stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת איטליה בכדורגל
סטטיסטיקה > גביע הקונפדרציות

| שנה | השתתפה בתור | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
ערב הסעודית 1992: לא העפילה
ערב הסעודית 1995: לא העפילה
ערב הסעודית 1997: לא העפילה
מקסיקו 1999: לא העפילה
קוריאה הדרומית יפן 2001: לא העפילה
צרפת 2003: לא העפילה
גרמניה 2005: לא העפילה
| דרום אפריקה 2009 | זוכת מונדיאל 2006 | סיבוב ראשון | 3 | 1 | 0 | 2 | 3 | 5 |
| ברזיל 2013 | סגנית יורו 2012 | מקום שלישי | 5 | 2 | 2 | 1 | 10 | 10 |
רוסיה 2017: לא העפילה
| סה"כ | סה"כ | 2/10 | 8 | 3 | 2 | 3 | 13 | 15 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
סטטיסטיקה > ליגת האומות של אופ"א

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל 2018-2019 | א | שלב הבתים | 4 | 1 | 2 | 1 | 2 | 2 |
| איטליה 2020-2021 | א | מקום שלישי | 8 | 4 | 3 | 1 | 10 | 5 |
| הולנד 2022-2023 | א | מקום שלישי | 8 | 4 | 2 | 2 | 12 | 11 |
| 2024-2025 | א |  |  |  |  |  |  |  |
| 2026-2027 | א |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 20 | 9 | 7 | 4 | 24 | 18 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
סגל הנבחרת

סגל נבחרת איטליה לקראת יורו 2024
הנתונים מעודכנים נכון ל-24 במרץ 2024.
| מס' | עמדה | שם | תאריך לידה | הופעות | שערים | מועדון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | שוער | ג'אנלואיג'י דונארומה | 25 בפברואר 1999 | 61 | 0 | צרפת פאריס סן ז'רמן |
| 12 | שוער | גוליילמו ויקאריו | 7 באוקטובר 1996 | 1 | 0 | אנגליה טוטנהאם הוטספר |
| 26 | שוער | אלכס מרט | 22 במרץ 1997 | 3 | 0 | איטליה נאפולי |

| 2 | הגנה | ג'ובאני די לורנצו | 4 באוגוסט 1993 | 34 | 3 | איטליה נאפולי |
| 3 | הגנה | פדריקו דימרקו | 10 בנובמבר 1997 | 17 | 2 | איטליה אינטר |
| 4 | הגנה | אלסנדרו בונג'ורנו | 6 ביוני 1999 | 3 | 0 | איטליה טורינו |
| 5 | הגנה | ריקרדו קלאפיורי | 19 במאי 2002 | 0 | 0 | איטליה בולוניה |
| 6 | הגנה | פדריקו גאטי | 24 ביוני 1998 | 3 | 0 | איטליה יובנטוס |
| 13 | הגנה | מתאו דרמיאן | 2 בדצמבר 1989 | 42 | 2 | איטליה אינטר |
| 15 | הגנה | ראול בלאנובה | 17 במאי 2000 | 1 | 0 | איטליה טורינו |
| 17 | הגנה | ג'אנלוקה מנצ'יני | 17 באפריל 1996 | 12 | 0 | איטליה רומא |
| 23 | הגנה | אלסנדרו בסטוני | 13 באפריל 1999 | 22 | 1 | איטליה אינטר |
| 24 | הגנה | אנדראה קמביאזו | 20 בפברואר 2000 | 2 | 0 | איטליה יובנטוס |

| 7 | קשר | דוידה פרטזי | 22 בספטמבר 1999 | 13 | 4 | איטליה אינטר |
| 8 | קשר | ז'ורז'יניו | 20 בדצמבר 1991 | 52 | 5 | אנגליה ארסנל |
| 10 | קשר | לורנצו פלגריני | 19 ביוני 1996 | 28 | 6 | איטליה רומא |
| 16 | קשר | בריאן כריסטנטה | 3 במרץ 1995 | 38 | 2 | איטליה רומא |
| 18 | קשר | ניקולו בארלה | 7 בפברואר 1997 | 53 | 9 | איטליה אינטר |
| 21 | קשר | ניקולו פג'ולי | 12 בפברואר 2001 | 1 | 0 | איטליה יובנטוס |
| 25 | קשר | מיקאל פלורנשו | 7 בפברואר 1998 | 0 | 0 | איטליה ורונה |

