stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן גולדשמידט
אסטרואידים שגילה

גולדשמידט גילה 14 אסטרואידים, הכי הרבה באותה תקופה.
| שם | שם זמני | תאריך גילוי | נקרא על שם | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 לוטטיה | - | 15 בנובמבר 1852 | על שם לוטטיה, השם הרומאי לעיר הגאלית שהייתה באזור פריז | הגשושית  רוזטה ביצעה יעף ליד האסטרואיד ביולי 2010 |
| 32 פומונה (אנ') | - | 26 באוקטובר 1854 | על שם פומונה, אלת עצי הפרי במיתולוגיה הרומית | השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה |
| 36 אטאלנטה (אנ') | - | 5 באוקטובר 1855 | על שם אטאלנטה, דמות מהמיתולוגיה היוונית | השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה |
| 40 הרמוניה (אנ') | - | 31 במרץ 1856 | על שם הרמוניה, אלת הסדר, השליטה, ההסכמה, וההרמוניה במיתולוגיה היוונית | השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה לציון סיום מלחמת קרים. |
| 41 דפני (אנ') | - | 22 במאי 1856 | על שם הנימפה דפנה שהפכה לעץ דפנה |  |
| 44 נייסה (אנ') | - | 27 במאי 1857 | נייסה (אנ'), המקום במיתולוגיה היוונית בו נימפות הגשם שהו וגידלו את בכחוס | האסטרואיד הכי גדול ממשפחת אסטרואיד נייסה (אנ') |
| 45 Eugenia (אנ') | - | 27 ביוני 1857 | על שם הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו, רעייתו של נפוליאון השלישי | לאסטרואיד ירח שמקיף אותו (אנ'), הנקרא על שם הנסיך הקטן. זו הפעם הראשונה שאסטרואיד נקרא רשמית על שם אדם. |
| 48 Doris (אנ') | - | 19 בספטמבר 1857 | על שם דוריס, נימפה ואשתו של נראוס במיתולוגיה היוונית | השם ניתן על ידי הגאולוג ז'אן-בטיסט אלי דה בומון(אנ') אשר הציע גם לתת את השם "התאומים" לאסטרואיד זה ולאסטרואיד (49) Pales כיוון ששניהם התגלו באותו לילה. |
| 49 Pales (אנ') | - | 19 בספטמבר 1857 | על שם האל/ה הרומית פליס (אנ'), מגן הרועים במיתולוגיה הרומית | השם ניתן על ידי הגאולוג ז'אן-בטיסט אלי דה בומון(אנ') אשר הציע גם לתת את השם "התאומים" לאסטרואיד זה ולאסטרואיד 48 Doris כיוון ששניהם התגלו באותו לילה. |
| 52 Europa (אנ') | - | 4 בפברואר 1858 | על שמה של אירופה מהמיתולוגיה היוונית, שהוכתרה על ידי זאוס למלכת כרתים | השם ניתן על ידי מרשל וליאנט |
| 54 Alexandra (אנ') | - | 10 בספטמבר 1858 | על שם אלכסנדר פון הומבולדט חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני, אבי הגאוגרפיה המודרנית | האסטרואיד הראשון שנקרא על שם אדם ולא דמות מהמיתולוגיה |
| 56 Melete (אנ') | - | 9 בספטמבר 1857 | על שם מלטה (אנ'), אחת מהמוזות היווניות הקדמוניות | בתחילה המסלול שויך ל-41 Daphne, ורק עם התצפית השנייה באוגוסט 1871 חושב כגילוי נפרד. השם ניתן על ידי E. Schubert, מי שחישבה את המסלול |
| 61 Danaë (אנ') | - | 9 בספטמבר 1860 | על שם דנאה בתו של אקריסיוס מלך ארגוס ואמא של פרסאוס מזאוס | גולדשמידט היה חולה בזמן מתן השם ולכן ויתר על הזכות לתת שם לרוברט לות'ר שבחר את השם. |
| 70 Panopaea (אנ') | - | 5 במאי 1861 | על שם פנופיאה, אחת מהנראידות, נימפות המים | השם ניתן על ידי רוברט מיין (Robert Main), אסטרונום בריטי, שהיה נשיא החברה המלכותית לאסטרונומיה בזמן שהעניק את מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה למגלה האסטרואיד. |
פרסים ואותות הוקרה

