 1 לאנתגנס ודמתריס

על אלשי

               ב
כלומר, ”בשנה 1 ל(שלטונם של)אַנְתִּגֹנֹס ודֵמֵטְרִיֹס על אָלָשִיָ,   ב'”. אחרי מותו של אלכסנדר הגדול נאבקו יורשיו על חלוקת ממלכתו האדירה (מלחמות הדיאדוכים). לאחר קרב עזה, קיבל תלמי סוטר לידיו את השלטון על קפריסין, וביטל את הממלכות המקומיות בה. אנטיגונוס מונופתלמוס שירש את סוריה נאבק בתלמי סוטר שירש את מצרים על השליטה על קפריסין, ובקרב סלמיס (306 לפנה"ס) (אנ') הביס דמטריוס פוליורקטס, בנו של אנטיגונוס, את צבא תלמי ונטל את השליטה על כל קפריסין בשם אביו. בעקבות האירוע הכתיר אנטיגונוס את עצמו למלך כל האי (שכן המלכויות המקומיות בו בטלו כמה שנים קודם לכן) וייחס את התואר גם לבנו. התאריך המצוין על האוסטרקון, אם כן, הוא שנתם הראשונה של אנטיגונוס ודמטריוס בשלטונם על קפריסין, היא 306 או 305 לפנה"ס. אמנם התואר "מלך" לא מוזכר, אך צורת מצומצמת זאת לכתיבת תאריך נפוצה באוסטרונים מנהליים פיניקיים. האורתוגרפיה של האוסטרקון תואמת תקופה זאת: השמות מתועתקים בדיוק, עם הסיומת היוונית סיגמה, שבניב הקפריסאי של הפיניקית אמנם נהגו לתעתקהּ לשי"ן לרוב, אך לעיתים (כמו פה) תועתקה לסמ"ך; הטאו היוונית תועתקה, כרגיל בפיניקית לפחות עד המאות ה־4–3 לפנה"ס, לת"ו (ולא לטי"ת כמו מאוחר יותר). השם "אלשי" לא שרד בתארים מלכותיים של בית תלמי לאחר הכיבוש המחודש של קפריסין, משום שלאחר התבססותם כאימפריה שחלשה גם על מצרים והלבנט, קיבלו מלכי השושלת את התואר האימפריאלי "אדון מלכים", ולא תואר גאוגרפי מקומי.
זיהוי ארץ אלשיה

במחקר המוקדם, ניסו לזהות את אלשיה לאור הטקסטים העתיקים, במיוחד מכתבי אל־עמארנה, אלשיה הייתה צריכה להיות בתוך או בסמוך לים התיכון, באזור שהיה עשיר בנחושת בתקופת הברונזה, וממאפיינים אלה זוהתה אלשיה עם קפריסין. ההשערה הכללית הייתה שבירתה של אלשיה שכנה במזרח האי ליד אנקומי (אנ') (בקרבת פמגוסטה). חיזוק לזיהוי אלשיה עם קפריסין מצאו החוקרים המוקדמים בכתובת עבדססם המוזכרת לעיל שהתגלתה בסוף המאה ה־19, ובה נמצא אפיתט לאפולון־רשף "אַלַסיוֹטַס" (כלומר "האלשיי", "זה של אלשיה"). עם זאת, זיהוי אלשיה עם קפריסין לא התקבל פה אחד, והיו שהציעו זיהוי בסוריה או קיליקיה, בין השאר משום שקפריסין קיבלה באלף הראשון לפנה"ס שמות אחרים במקורות אשוריים ועבריים.
מחקר היסטורי־מיקרוארכאולוגי (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) שבדק את מוצאם של לוחות מאל־עמארנה, באמצעות הסרת דגימות מהלוחות ובדיקת החומר ממנו הם עשויים ומאיזה מקום יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי התואם את הלוח שנבדק, בדק גם את מכתבי מלך אלשיה. על פי ממצא זה בשילוב עם הנתונים הארכאולוגיים וההיסטוריים, הוצעו הצעות לזיהוי מקורם של לוחות אל־עמארנה; על פי ממצאי הבדיקה של לוחות אלשיה נקבע שמקורם לא יכול להיות בסוריה, וכי יש התאמה גדולה בין החומר של הלוחות לחומר שנמצא בקפריסין. המחקר גם הראה שמקור החומר לא נמצא ליד אנקומי, אלא מתאים יותר לחומר שנמצא באזור האתרים הארכאולוגים ליד אלסּה (Alassa) וקלבסוס (Kalavasos) השוכנות בדרום האי. אתרים אלה, במיוחד קלבסוס, הם אתרים חשובים מתקופת ברונזה המאוחרת, וקרובים לאזורי מכרות נחושת. השערה נוספת אפשרית היא שהשם אלסּה, מקורו בשם אלשיה ששרד בשם המקום (יש לציין שלפי הטקסטים האכדיים, אלשיה היא ארץ (𒆳) ולא עיר).
העדות החדשה לשם אלשיה בפיניקית בסוף מאה ה־4 לפנה"ס כשם המתייחס לאי כולו, מחזק את התפיסה לפיה גם באלף השני לפנה"ס התייחס השם אלשיה לאי כולו, ולא רק לעיר מסוימת והטריטוריה שמסביבה. אין זה מן הנמנע שבירת ממלכת האי נקראה גם היא אלשיה.
אלישה במקרא