| 9 | חלוץ | ג'אנלוקה סקמאקה | 1 בינואר 1999 | 15 | 1 | איטליה אטאלנטה |
| 11 | חלוץ | ג'אקומו רספאדורי | 18 בפברואר 2000 | 26 | 6 | איטליה נאפולי |
| 14 | חלוץ | פדריקו קייזה | 25 באוקטובר 1997 | 45 | 7 | איטליה יובנטוס |
| 19 | חלוץ | מתאו רטגי | 29 באפריל 1999 | 6 | 4 | איטליה גנואה |
| 20 | חלוץ | מתיה זקאני | 16 ביוני 1995 | 4 | 0 | איטליה לאציו |
| 22 | חלוץ | סטפן שעראווי | 27 באוקטובר 1992 | 31 | 7 | איטליה רומא |
שיאי שחקנים

נכון ל-17 בנובמבר 2024.
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ג'אנלואיג'י בופון | 1997–2018 | 176 | 0 |
| 2 | פאביו קנבארו | 1997–2010 | 136 | 2 |
| 3 | פאולו מאלדיני | 1988–2002 | 126 | 7 |
| 4 | לאונרדו בונוצ'י | 2010–2023 | 121 | 8 |
| 5 | דניאלה דה רוסי | 2004–2017 | 117 | 21 |
| 5 | ג'ורג'ו קייליני | 2004–2022 | 117 | 8 |
| 7 | אנדראה פירלו | 2002–2015 | 116 | 13 |
| 8 | דינו זוף | 1968–1983 | 112 | 0 |
| 9 | ג'אנלוקה זמברוטה | 1999–2010 | 98 | 2 |
| 10 | ג'אצ'ינטו פאקטי | 1963–1977 | 94 | 3 |
הערות שוליים

↑  Roberto Di Maggio; José Luis Pierrend. "[Roberto Di Maggio; José Luis Pierrend (8 April 2016). "Italy – Record International Players: Appearances for Italy National Team". RSSSF Italy – Record International Players: Appearances for Italy National Team]". RSSSF
↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
↑  Germany finally defeat Italy to stride into semis, באתר אופ"א, 2 ביולי 2016
↑  איטליה שברה את שיא המשחקים ללא הפסד ברצף, באתר ONE‏, 9 בספטמבר 2021
| כדורגל באיטליה איטליה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל האיטלקית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | סרייה א' • סרייה ב' • סרייה ג' • סרייה ד'  • סרייה א' (כדורגל נשים) • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | קופה איטליה • קופה איטליה סרייה C • קופה איטליה סרייה D • הסופר קאפ האיטלקי |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה |  |
| פרסים | כדורגלן השנה • הרכב העונה • פרסי הסרייה א' • שחקן החודש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5420139  VIAF: 310682674   WorldCat (עם VIAF): 310682674 
שחקני הנבחרת לפני המשחק מול אנגליה בטורניר יורו 2012
ג'אנלואיג'י בופון שיאן ההופעות (176) בנבחרת איטליה בכל הזמנים.
לואיג'י ריבה מלך השערים (35) בנבחרת איטליה בכל הזמנים.
יהדות אורתודוקסית

ערך זה עוסק בזרם ביהדות. אם התכוונתם לזרם בנצרות, ראו .
| --- | --- |

החת"ם סופר, מנהיג האורתודוקסיה בראשיתה
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 זרם:  יהדות רבנית 
 ארגונים ופעילות
 פלגים:  חרדים, דתיים לאומיים, אורתודוקסיה מודרנית
 
היהדות האורתודוקסית (בגרמנית: Orthodoxes Judentum) היא אחת משלושה זרמים גדולים ביהדות המודרנית, הדוגל באמונה המסורתית שהתורה שבכתב והתורה שבעל פה ניתנו למשה בהר סיני ומדגיש את המחויבות המלאה לשלשלת הפסיקה המקובלת של ההלכה. עמדה זו מבדילה אותו משני הזרמים העיקריים האחרים בעת החדשה, הקונסרבטיבים והרפורמים.
קיומה של האורתודוקסיה כזרם נפרד הוא חידוש שהתפתח לראשונה במאה ה-19 במרכז אירופה, עקב התפוררות האוטונומיה הקהילתית היהודית במהלך האמנציפציה והקיטוב בין אלו שהוסיפו לשמור על זיקה לשמירת המצוות ובין הרוב שהלך והתרחק מחיי הדת. תהליך זה התבטא גם בהקמת מסגרות אורתודוקסיות עצמאיות. היהדות האורתודוקסית נעדרת מסגרת ארגונית, ועשויה קהילות קהילות החולקות אתוס משותף, שחלקן לא מכירות בלגיטימיות של אחרות. באופן גס, ניתן לחלק את הזרם בין החרדים השמרנים והמסתגרים, לבין הקבוצות הפתוחות יחסית כמו הציונות הדתית והאורתודוקסיה המודרנית.
מאפיינים > עקרונות מסורתיים