גולדשמידט זכה בפרס לאלנד שבע פעמים (1852, 1854, 1855, 1857, 1858, 1860, 1861).
אביר בלגיון הכבוד ב-1857.
בשנת 1861 הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
על שמו מכתש גולדשמידט על הירח. הנמצא באזור הקוטב הצפוני של הירח.
האסטרואיד 1614 Goldschmidt (אנ') שהתגלה על ידי האסטרונום הצרפתי אלפרד שמיט (אנ') ב-1952, נקרא על שמו.
לכבוד גילוי האסטרואיד ה-100, אגודת המדע המלכותית בצרפת פרסמה מדליה מיוחדת לציון האירוע, עליה מופיעים דיוקנותיהם של ג'ון ראסל היינד, הרמן גולדשמידט, ורוברט לות'ר.
הערות שוליים

↑  קיימים מקורות המציינים תאריך פטירה ב-10 בספטמבר, וב-30 באוגוסט לפי "Hermann Golschmidt". Monthly Notices of the Royal Astronomical Society. 27 (4): 115–117. 1867. doi:10.1093/mnras/27.4.97a.10 בספטמבר לפי Goldschmidt, Hermann on the Jewish Encyclopedia. Vol. 6. 1906. p. 25.
1 2 3 4  "Hermann Goldschmidt, Artist and Astronomer". The Gentleman's Magazine. 223: 335–. 1867.
1 2  "Hermann Or Hayum Mayer Salomon Goldschmidt". Geni. נבדק ב-5 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Hermann Golschmidt". Monthly Notices of the Royal Astronomical Society. 27 (4): 115–117. 1867. doi:10.1093/mnras/27.4.97a.
↑  Meyer, Herrmann Julius (1868). Ergänzungsblätter zur kenntniss der gegenwart. Vol. 3. Verlag des Bibliographischen Instituts. p. 356.
↑  (40) Harmonia In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_41. ISBN 978-3-540-29925-7.
1 2  (48) Doris In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_49. ISBN 978-3-540-29925-7.
↑  (54) Alexandra In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_55. ISBN 978-3-540-29925-7.
↑  Appletons' annual cyclopaedia and register of important events of the year: 1862. New York: D. Appleton & Company. 1863. p. 173.
↑  (56) Melete In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_57. ISBN 978-3-540-29925-7.
↑  (61) Danaë In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_62. ISBN 978-3-540-29925-7.
↑  (70) Panopaea In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_71. ISBN 978-3-540-29925-7.
1 2  Schmadel, Lutz D. (2007). "(1614) Goldschmidt". Dictionary of Minor Planet Names – (1614) Goldschmidt. Springer Berlin Heidelberg. p. 128. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_1615. ISBN 978-3-540-00238-3.
↑  "Mr. Bishop's Observatory". The illustrated London news. 55: 368,372. 9 באוקטובר 1869. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116756454  ISNI: 0000 0000 1367 1242  SUDOC: 158442504  VIAF: 30295855   WorldCat (עם VIAF): 30295855 
ציור של ישו שצייר הרמן גולדשמידט
ויליאם הודג'קינס

| --- | --- |

משפחת הודג'קינס: משמאל: פרנסיס יושבת ליד אביה
 לידה:  23 בספטמבר 1833 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בפברואר 1898 (בגיל 64) דנידין, ניו זילנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של דנידין 
 צאצאים:  פרנסיס הודג'קינס, Isabel Field 
 
ויליאם מתיו הודג'קינס (באנגלית: William Mathew Hodgkins‏; 23 בספטמבר 1833 – 9 בפברואר 1898) היה צייר ניו זילנדי מהמאה ה-19.
הוא נחשב ל'אבי האמנות בניו זילנד'. הוא ייסד גלריה לאמנות ציבורית ראשונה בניו זילנד והיה האדם הראשון שפרסם על אמנות ניו זילנדית. הוא היה צייר צבעי מים ועודד את בנותיו לצייר. אחת מהן, פרנסיס הודג'קינס, נחשבה לאמנית החשובה ביותר בבריטניה בזמן מותה והיא עדיין הציירת הגולה הנחשבת ביותר של ניו זילנד.
ביוגרפיה