השם אלישה (בנוסח שומרון: אליש, בתרגום השבעים: Ελισα או Ελισαι) מופיע במקרא שלוש פעמים: בספר בראשית בלוח העמים כאחד מבני יוון: ”וּבְנֵי יָוָן, אֱלִישָׁה וְתַרְשִׁישׁ, כִּתִּים, וְדֹדָנִים.” (בראשית, י', ד'), בפסוק המקביל לבראשית בדברי הימים א', א', ובספר יחזקאל, כ"ז, ז', בקינה על צור: ”שֵׁשׁ-בְּרִקְמָה מִמִּצְרַיִם הָיָה מִפְרָשֵׂךְ, לִהְיוֹת לָךְ לְנֵס; תְּכֵלֶת וְאַרְגָּמָן מֵאִיֵּי אֱלִישָׁה, הָיָה מְכַסֵּךְ”.
המפרשים הקדמונים, כיוסף בן מתתיהו, הירונימוס וחז"ל, זיהו את אלישה עם יוון, חלקים בה, או אזורים מאנטוליה, לפי קרבה לשמות אותם מקומות. כיום רוב החוקרים מזהים את אלישה עם קפריסין.
לקריאה נוספת

Yuval Goren, Shlomo Bunimovitz, Israel Finkelstein, Nadav Na'Aman, The Location of Alashiya, Petrographic analysis of the tablets, American Journal of Archaeology 107, 2003, עמ' 233–255 doi: 10.3764/aja.107.2.233‏, JSTOR 40026076
A. Bernard Knapp, An Alashiy an Merchant at Ugarit, Tel Aviv 10, 1983, עמ' 38–45 doi: 10.1179/tav.1983.1983.1.38
Maria Giulia Amadasi, José-Ángel Zamora, The Phoenician Name of Cyprus: New Evidence from Early Hellenistic Times, Journal of Semitic Studies 63, 2018, עמ' 77–97 doi: 10.1093/jss/fgx037
מנהלת שטח האויב הכבוש

מִנְהֶלֶת שטחי האויב הכבושים (באנגלית: Occupied Enemy Territory Administration - OETA) הייתה גוף ממשל צבאי משותף, בריטי, צרפתי וערבי, ששלט על המחוזות הלבנטיניים של האימפריה העות'מאנית לשעבר, בשנים 1918–1920. המנהלה הוקמה ב-23 באוקטובר 1918 על ידי הצבא הבריטי ששלט באזור, בעקבות סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, כיבוש דמשק וסיום המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
המנהלת יישמה בשטח את הסכם המודוס ויוונדי האנגלו-צרפתי 1918 (אנ') מ-30 בספטמבר 1918. בשל העובדה שהכוחות הבריטיים הם שכבשו ואחזו בשטח איבדו הצרפתים מכוח המיקוח אל מול הבריטים ובהשוואה לחלוקה הקודמת של האימפריה העות'מאנית - הסכם סייקס-פיקו, נשמטה מידיהם האחיזה בארץ ישראל  ובמוסול וסביבתה העתירות במרבצי נפט. ההאשמים קיבלו שליטה משותפת באזור המזרחי, לפי "הפתרון השריפי" (אנ') של לורנס איש ערב מנובמבר 1918.
הקמה