היעדר סמכות מרכזית וריבוי פלגים בקרב המגדירים את עצמם כאורתודוקסים, וכן המחלוקות הפנימיות לגבי טיבם המדויק של המכנים המשותפים האמורים והשלכותיהם למעשה, מקשים הן על החוקרים והן על המשתייכים לזרם לתחום את גבולותיו באופן חד-משמעי. עם זאת, ניתן לומר ככלל שהיהדות האורתודוקסית שואפת לשמר את קיום המצוות ואת המסגרת ההלכתית, כפי שהיו בקהילה היהודית לאחר היעלמות הכתות היהודיות השונות לאחר חורבן בית המקדש השני ועלייתה הבלעדית של מסורת הפרושים – עד העידן המודרני. בקבוצות השונות המגדירות עצמן אורתודוקסיות ישנה רמה גבוהה יחסית של מחויבות לשמירת ההלכה, וזהו ההבדל המרכזי ביניהן לבין הזרמים האחרים, יותר מכל פער תאורטי, וכמגדיר עיקרי של הזהות העצמית. תפישת ההלכה נשענת על האמונה כי מקור התורה שבכתב והתורה שבעל פה הוא במעמד הר סיני, וכי חז"ל והרבנים שהמשיכו בדרכם גזרו מהן את כל הכרעותיהם. פוסקים אורתודוקסיים מתבססים על החלטות מהדורות הקודמים תוך הכרה בהיררכיה שלהם, מחיבורים מאוחרים כמו המשנה ברורה ועד חיבורים קדמונים כמו התלמוד והמשנה.
מרכיב מרכזי של השקפת עולם זו היא ראיית הדת כניצבת באופן מהותי מעל ההיסטוריה ולא מונעת מהשפעות חיצוניות, ומכאן שעל ההלכה להתבסס על המקורות הרבניים וטכניקות הפסיקה המקובלות, ללא ייחוס משקל רב לנסיבות שבהן פעלו מעבירי המסורת והפוסקים.
אף כי ביהדות לא הונהגה מערכת עקרונות סדורה ואחידה, י"ג העיקרים של הרמב"ם מקובלים על רובם הגדול של האורתודוקסים כמחייבים, ובהם אמונות מסורתיות כמו ביאת המשיח, תחיית המתים והעולם הבא.
חלוקה פנימית