ויליאם הוטבל בליברפול 23 בספטמבר 1833 בלב שכונות העוני של העיר. שם אביו היה גם כן ויליאם הודג'קינס. אמו הייתה ג'יין גרוקוט או גרוקוק ואחותו ג'יין נולדה בשנת 1835.
ויליאם מאתיו למד בבית הספר בסטבלי, דרבישייר. ב־1852 אביו עבד בברמינגהאם, אך הוא היה עבד בלונדון. ב־1855 הוא היה בפריז שם סייע ב"עבודה ספרותית" בוורסאי, אולי בהעתקת תכתובות או יצירות גרפיות. עוד בלונדון בשנת 1857 למד והעתיק את ציוריו של טרנר ואמנים אחרים, בהמפטון קורט ובגלריה הלאומית. בשנת 1859 עבד בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
בין 1856 ל־1858 משפחת הודג'קינס היגרה למלבורן באוסטרליה. באפריל 1862 עזב הודג'קינס את מלבורן להתגורר בדנידין, ניו זילנד.
הוא פגש את רייצ'ל אוון פארקר והתחתן איתה בקתדרלת סנט פול, דנידין, 19 בספטמבר 1865.
הציור המוקדם ביותר הידוע של ויליאם הודג'קינס מתוארך לשנת 1862. לא ידוע כיצד למד ציור. הוא לא הציג בתערוכה שהתקיימה בדנידין בשנת 1865, אך לקח על עצמו את ארגון מחלקת הצילום שלה. הוא ארגן תערוכה לאמנויות יפות בדנידין בשנת 1869 במטרה להקים גלריה לאמנות ציבורית.
הגלריה הציבורית הוקמה בשנת 1875, והוא הקים את מה שהפך במהרה לחברת האמנות אוטאגו. החברה החלה לאסוף תמונות. בשנת 1882 הסכימה מועצת החברה להתחיל "אוסף לאומי של יצירות אמנות". החלטה מה-14 באוקטובר 1884 ייסדה למעשה את הגלריה לאמנות ציבורית דנידין המוסד הראשון מסוגו בניו זילנד.
הודג'קינס התדרדר מבחינה כלכלית, ולא צלח בעסקיו. בשנת 1884 העביר את משפחתו מבית במקום טוב בעיר, לקוטג' שכור בפרבר ליד הנמל. בשנת 1888 הוא הוכרז כפושט רגל. הודג'קינס נחלץ מהקשיים האלה, ובסופו של דבר העביר את המשפחה חזרה לבית שכור גדול בעיר. הוא היה מעורב בארגון מחלקת האמנות של תערוכת הים הניו זילנדי והים הדרומי שהתקיימה בדנידין בשנת 1889. באותה שנה הוא הציע את הרעיון של גלריה לאומית במימון ממשלתי עם אוספים בכל אחד מארבעת המרכזים העיקריים.
האמנות של הודג'קינס עצמו התפתחה במידה ניכרת. הוא היה צייר נוף בסגנון הרומנטית של טרנר. הוא קלט סגנונות חדשים כמו זה שהובא על ידי ג'ירולמו נרלי. הודג'קינס אימץ את הציירים החדשים בדנידין והפכו את העיר לזמן מה למרכז האמנות העיקרי בניו זילנד.
הודג'קינס נפטר בדנידין ב־9 בפברואר 1898, הותיר אחריו את אשתו, שתי בנותיו וארבעת בניו.
הוא השאיר את משפחתו ענייה, אך הוא זכור כאדם עליז, שאפתן והגלריה הציבורית שהקים שגשגה. הוא פרסם את התיעוד הראשונה על אמנות ניו זילנדית והותיר אחריו מכלול יצירות שהטובות שבהן הן מהמשובחות מסוגן בניו זילנד.
בנותיו של הודג'קינס איזבל, ובמיוחד בתו הצעירה פרנסיס, קידמו את יחסיו באמנות.
הערות שוליים

↑  Entwisle, Peter. (1984) "William Mathew Hodgkins" in William Mathew Hodgkins & his Circle, Dunedin, NZ: Dunedin Public Art
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 683  FNZA: 7100  GND: 140842837  ISNI: 0000 0000 7736 4209  LCCN: n85325716  RKD: 38678  TePapa: 1079  Trove: 1245973  ULAN: 500070567  VIAF: 40834312   WorldCat (עם VIAF): 40834312 
ויליאם הודג'קינס, מילפורד סאונד
העברה גנטית אופקית