ב-23 באוקטובר 1918, לאחר שהביסו הכוחות הבריטיים והערבים את האימפריה העות'מאנית, הכריז פילדמרשל אדמונד אלנבי כי סוריה העות'מאנית תפוצל לשלוש יחידות משנה מנהליות, אשר השתנו מעט מאוד מהחלוקות העות'מאניות הקודמות:
OETA דרום, המורכב מהמוטצאריף של ירושלים והסנג'קים של שכם ועכו. זו הייתה ההגדרה המנהלית הראשונה של מה שעתיד להפוך לארץ ישראל המנדטורית;
OETA מערב (במקור OETA צפון, שונה חודשיים מאוחר יותר) המורכב מווילאייט ביירות, מוטצאריף הר הלבנון, סנג'ק לטקיה ומספר מחוזות משנה;
OETA מזרח המורכב מווילאייט דמשק והחלק הדרומי של וילאייט חלב. מושלי חלב היו אמורים מאוחר יותר לתת חסות לכיבוש זור. אזור מען ועקבה נוהל על ידי OETA מזרח ונתבע על ידי החג'אז.
בדצמבר 1918, בעקבות כיבוש מחוז קיליקיה, הוקמה טריטוריה חדשה.
OETA צפון, המורכב מוילאייט אדנה
|  | דרום | מערב | מזרח | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מוסלמים | 515,000 | 600,000 | 1,250,000 | 2,365,000 |
| נוצרים | 62,500 | 400,000 | 125,000 | 587,500 |
| דרוזים |  | 60,000 | 80,000 | 140,000 |
| יהודים | 65,000 | 15,000 | 30,000 | 110,000 |
| אחר | 5,000 | 20,000 | 20,000 | 45,000 |
| סה"כ | 647,500 | 1,095,000 | 1,505,000 | 3,247,500 |
תפקוד

המנהלת ספקה את הצרכים המיידיים של התושבים. יובאו והופצו גרעיני זרעים ובעלי חיים, מימון בתנאים נוחים הועמד באמצעות הבנקאים של הצבא, יוצב המטבע ושירותי הדואר הוחזרו. אלנבי עמד על כך שכל עוד נדרש ממשל צבאי, זה יישאר באחריותו.
פירוק

ממשלי OETA פורקו בזמנים שונים בכל אחד מהאזורים בעקבות מינוי רשמי של ממשל אזרחי לפני כניסתו הרשמית לתוקף של משטר המנדטים כפי שהוחלט בוועידת סן רמו באפריל 1920:
ב-OETA מזרח הסתיים הממשל הבריטי בעקבות נסיגת הכוחות הבריטיים מהשטח ב–26 בנובמבר 1919, וההכרזה שלאחר מכן על הממלכה הערבית של סוריה על אותו אזור. האזור פוצל לשניים לאחר שהצרפתים הביסו את פייסל הראשון, מלך עיראק בקרב מייסלון ביולי 1920; החלק הצפוני של השטח שולב עם OETA מערב בניהול צרפת, והחלק הדרומי הפך לשטח הפקר ולימים הפך לאמירות עבר הירדן.
OETA דרום: 1 ביולי 1920, הרברט סמואל מונה לנציב העליון לארץ ישראל
OETA מערב: 31 באוגוסט 1920, אנרי גורו הכריז על מדינת לבנון הגדולה, מדינת העלווים וסנג'ק אלכסנדרטה מוזגו למדינת חלב
בשל הצלחתה של מלחמת העצמאות הטורקית, הסנג'קים מארש, איינטאב ואורפה של וילאייט חלב לשעבר נשארו כחלק מטורקיה לאחר 1921. כמו כן, מחוזות אנטקיה ואיסכנדרון של סנג'ק חלב הופרדו ממדינת האטיי ב-1938 והמדינה הפכה לחלק מטורקיה ב-1939.
הערות שוליים