על אף המשותף ביניהן בחשיבות שהן מעניקות להלכה, הקבוצות האורתודוקסיות השונות חלוקות ביניהן במישורים רבים. בעוד שבמאה ה-19 התמקדו ההבדלים בשאלות כמו היחס להשכלה המודרנית והצורך להיפרד מהציבור הכללי, במאה ה-20 עלו סוגיות הציונות ומדינת ישראל כמקור עיקרי לחיכוך. בעוד שהמזרחי וגלגוליו קרא ליחס חיובי לתנועה, ואורתודוקסים קיצוניים הטיפו לשלילה עקרונית ומוחלטת, דגלו אגודת ישראל והקרובים אליה בהכרה מסויגת במדינה. פערים אלה הובילו לניכור ולסכסוכים מרובים. בארצות הברית קיימת חלוקה דומה בין אורתודוקסים מודרניים לחרדים.
בישראל יש מגוון של קבוצות, המפולגות בפרשנות שיש לתת למצוות, ובמנהגים כגון לבוש. בין הקבוצות הבולטות ניתן למנות את החרדים, המחולקים לחסידים ומתנגדים (ממוצא מזרח-אירופי בדרך-כלל), חרדים ממוצא ספרדי או תימני ועוד, ולעומתם את הדתיים לאומיים, שגם בקרבם יש פלגי משנה ליברליים יותר ופחות כגון החרדים לאומיים (חרד"ל) ואורתודוקסים מודרניים (או "דתיים ליברליים"). דוגמאות לכך הם ישובי הקיבוץ הדתי, תנועת נאמני תורה ועבודה וקבוצות פמיניסטיות דתיות, שקוראות לשילוב נשים בחיים הדתיים, תוך שמירה על המסגרת האורתודוקסית ונאמנות להלכה היהודית. בקרב האגף המודרני גובר הפילוג בשאלות כמו מחקר מדעי במקורות, פמיניזם ושלל שאלות חברתיות. בארצות הברית מתבטא הדבר במתח בין "האורתודוקסיה הפתוחה" לגורמים שמרניים יותר, ובישראל קיים חיכוך דומה בין ה'חרד"לים' לליברלים.
גם רוב המסורתיים בישראל רואים את עצמם כבעלי זיקה ליהדות האורתודוקסית. גם החילונים בישראל, שמוצא רובם ממזרח אירופה, נוטים לראותה, לחיוב ולשלילה, כגרסה האותנטית של הדת היהודית. כך, לדוגמה, אמר שלמה אבינרי, יליד פולין, כי "בית הכנסת שאליו אני לא נכנס הוא אורתודוקסי." אלה מהם המקיימים טקסים דתיים כמו הלוויה, תפילה בבית כנסת ביום הכיפורים ועלייה לתורה בבר המצווה עושים זאת לרוב בהתאם לנהוג אצל האורתודוקסים, לעיתים בגלל זיקה לזרם ולעיתים בגלל היעדר אלטרנטיבה. בנוסף לכך, נישואים וגירושים של יהודים בישראל כפופים מכוח חוק לרבנות הראשית לישראל, שהיא גוף אורתודוקסי.
על אף שקבלת עיקרי האמונה ושמירת המצוות פחתו באופן דרסטי בקרב הציבור היהודי מאז תחילת העידן המודרני, ולמרות היותה מיעוט מכלל היהודים, האורתודוקסיה היא הגדולה מבין הזרמים ביהדות. בהסתמך על אומדנים לגבי המצב בשלהי המאה ה-20, ישעיהו ליבמן, דניאל ג'יי. אלעזר וחוקרים אחרים העריכו כי אוכלוסיית הליבה השומרת מצוות באופן מקיף למדי מנתה לפחות כשני מיליון איש והיו עוד למעלה משני מיליון אוהדים נומינליים, המביעים הזדהות ניכרת עמה או רשומים בארגוני קהילות אורתודוקסיים כמו ק"ק כנסת ישראל בבריטניה. בשקלול נתונים אלה, הזרם גדול יותר משתי התנועות המרכזיות האחרות, הקונסרבטיבים והרפורמים, גם יחד. אחוז ההתבוללות שלה נמוך בהשוואה לאחרות, ואף כי שיעור משמעותי מהגדלים בתוכה עוזבים אותה, חוסרים אלו מתקזזים על ידי הצטרפות חדשים מבחוץ ופריון גבוה. הקבוצה נמצאת במגמת גידול וצפויה להמשיך בכך.
מקור השם