העברה אפקית מסוג קוניוגציה בין חיידקים
אילוסטרציה המציגה העברה גנטית אופקית בין שלושת העל הממלכות. העברה המיוצגת בתרשים זו היא מסוג אנדוסימביוזה, בכתום של מיטוכונדריה, בירוק של פלסטידה מסוג כלורופלסט
העברה אופקית של גנים (HGT) או העברה לטרלית (צידית) של גנים (LGT) היא תהליך ביולוגי בו אורגניזם מעביר חומר גנטי לתא אחר שאינו צאצא שלו. בניגוד לכך, העברה אנכית מתרחשת כאשר אורגניזם מקבל חומר גנטי מאבותיו, כלומר הוריו או ממין אחר ממנו הוא התפתח. עיקר המחקר בתחום גנטיקה דינמית בשנים קודמות התמקד בהעברה האנכית השכיחה יותר, אבל בזמן האחרון קיימת מודעות לכך שגם ההעברה האופקית של הגנים היא תופעה משמעותית. העברה גנטית אופקית מלאכותית היא צורה של הנדסה גנטית.
יותר ויותר מחקרים בתחום הגנטי מצביעים על כך שמתקיימת העברה גנטית משמעותית בין פרוקריוטיים והעברה זו אינה מוגבלת למינים קרובים – בניגוד לאיקריוטיים, אשר התפתחו בעיקר על ידי העברה גנטית אנכית, חלק ניכר מהמגוון הגנטי שניתן למצוא בקרב אוכלוסיות חיידקים מקורו בהעברה אופקית של מידע גנטי בין יצורים רחוקים זה מזה מבחינה גנטית.
בהנדסה הגנטית משתמשים בכלים שונים להעברה אופקית מוכוונת בין מינים שונים.
ישנם שלושה אופנים לתהליך זה:
טרנסדוקציה – באמצעות פאג'
טרנספורמציה
קוניוגציה – העברה של פלסמיד
הערות שוליים

↑  PNAS Jain, Rivera and Lake (1999)
↑  Ochman, Lawrence and Groisman (2000)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562989205171  LCCN: sh85053873 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם הווארד ראסל

| --- | --- |

ראסל במלחמת קרים
 לידה:  28 במרץ 1820 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 בפברואר 1907 (בגיל 86) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברומפטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
 מעסיק:  הטיימס 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי  Knight Bachelor 
 
"הכתב הצבאי שלנו" קריקטורה של ראסל ב"פאנץ'", 1881
ויליאם הווארד ראסל (באנגלית: William Howard Russell;‏ 28 במרץ 1820 - 11 בפברואר 1907) היה כתב צבאי של הטיימס במלחמת קרים במשך 22 חודשים. מאבות הדיווח הצבאי ואבי סוגת "הדיווח המעורב", שלא רק דיווח על הקרבות אלא הביא באופן חי את תחושותיו של החייל הפשוט בקרב ובכוננות. דיווחיו, שהועברו חלקית באמצעות הטלגרף, ישירות למערכת העיתון, קירבו את שדה הקרב אל הקוראים. כך, למשל, דיווחיו על ההפקרות בשדה הרפואה הצבאית הניעו את פלורנס נייטינגייל להגיע לשדה הקרב ולפתח שם שירות אחיות מקצועי. דיווחיו על כישלון הסתערות הבריגדה הקלה, תרמה לדיון ציבורי בנושא בבריטניה.
תולדות חייו

נולד בעיירה טאלה (Tallaght) מדרום לדבלין, אירלנד למשפחה שמוצאה מלימריק, אביו היה פרוטסטנטי ואמו קתולית. בילדותו עבר עם משפחתו לליברפול. ב-1838 החל ללמוד בטריניטי קולג', ב-1842 החל ללמוד בקיימברידג' אולם שנה מאוחר יותר נשלח על ידי הטיימס לסקר את פגישותיו של דניאל או'קונל באירלנד ונשאר שם לעבוד ככתב הטיימס באירלנד. ב-1849 סיקר סכסוך גבול בין דנמרק לפרוסיה.
ב-1854 נשלח למלטה לשם סיקור ההערכות הבריטית ומיד עם התלקחות המלחמה בקרים ביוני עבר לחזית שם. ראסל האירי, בעל ההליכות הפשוטות, התערב בקלות בין החיילים, שתה ועישן עמם וכך שאב ידיעות ואווירה אותנטית. חלק מן הקצינים סירבו לתת לו לעבוד עם חייליהם. למעט חודש דצמבר 1854, בו בילה בקונסטנטינופול בחופשה, לא עזב ראסל את קרים עד סוף 1855. הוא דיווח בפירוט על הזוועות שראה, כולל טיפול בפצועים, כריתות גפים ומגפות מלריה וכולרה מהם נפגעו הכוחות ולא חסך ביקורת משלטונות הצבא והכוח הרפואי והסיעודי הדל בשטח. דיווחיו הניעו פעולה בבריטניה להתגייסות כוחות רפואה וסיעוד לטובת החיילים בחזית ולהסדרת הטיפול הרפואי.
ב-1856 סיקר את הכתרת הצאר אלכסנדר השני ולאחר מכן יצא להודו, לסיקור דיכוי מרד לאקנאו. ב-1861 יצא לוושינגטון די. סי. וכתב יומן בו תיאר את מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1865 תיעד את הנחת הכבל התת-ימי הטרנס-אטלנטי וכתב על כך את הספר "The Atlantic Telegraph"‏. ב-1870 היה עד למלחמת צרפת–פרוסיה, גם עליה כתב יומן.
ב-1895 קיבל אות מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי מאת אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הערות שוליים