↑  Israel: Israel's transition from community to state בספר Israel: The First Hundred Years (ישראל: מאה השנים הראשונות")
תוצאות עתירות ועדת קינג-קריין שהתקבלו מ-OETA דרום (הפכה לפלשתינה-א"י), OETA מערב (הפכה ללבנון ולמערב סוריה) ומ-OETA מזרח (הפכה לסוריה ולעבר הירדן); הוא תואר כ"סקר הראשון אי פעם של דעת הקהל הערבית".
טיוטת המברק הבריטית מספטמבר 1919, שהורתה על נסיגת החיילים הבריטים מהאזורים הצרפתיים והערבים של ה-OETA, הוכנה זמן קצר לאחר הוועידה הצרפתית-בריטית בדוביל. הקו בנקודה 5 נודע בשם "קו דווויל"
בריאת העולם (יהדות)

בריאת העולם היא סיפור מקראי המופיע בתחילת ספר בראשית, ומתאר את בריאת העולם על ידי אלוהים. סיפור זה מהווה חלק מהמיתולוגיה היהודית, ועל פי המחקר יש הסוברים שהוא הושפע מהמיתולוגיה הבבלית. הנצרות אימצה את הסיפור כחלק מהברית הישנה וגם האסלאם, כמו שורה ארוכה של נושאים אחרים, לקח הרבה מסיפור בריאת העולם המקראי.
מניין השנים בלוח העברי מתחיל מהשנה שבמהלכה החלה בריאת העולם לפי הכרונולוגיה המסורתית: לדעת רבי יהושע בכ"ה באדר או בכ"ז באדר (30 במרץ 3760 לפני הספירה) או בכ' באדר (23 במרץ 3760 לפני הספירה), ולדעת רבי אליעזר בכ"ה באלול (21 בספטמבר 3760 לפני הספירה). ראש השנה של שנת א' יוצא ב-7 באוקטובר 3760 לפני הספירה, והשנה הנוכחית היא שנת ה'תשפ"ה (5785) לבריאת העולם.
סיפורי הבריאה בספר בראשית

בפתחו של ספר בראשית מובאות, בזו אחר זו, שתי גרסאות שונות לסיפור הבריאה: בתחילה גרסת ששת ימי בראשית (פרק א', פסוק א' – פרק ב', פסוק ג'), ואחריה גרסת תולדות השמים והארץ (פרק ב', פסוקים ד'–כ"ד). בין שתי הגרסאות ישנם הבדלים מהותיים.
סיפורי הבריאה בספר בראשית > גרסת "ששת ימי בראשית"