המונח 'אורתודוקסים' – "ישרי הדעה", דהיינו "בעלי האמונה הנכונה", מונח שיש לו היסטוריה ארוכה בנצרות כמציין הכנסייה הממוסדת לעומת תנועות מתחרות חדשות – התגלגל לשיח היהודי בנסיכויות הגרמניות. בתחילת המאה ה-18 שימש שַם עבור הלותרנים הדוגמטיים שניצבו מול הפייטיזם והנאולוגיה. אז הושאל בפי מצדדי הנאורות והפך לכינוי רווח לכלל מתנגדיה. האזכור המתועד הראשון שלו בידי יהודי הוא במכתב של משה מנדלסון ללסינג מ-1755, בו תהה אם רופא נוצרי בשם באומגרטן הוא "אכן אורתודוקסי." עד שלהי המאה הוסיפו מחברים יהודים כמו שלמה מימון ושאול אשר להשתמש בו במובן זה לתיאור נוצרים ויהודים גם יחד, ולא כציון לזרם דתי נפרד: ג'פרי בלוטינגר כתב כי גם ההתייחסות של הירחון 'ברלינר מונאטסשריפט' מ-1795 ל"יהודים האורתודוקסים, השמים מכשול בפני הנאורות", המקובלת בעיני רבים כעדות ראשונה לכך, אינה חורגת מכלל זה. בעשור השני והשלישי של המאה ה-19, עם הופעת תנועת הרפורמה, הוא הפך בהדרגה לכינוי לשמרנים המתנגדים לשינויים דתיים. שני הצדדים בוויכוח התנגדו לו: רש"ר הירש העדיף לכנות את ההולכים בדרכו "נאמני התורה" (gesetztreu) וטען כי יריביהם כפו עליהם את המונח. האחרונים, מצדם, ראו בשימוש בו יומרה לבלעדיות על הדת. בכתבי ההוגים הרפורמים המוקדמים הוא מופיע תמיד תוך סיוג, והם מתייחסים ל"כביכול אורתודוקסים" או ל"מתקראים אורתודוקסים." למרות העוינות כלפיו משני צדי המתרס, הוא התקבע בשיח היהודי-גרמני והתפשט משם לרחבי תבל. הניגוד בין משמעותו המקורית למובן שקיבל בהמשך צף בשנות ה-50, כשהרב הירש היה נתון בפולמוס עם הרב הרפורמי לאופולד שטיין על מורשתו של מנדלסון: הרב שטיין הצביע על כך שברוב ההספדים עליו נכתב כי "האורתודוקסים" התנגדו לו וכי זוהי הוכחה להשתייכותו למחנהו; הרב הירש ציטט מחיבוריו כדי להוכיח כי למעשה נטה לדעותיו שלו. בגרמניה סלדו המכונים כך מהמונח: מבחינת הרבנים הירש ועזריאל הילדסהיימר היה הכרח להשתמש בו רק כמוצא אחרון, מאחר שלשיטתם הייתה דרכם היהדות האמיתית היחידה. ב-1882, כשהשתכנע מקץ מאבק של עשורים בליברלים (רפורמים) ובאסכולת ברסלאו (קונסרבטיבים) שההבדלים בין ההשקפות חדרו לתודעת הציבור היהודי, מחק הילדסהיימר את המילה "אורתודוקסי" משם בית המדרש לרבנים בברלין בראשותו. בהונגריה כתב הרב מאיר פרלס, שנטה לעמדת הסטטוס קוו והתנגד להתאגדות נפרדת של שומרי המצוות, כי ”השם ארטהאדאקס נלקח מן מאמיני השילוש... ואני מצטער מאוד כי בני אבות הקדושים יכנו עצמם בשם אלילים.” בכנסייה הגדולה בווינה ב-1923 הסבירו רבני מזרח אירופה לעמיתיהם הגרמנים שלא יוכלו לאמץ שם זה במקומותיהם, מאחר ששם יש לו משמעות שונה לגמרי.
היסטוריה > ארצות הברית