↑  השפעת דיווחיו של ראסל על נייטינגייל
↑  על הספר הטלגרף האטלנטי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267332205171  PLWABN: 9810679247205606  BnF: cb12232636j (data)  GND: 104348437  ISNI: 0000 0000 8121 4449  LCCN: n50036052  NKC: kup19960000085230  NLA: 35469233  NLG: 154699  NTA: 069408297  PIC: 67877  RKD: 384256  SNAC: w6br8vzf  SUDOC: 079284353  Trove: 964391  VIAF: 42275360   WorldCat (עם VIAF): 42275360
התנועה לתרבות חדשה

חלק מהפגנות 4 במאי 1919, שריפת ספרים יפניים
תנועת התרבות החדשה (בסין) (בסינית מסורתית: 新文化運動, בסינית מופשטת: 新文化运动) בעשורים הראשונים של המאה ה-20, נבעה מהתפכחות מהתרבות הסינית המסורתית בעקבות כישלונה של הרפובליקה הסינית - שנוסדה ב-1912 - להתמודד עם בעיותיה של סין. חוקרים כמו צ'ן דושיו, צ'אי יואן-פיי, לי דז'או, לו שו'ן, ג'ואו זורן, הו דונג והו שיה, היו בעלי השכלה קלאסית, אך החלו להוביל למרד נגד הקונפוציאניזם. הם קראו ליצירת תרבות סינית חדשה המבוססת על סטנדרטים עולמיים ומערביים, ובמיוחד על דמוקרטיה ועל מדע. ממשיכים צעירים יותר הדגישו נושאים נוספים:
ספרות עממית
קץ למשפחה הפטריארכלית לטובת חופש הפרט ושחרור הנשים
לראות בסין אומה בין עמים, ולא תרבות קונפוציאנית ייחודית.
בחינה מחודשת של טקסטים סיניים בגישות טקסטואליות וביקרותיות מודרניות
ערכים דמוקרטיים ושוויוניים
אוריינטציה לעתיד ולא לעבר
ב־4 במאי 1919 מחו סטודנטים בבייג'ינג על ועידת השלום של פריז, שהעניקה זכויות גרמניות בשאנדונג ליפן הקיסרית והפכה תנועה תרבותית זו לתנועה פוליטית במה שנודע בשם תנועת הארבעה במאי.
התפתחות התנועה

ההפגנות של הארבעה במאי 1919 איחדו תחילה את המנהיגים, אך עד מהרה התפתח ויכוח על תפקידה של הפוליטיקה. הו שי, צ'אי יואן-פיי, ועוד ליברלים קראו לסטודנטים המפגינים לחזור לכיתות, אך צ'ן דושיו ולו דז'או, שהיו מתוסכלים מחוסר השינוי התרבותי, דחקו בפעולה פוליטית רדיקלית יותר. הם השתמשו בתפקידם בפקולטה באוניברסיטת פקינג כדי לארגן קבוצות לימוד מרקסיסטיות ויצרו את המפגש הראשון של הסטודנטים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. הממשיכים שבאו בעקבותיהם של לי וצ׳ן לפוליטיקה המאורגנת כללו את מאו דזה-דונג. תלמידים אחרים שמעו את קריאתו של הו שי לחזור ללימודים.
ההיסטוריון גו ג'יאגאנג, למשל, היה חלוץ ביישום ההיסטוריה החדשה שלמד באוניברסיטת קולומביה לטקסטים סיניים קלאסיים. גו גם נתן השראה לתלמידיו במחקר מסורות עממיות סיניות אשר התעלמו או נדחו על ידי חוקרים של קונפוציוס. נושא החינוך היה גבוה בסדר היום התרבותי החדש. צ'אי יואן-פיי עמד בראש אגודת החינוך החדש, ותלמידי האוניברסיטה הצטרפו לתנועת המונים של ג'יימס ין וטאו שינג-ג'י, אשר קידמו את האוריינות כבסיס להשתתפות פוליטית רחבה יותר.
עיתונאות ודעת קהל