זוהי הגרסה הראשונה והמוכרת יותר, לפיה האל, המכונה כאן אֱלֹהִים, ברא את העולם בשישה ימים, ומכאן הביטוי התלמודי "ששת ימי בראשית" (שאינו מופיע בתנ"ך).
בגרסה זו יש תבנית חוזרת: כל שלב בבריאה נפתח בציווי מילולי שנאמר על ידי האל ("וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים"). לעיתים הציווי מתמלא מאליו ("וַיְהִי-אוֹר", "וַתּוֹצֵא הָאָרֶץ דֶּשֶׁא") ולעיתים נכתב שאלוהים ברא או עשה את הדבר אותו ציווה ("וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-הָרָקִיעַ", "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם"). לעיתים מעניק אלוהים שם למה שברא ("וַיִּקְרָא אֱלֹהִים לָרָקִיעַ שָׁמָיִם"). לאחר רוב שלבי הבריאה מציין הכתוב "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ובסוף כל יום נכתב "וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר, יוֹם X".
היום הראשון (פסוקים א'–ה'): בתחילה ברא האל את השמיים ואת הארץ; ”וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ, וְחֹשֶׁךְ עַל פְּנֵי תְהוֹם, וְרוּחַ אֱלֹהִים מְרַחֶפֶת עַל פְּנֵי הַמָּיִם”. לאחר מכן ברא את האור, הבדיל בינו לבין החושך, וקרא להם "יוֹם" ו"לָיְלָה", בהתאמה.
היום השני (פסוקים ו'–ח'): ביום זה עשה אלוהים את הרקיע, מעין מחסום שנועד להיות "מַבְדִּיל בֵּין מַיִם לָמָיִם", וקרא לו "שָׁמָיִם". המים שמתחת לרקיע יהוו בהמשך את גופי המים השונים, וגורלם של המים העליונים אינו כתוב. ביום זה לא נאמר הביטוי "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב", ואילו ביום השלישי הוא מופיע פעמיים; נראה כי הבריאה ביום זה כמו נפסקה באמצע, והושלמה רק למחרת.
היום השלישי (פסוקים ט'–י"ג): ביום זה ניקז אלוהים את המים שמתחת לרקיע אל מקום אחד, כך שחלק מהאדמה – שקודם לכן הייתה כולה מתחת למים – נחשף. אלוהים קרא לאדמה שיובשה "אֶרֶץ", לגופי המים שנותרו קרא "יַמִּים", "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב". לאחר מכן המשיך אלוהים בבריאה, ציווה על הארץ להוציא עשב ועצים למיניהם, ואז שוב נאמר "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב"; זהו היום היחיד בו ביטוי זה מופיע פעמיים.
היום הרביעי (פסוקים י"ד–י"ט): ביום זה עשה אלוהים את גרמי השמיים – ”אֶת הַמָּאוֹר הַגָּדֹל לְמֶמְשֶׁלֶת הַיּוֹם, וְאֶת הַמָּאוֹר הַקָּטֹן לְמֶמְשֶׁלֶת הַלַּיְלָה, וְאֵת הַכּוֹכָבִים” (פסוק ט"ז) – ושיבץ אותם ברקיע. יש להם מספר תכליות שהוזכרו במפורש: להאיר את הארץ, "לִמְשֹׁל בַּיּוֹם וּבַלַּיְלָה" ולהבדיל ביניהם, ואף כדי לשמש כבסיס ליחידות זמן, כגון השנה והיממה.
היום החמישי (פסוקים כ'–כ"ג): ביום זה ברא אלוהים את כל בעלי החיים המימיים, בעלי החיים המעופפים, ואת "הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים" (ספק אם אלו התנינים המוכרים לנו כיום). לאחר מכן העניק להם אלוהים ברכה: ”פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת הַמַּיִם בַּיַּמִּים, וְהָעוֹף יִרֶב בָּאָרֶץ” (פסוק כ"ב).
היום השישי (פסוקים כ"ד–ל"א): ביום זה ברא אלוהים את בעלי החיים היבשתיים למיניהם, בכך שציווה על הארץ להוציא אותם מתוכה. לאחר מכן אמר אלוהים "נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ", ברא את האדם בצלמו, זכר ונקבה, ובירך גם אותם: ”פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ, וְכִבְשֻׁהָ; וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם, וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבְכָל חַיָּה הָרֹמֶשֶׂת עַל הָאָרֶץ” (פסוק כ"ח). אלוהים הצהיר כי הוא נותן לאדם, כמו גם לחיות היבשתיות ולעופות, את כל מיני הצומח כמזון. לבסוף התבונן אלוהים בכל מה שברא, "וְהִנֵּה טוֹב מְאֹד".
היום השביעי (פרק ב', פסוקים א'–ג'): ביום זה אלוהים נח, שכן מלאכת בריאת העולם כבר הושלמה. אלוהים בירך גם את היום השביעי, קידש אותו ועשה אותו לשבת הראשונה.