בארצות הברית, בה לא היו קהילות מסודרות במאה ה-19, נטו המהגרים היהודים לזנוח את אורח החיים המסורתי עם הגעתם. ב-1885, עם פרסום מצע פיטסבורג של התנועה הרפורמית, התאחדו כל מתנגדיה השמרנים יותר והקימו את בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), שיהפוך בעתיד למרכזה של היהדות הקונסרבטיבית. רבים מחברי דור המייסדים השתתפו גם בכינון האיחוד האורתודוקסי (OU) ב-1898, ובפועל היו המונחים 'אורתודוקסי' ו'קונסרבטיבי' כמעט מילים נרדפות עוד שנים רבות. גם עם הגעתו של שניאור זלמן שכטר לבית-המדרש שמרו עמו ראשי ה-OU על קשרים טובים; ישיבת רבינו יצחק אלחנן, שקמה כבית-ספר ב-1886, ניהלה עם ה-JTS מגעים על איחוד בשנות ה-20. האורתודוקסים בבית-המדרש, ספרדים ואשכנזים יוצאי מרכז אירופה, הבדילו בין דרכם למה שכינו "האורתודוקסיה הרוסית" של אגודת הרבנים. זו הוקמה ב-1902 על ידי רבנים מזרח-אירופאים שמרנים שהתנגדו לדרשות באנגלית ולימודים אקדמיים, וייצגה מיעוט קטן מקרב המהגרים שטרם התערו בחברה החדשה. ב-1923 נוסדה הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA), הגוף הרבני של האיחוד, כדי לייצג קו מתון ואמריקני יותר. מרבית רבניה הוסיפו לקבל את סמיכתם ב-JTS, וברבים מבתי-הכנסת שלו כלל לא הייתה מחיצה בין נשים לגברים עד לשנות ה-50; ב-1997, עוד היו חברות בו שבע קהילות שלא התקינו אותה.
בעקבות ההגירה של דתיים שמרנים פליטי שואה מאירופה בשנות ה-40 התבסס בארצות הברית בהדרגה ציבור אורתודוקסי נבדל. היעדרם של מבנים קהילתיים מעוגנים בחוק והליברליות של סביבתם החדשה הניעה את הבאים לסתגרנות רבה יותר מבליטא ובפולין. הרב אהרן קוטלר הקים את ישיבת לייקווד, סביבה נבנה באיטיות הציבור הליטאי-אמריקאי, ועמד בראש אגודת ישראל במדינה. עוד קודם הגיע גם הרב יוסף ב. סולובייצ'יק, שהטיף לשילוב בין "תורה ומדע" וקבלת ההגות והקדמה של החברה הסובבת; הוא היה לדמות המרכזית של האורתודוקסיה המודרנית. גם שרידי האולטרה-אורתודוקסיה ההונגרית עברו לאמריקה בהנהגת האדמו"ר מסאטמר, תוך שהם מתבודדים מיתר החרדים.
במקביל להתגבשות האורתודוקסיה, הובילה העצמאות הגוברת של הקונסרבטיבים לקרע מלא עמם, בעיקר לאחר שכנסת הרבנים שלהם התירה ב-1950 שימוש בחשמל ונסיעה בשבת לבית-הכנסת. בוגרי ישיבה יוניברסיטי או JTS חדלו בהדרגה מלכהן בתפקידי רבנות והוראה בזרם הנגדי, והקונסרבטיבים לא יכלו להסתמך עוד על כלי קודש ומקוואות אורתודוקסיים. ב-1954 פסק ועד ההלכה של הסתדרות הרבנים, בראשות הרב סולובייצ'יק, כי אסור לחלוטין להתפלל ללא מחיצה. ההתעקשות הגוברת בעניין אילצה קהילות רבות להכריע לצד זה או אחר, ובשנים הבאות התנהלה שורה של קרבות משפטיים שהביאו לכך שמבנים עם ישיבה מעורבת יכלו פחות ופחות להגדיר את עצמם כאורתודוקסיים. ב-1956 הוטל איסור של אחד-עשר ראשי ישיבות, בהנהגת הרב קוטלר, על כל שיתוף פעולה עם זרמים אחרים. הם הורו לנאמניהם לפרוש מ"מועצת בתי-הכנסת של אמריקה", גוף-העל הקהילתי במדינה. הרב סולובייצ'יק אסר על מגעים בכל מה שנגע לענייני דת אך לא שלל עניינים הנוגעים לכלל הציבור. הוא אפשר לחברי הסתדרות הרבנים להיוותר במועצה.
לקריאה נוספת

יוסף שלמון, אביעזר רביצקי ואדם פרזיגר (עורכים), אורתודוקסייה יהודית: היבטים חדשים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2006.
משה סמט, החדש אסור מן התורה – פרקים בתולדות האורתודוקסיה, הוצאת מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, והוצאת כרמל, ירושלים, 2005.
דוד סורוצקין, אורתודוקסיה ומשטר המודרניות: הפקתה של המסורת היהודית באירופה בעת החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק 2011.
יעקב כ"ץ, ההלכה במיצר: מכשולים על דרך האורתודוקסיה בהתהוותה, הוצאת י"ל מאגנס, 1992.
ישעיהו ליבמן, התפתחות הנאו-מסורתיות בקרב יהודים אורתודוקסים בישראל, מגמות כז, אייר תשמ"ב, עמ' 231–250.
רונן לוביץ, האם לזרום עם הזרמים? היהדות האורתודוקסית ויחסה לזרמים המחדשים וליהדות התפוצות, נאמני תורה ועבודה, 2021.
ג'ווהרלל נהרו