העיתונות הסינית עברה מודרניזציה בשנות העשרים של המאה העשרים על פי סטנדרטים בינלאומיים, הודות להשפעת תנועת התרבות החדשה. תפקידם של עיתונאי ועורך היו מקצועיים והפכו לקריירה יוקרתית. הצד העסקי זכה לחשיבות ובדגש רב יותר על פרסום וחדשות מסחריות, העיתונים העיקריים, במיוחד בשאנגחאי, התרחקו מעיתונות ״מטעם״ שאפיינה את התקופה המהפכנית של 1911. מחוץ למוקדים המרכזיים, הלאומיות המקודשת בעיתונים המטרופוליניים לא הייתה ייחודית כמו לוקליזם ותרבות.
בשנת 1924, חתן פרס נובל ההודי רבינדרנת טאגור ערך סדרת הרצאות בסין. הוא טען כי סין יכולה להיתקל בבעיות בשילוב יתר של התרבות המערבית בחברה הסינית. למרות מאמציו של טאגור, האידיאלים המערביים היו מרכיבים מרכזיים בתנועת התרבות החדשה. הדמוקרטיה הפכה לכלי חיוני עבור אלה המתוסכלים ממצבה הבלתי יציב של סין, בעוד שהמדע הפך לכלי מכריע לצאת מ"חשכת הבורות והאמונות הטפלות".
בקיצור, אינטלקטואלים של ״תנועת התרבות החדשה״ דנו במגוון רחב של פתרונות קוסמופוליטיים שכללו מדע, טכנולוגיה, אינדיבידואליות, מוזיקה ודמוקרטיה, והותירו לעתיד את השאלה מתי וכיצד יכול הארגון או הכוח הפוליטי לבצע אותם. האלימות האנטי-אימפריאליסטית והפופוליסטית של אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גברה עד מהרה על תנועת התרבות האינטלקטואלית החדשה.
הערכות ושינוי צפיות

היסטוריונים אורתודוקסים ראו בתנועת התרבות החדשה משבר מהפכני של מחשבה פיאודלית ופרקטיקה חברתית. התנועה גיבשה גרעין של מנהיגים מהפכניים שיצרו את המפלגה הקומוניסטית הסינית והמשיכו להקים את הרפובליקה העממית של סין ב -1949. מאו צה-טונג כתב כי תנועת ה-4 במאי "סימנה שלב חדש במהפכה הבורגנית-דמוקרטית של סין נגד האימפריאליזם והפיאודליזם" וטען כי "מחנה רב עוצמה הופיע בהפיכה הבורגנית-דמוקרטית, מחנה המורכב ממעמד הפועלים, מהמוני הסטודנטים ומהבורגנות הלאומית החדשה."
ההיסטוריונים במערב גם ראו בתנועה סימן לניתוק בין המסורת למודרניות, אך בעשורים האחרונים טוענים ההיסטוריונים הסינים והמערביים כי לשינויים שקידמו מנהיגי התנועה היו שורשים כבר כמה דורות קודם. לכן הם לא רואים בכך משבר חד של מסורת, אלא, האצה של מגמות קודמות. מחקרים בחמישים השנים האחרונות מעידים כי בעוד שמרקסיסטים רדיקליים היו חשובים בתנועת התרבות החדשה, היו מנהיגים רבים אחרים, כולל אנרכיסטים, שמרנים, נוצרים וליברלים.
שו ג'ילין, אינטלקטואל משאנגחאי המשקף קולות ליברליים, הסכים למעשה עם ההשקפה האורתודוקסית שתנועת התרבות החדשה היא שורש המהפכה הסינית, אך העריך את התוצאה בצורה אחרת. אנשי תרבות חדשים, אמר שו, ראו סכסוך בין לאומיות לקוסמופוליטיות במאבקם למצוא "פטריוטיזם רציונלי", אך התנועה הקוסמופוליטית של שנות העשרים הוחלפה ב"עידן חדש של לאומיות ". בכך הניח את היסודות לתוצאות הסופיות של ההיסטוריה של סין במחצית הראשונה של המאה העשרים".
הערות שוליים

↑  Nishi, Masayuki. "March 1 and May 4, 1919 in Korea, China and Japan: Toward an international History of East Asian Independence Movements". The Asia Pacific Journal: Japan Focus.
↑  Furth, Charlotte (1983). "Intellectual change: from the Reform movement to the May Fourth movement, 1895-1920". In John K. Fairbank (ed.). Republican China 1912-1949, Part 1. The Cambridge History of China. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 322–405
↑  Schwartz, Benjamin I (1983). "Themes in Intellectual History: May Fourth and After". In John K. Fairbank (ed.). Republican China 1912-1949, Part 1. The Cambridge History of China. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 406–451
↑  Chow, May Fourth Movement, pp. 277, 46, 59
↑  Leo Ou-fan Lee, Voices from the Iron House: A Study of Lu Xun (Bloomington: Indiana University Press, 1987), pp 53-77; 76-78.
↑  Erez Manela, The Wilsonian Moment: Self-Determination and the International Origins of Anticolonial Nationalism (Oxford; New York: Oxford University Press, 2007), Ch 5 "China's Place Among Nations"
↑  James Reeve Pusey, China and Charles Darwin (Cambridge, Massachusetts: Council on East Asian Studies Distributed by Harvard University Press, 1983).
↑  Lee, Haiyan. "Tears that Crumbled the Great Wall: The Archaeology of Feeling in the May Fourth Movement Folklore Movement" . Journal of Asian Studies. Retrieved 2008-11-15.
↑  Jerome B. Grieder, Hu Shih and the Chinese Renaissance: Liberalism in the Chinese Revolution, 1917-1937 (Cambridge, Harvard University Press, 1970), p. 254.
↑  Laurence A. Schneider, Ku Chieh-Kang and China's New History; Nationalism and the Quest for Alternative Traditions (Berkeley: University of California Press, 1971).
↑  Henrietta Harrison, "Newspapers and Nationalism in Rural China 1890-1929," Past & Present (2000) 166#1 pp 181-205
↑  Schoppa, R.Keith. Revolution and Its Past: Identities and Change in Modern Chinese History. Upper Saddle River, New Jersey: Pearson Prentice Hall. p. 170.
↑  Schoppa, R.Keith. Revolution and Its Past: Identities and Change in Modern Chinese History. Upper Saddle River, New Jersey: Pearson Prentice Hall. p. 179.
↑  The May Fourth Movement" (1939), Selected Works of Mao Zedong
↑  Paul A. Cohen, Discovering History in China: American Historical Writing on the Recent Chinese Past (New York: Columbia University Press, 1984), pp. 85–86.
↑  Historical Memories of May Fourth: Patriotism, but of what kind?” Xu Jilin (translated by Duncan M. Campbell), China Heritage Quarterly, 17 (March 2009)
הפגנות הסטודנטים ב-4 במאי 1919 נגד חוזה ורסאי, כחלק מהתנועה התרבותית החדשה
כריכת כתב העת הפופולרי ״הנוער החדש״, מסממני תנועת התרבות החדשה
הו שי (משמאל) מחשובי הפילוסופים הסיניים המודרניים, מאנשי התנועה לתרבות חדשה, עם צייאנג קאי צ׳ק, 1958
ויליאם הול (הבן)

| --- | --- |

פרוטרט של טרנר
 לידה:  פברואר 1807 פלייסטו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  30 בינואר 1871 (בגיל 63) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1822–1871 (כ־49 שנים) 
 
ויליאם הול (הבן) (באנגלית: William Holl the Younger;‏ פברואר 1807 – 30 בינואר 1871) היה חרט דיוקנאות ודמויות בריטי, שנודע באיורי ספרים.
ביוגרפיה

הבכור מבין ארבעת בניו של ויליאם הול (1771–1838), הוא למד תחריט מאביו. תחריט הדיוקן הראשון שהפיק בעצמו היה זה של תומאס קרנמר, הארכיבישוף של קנטברי, במאי 1829 לצורך הכללתו בספר של אדמונד לודג' - דיוקנאות של אישים מפורסמים. הוא תרם עבודה נוספת לפרסום זה בין 1829 ל-1835 לאחר אמנים כמו ואן לו, הולביין, ואן דייק, גודפרי נלר ודניאל מיטנס. הוא היה חבר מייסד של החברה הכלקוגרפית שהוקמה על ידי כמה חרטים בולטים ב-1830.
הול גם הפיק דיוקנאות עבור גלריית הדיוקנאות הלאומית של ויליאם ג'רדן (1830–1834) ועבור המילון הביוגרפי של צ'יימברס לשנת 1834 של סקוטים מפורסמים. בעבודה עם אחיו פרנסיס הול (1815–84), הוא סיפק איורים חרוטים לגלריה של פינדן משנת 1837 של 1841 ולמהדורת 1840. האח השלישי צ'ארלס הול (בערך 1810–1882) סייע לוויליאם לאורך הקריירה שלו. האח הצעיר ביותר, הנרי בנג'מין הול (1808–1884) זכה אף הוא להצלחה ראויה לציון כחרט דיוקנאות ודמויות ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנות ה-40 יצירותיו העיקריות היו תחריטים אחרי ויליאם פאוול פרית', הממחישות את שיריו של תומאס מור "היופי של מור" (1840) ותחריטים לפי כתבי הקודש של אמנים שונים כמו רפאל, רמברנדט, בנג'מין ווסט וג'יימס נורת'קוט להכללה בתנ"ך המשפחה האימפריאלית (1844) ובגלריה של ג'ון קיטו לחריטות כתבי הקודש (1846–1849). הוא גם הפיק דיוקנאות עבור המילון הקיסרי (1861) וב-"יורקשייר עבר והווה" של תומאס ביינס (1871–1877).
הערות שוליים