נהרו על בול סובייטי.
גָ'וָוהַרְלָל נֶהְרוּ (בהינדי: जवाहरलाल नेहरू, ‏האזנהקובץ:Hi-JawaharlalNehru.ogg‏Ⓘ‏;‏ 14 בנובמבר 1889 – 27 במאי 1964), המכונה גם פַּנדיט ("מלומד") נהרו, בשל היותו ממוצא משפחתי של "קשמירי פנדיט", היה מנהיגו של הפלג הסוציאליסטי המתון במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי בעת מאבקה של הודו לעצמאות מהאימפריה הבריטית. לאחר מכן היה לראש הממשלה הראשון של הודו, וכיהן בתפקיד זה כ-17 שנה עד מותו.
במהלך כהונתו כראש ממשלה הנהיג את הודו במהלך מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה ומלחמת הודו–סין, אשרר את חוקת הודו, סבסד את מעמדה של הודו בקרב המדינות הבלתי-מזדהות והיה אחראי על היווצרות המערכת הפוליטית-מנהלית הקיימת בהודו היום, הכוללת את חלוקת המדינות והטריטוריות של הודו. בבחינת מדיניותו הכלכלית קידם כלכלה מעורבת כאשר המגזר הציבורי, הפועל בחסות ממשלתית, מתקיים לצד המגזר הפרטי. הוא קידם את השימוש בהינדי כלינגואה פרנקה עבור כל תושבי הודו ופעל לייצר תשתית מדינית חילונית במדינה שתנטוש את חלוקת הקאסטות ותאפשר הרמוניה דתית בין האמונות והדתות השונות בהודו. בתו, אינדירה גנדי, ונכדו, רג'יב גנדי, שניהם גם כן כיהנו כראשי ממשלות הודו.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות ותחילת דרכו

נהרו נולד באללאהבאד למשפחת ברהמנים שמוצאם מקשמיר, ידועים בכישרון המנהלי, שהיגרו לדלהי בתחילת המאה ה-18. הוא היה בנו של מוטילאל נהרו, עורך דין נודע ומנהיג בכיר במפלגת הקונגרס של תנועת העצמאות ההודית, שהפך לאחד ממקורביו הבולטים של מהאטמה גנדי. ג'ווהרלל היה הבכור מבין ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. אחת מאחיותיו, ויג'איה לקשמי פנדיט, הייתה לימים לנשיאה ההודית הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
עד גיל 16, נהרו התחנך בבית הוריו על ידי סדרה של אומנות ומדריכים אנגליים. נראה שרק אחד מאלה – תיאוסוף אירי-בלגי, פרדיננד ברוקס – עשה עליו רושם כלשהו. לנהרו היה גם מורה הודי מכובד שלימד אותו הינדי וסנסקריט. ב-1905 הפליג נהרו ללמוד בממלכה המאוחדת, ולמד שנתיים בבית הספר הארו. הקריירה האקדמית שלו לא הייתה יוצאת מן הכלל. מהארו הוא הלך לטריניטי קולג', אוניברסיטת קיימברידג', שם בילה שלוש שנים בהצטיינות והשלים תואר במדעי הטבע. כשעזב את קיימברידג', הוא הוסמך כעורך דין לאחר שנתיים של לימודים באינר טמפל אשר בבתי המשפט המלכותיים, לונדון, שם, לפי דבריו שלו, הוא עבר את הבחינות שלו "ללא תהילה ולא ביזיון". מטרת לימודיו בבריטניה היו על מנת לעסוק במשפטים לפני שהלך בעקבות אביו לפוליטיקה של תנועת העצמאות ההודית.
שבע השנים שבילה נהרו בממלכה המאוחדת הותירו עליו רושם שהשאיר אותו בחצי עולם מעורפל, כאשר מצא עצמו מבחינה תרבותית מזדהה חלקית עם הודו וחלקית עם בריטניה. כמה שנים מאוחר יותר הוא כתב, "הפכתי לתערובת מוזרה של מזרח ומערב, לא (מתאים לגמרי) בשום מקום ובמקביל גם בכל מקום." הוא חזר להודו בסיום לימודיו. שנותיו בבריטניה הותירו עליו רושם לכל חייו והשפיעו על התנהלותו ועל אישיותו גם שנים רבות מאוחר יותר. ארבע שנים לאחר שובו להודו, במרץ 1916, נישא נהרו לקמלה קאול, שהגיעה אף היא ממשפחה קשמירית שהתיישבה בדלהי. בתם היחידה, אינדירה פריינדישיני, נולדה ב-1917. אינדירה לימים, תחת השם אינדירה גנדי, כיהנה כראש ממשלת הודו (בשנים 1966–1977 ו-1980–1984) כמו אביה ובנוסף גם בנה, רג'יב גנדי, כיהן כראש ממשלת הודו (בשנים (1984–1989). שלושת ראשי ממשלות הודו ממשפחת נהרו כיהנו בתפקיד עד ליום מותם (אינדירה ורג'יב שניהם נרצחו במהלך כהונתם).
ביוגרפיה > המאבק לעצמאות הודו > מלחמת העולם השנייה