↑  "Royal Academy of Arts". Racollection.org.uk. Retrieved 2014-01-23.
↑  "Walter Scott". Walterscott.lib.ed.ac.uk. 2009-01-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810543314405606  BNE: XX1524295  BnF: cb149599150 (data)  GND: 143327445  ISNI: 0000 0001 0914 5124  LCCN: nr94039723  NLA: 36039779  NTA: 371704251  RKD: 458849  SNAC: w60z86j5  Trove: 1197397  ULAN: 500070449  VIAF: 71663849   WorldCat (עם VIAF): 71663849 
ויליאם הול (הבן) תחריט של שרה סידונס
ויליאם הואר

| --- | --- |

ויליאם הואר, דיוקן עצמי
 לידה:  1707 איי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בדצמבר 1792 (בגיל 85 בערך) באת', ממלכת בריטניה הגדולה 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Barker 
 צאצאים:  Mary Hoare, Prince Hoare 
 
ויליאם הואר (באנגלית: William Hoare‏; בערך 1707 – 12 בדצמבר 1792) היה צייר פורטרטים ויוצר דפוס אנגלי מהעיר באת'.
ביוגרפיה

נולד ליד איי (אנ'), סאפוק. ויליאם הואר קיבל השכלה מכובדת בפרינגדון. הוא הראה יכולת לצייר ונשלח ללונדון ללמוד אצל ג'וזפה גריסוני, שעזב את פירנצה ללונדון בשנת 1715. כשגריסוני חזר לאיטליה בשנת 1728 נסע איתו הואר, לרומא והמשיך בלימודיו בהנחיית פרנצ'סקו אימפריאלי. הוא נשאר ברומא תשע שנים, וחזר ללונדון ב־1737/8.
משלא הצליח להתבסס בלונדון, התיישב הואר בבאת', עיר ספא הפופולרית בקרב המעמדות העשירים יותר. שם הוא השיג עבודות רבות של דיוקנאות רשמיים של מנהיגים חברתיים של אותם ימים (כולל גאורג פרידריך הנדל) ואנשי פוליטיקה (למשל, ראשי הממשלה רוברט וולפול, ויליאם פיט, הרוזן הראשון של צ'אתאם).
לרוב הדיוקנאות ישנן מספר גרסאות, דבר המצביע על כך שהיה לו אולפן, והן פורסמו עוד יותר על ידי הפקת הדפסים על ידי חרטים מובילים. הואר עצמו היה צורב עדין ופרסם מספר לוחות פרטיות, בעיקר של בני משפחה וחברים, כולל מיס הואר (כנראה מרי), כריסטופר אנסטיי והדוכס השלישי מבופור. הפסטלים שלו הושפעו מרוזלבה קריארה.
ויליאם הואר היה הדיוקנאי האופנתי הראשון שהתיישב בבאת', והוא היה המוביל שם עד הגעתו של תומאס גיינסבורו בשנת 1759. הוא נותר הצייר המועדף על ידי פטרונו הדוכס ניוקאסל, משפחתו, חסדיו ומקורביו הפוליטיים. בין פטרוניו החשובים האחרים נכללים הרוזנים מפמברוק וצ'סטרפילד והדוכס מבופור. עם גיינסבורו וג'ושוע ריינולדס הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הואר היה מעורב מקרוב בניהול בית החולים המלכותי בבאת' משנת 1742. הוא שימש כמנהל בית החולים, והתוודע למבקריו הבולטים של באת ולמשפחות בעלי הקרקעות שבסביבה. צ'למרס תיאר אותו כ"צייר אנגלי גאוני וחביב".
הוא נפטר בבאת' ב־12 בדצמבר 1792.
בנו, פרינס הואר, זכה לתהילה כצייר וכמחזאי. בתו, מרי הואר, הייתה גם היא ציירת ידועה.
גלריה

הנרייטה
ג׳ורג׳ רייס
ג׳ורג׳ גרנוויל
ויליאם פיט
דיוקן אשה
אשה מתרחצת
ליידי פרנסיס שירלי
הדוכסית מנורפוק