כאשר הבחירות בעקבות הנהגת האוטונומיה המחוזית הביאו את מפלגת הקונגרס לשלטון ברוב המחוזות, נהרו עמד בפני דילמה. הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה (שעתיד היה להיות אביה של פקיסטן) הצליחה להשיג תמיכה מועטה בלבד במחוזות בעלות אוכלוסייה מוסלמית רבה. הקונגרס, בעקבות הבחירות, דחה את תחינתו של ג'ינה להקמת ממשלות קואליציה של הקונגרס והליגה המוסלמית בכמה מהמחוזות, החלטה שבה תמך נהרו. ההתנגשות שלאחר מכן בין הקונגרס לליגה המוסלמית התקשה לכדי סכסוך בין הינדים למוסלמים שבסופו של דבר הוביל לחלוקת הודו וליצירת פקיסטן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, המשנה למלך, ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו, התחייב על הצטרפותה של הודו הבריטית למלחמה לצד שאר האימפריה הבריטית מבלי להתייעץ עם משרדי המחוזות האוטונומיים. ההנהגה העליונה של מפלגת הקונגרס הסירה את חבריה ממשרדי המחוזות כאות מחאה, אך פעולתו של הקונגרס הותירה את השדה הפוליטי פתוח למעשה עבור בחירתם של ג'ינה והליגה המוסלמית בקרב המחוזות בעלי רוב אוכלוסייה מוסלמי. השקפותיו של נהרו על המלחמה היו שונות מאלו של גנדי. בתחילה, גנדי האמין שכל תמיכה שניתנת לבריטים צריכה להינתן ללא תנאי וכי היא צריכה להיות בעלת אופי לא אלים. נהרו קבע כי לאי-אלימות אין מקום בהגנה מפני תוקפנות וכי על הודו לתמוך בבריטניה הגדולה במלחמה נגד הנאציזם אך עליה לעשות זאת רק כמדינה חופשית עצמאית.
באוקטובר 1940, גנדי, שנטש את עמדתו המקורית, החליט להשיק מסע אי-ציות אזרחי מצומצם שבו נבחרו חסידי עצמאות הודו להשתתף בזה אחר זה. נהרו, השני מבין אותם מנהיגים, נעצר ונידון לארבע שנות מאסר. לאחר שבילה קצת יותר משנה בכלא, הוא שוחרר, יחד עם אסירי קונגרס נוספים, שלושה ימים לפני המתקפה על פרל הארבור בהוואי. כאשר יצאו היפנים בפלישתם דרך בורמה (כיום מיאנמר) אל גבולות הודו הבריטית באביב 1942, ממשלת בריטניה, מול אותו איום צבאי חדש, החליטה להעביר סדרת החלטות להטבה ביחסים עם ההנהגה ההודית למען תמיכה אזרחית במסגרת המלחמה. ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל שלח לסר סטפורד קריפס, חבר בקבינט המלחמה הבריטי שהיה מקורב פוליטית לנהרו וגם הכיר את ג'ינה, הצעות ליישוב הבעיה החוקתית של הודו בדבר שלטון עצמאי. המשלחת של קריפס כשלה שכן גנדי סירב לקבל פחות מאשר עצמאות מוחלטת.
היוזמה במפלגת הקונגרס עברה אז לידי גנדי, שקרא לבריטים לעזוב את הודו במיידית; נהרו, אף על פי שלא שש להקשות על המאמץ של מפלגתו עבור המאמץ המלחמתי, העריך כי לא הייתה לו ברירה אלא להצטרף לגנדי. בעקבות תנועת "צאו מהודו" שהתקבלה על ידי מפלגת הקונגרס בבומביי (כיום מומבאי) ב-8 באוגוסט 1942, נעצרה ונכלאה כל ועדת העבודה של הקונגרס, כולל גנדי ונהרו. נהרו יצא מתוך מעצרו התשיעי והאחרון רק ב-15 ביוני 1945.
ביוגרפיה > המאבק לעצמאות הודו > חלוקה ועצמאות 1945–1947

לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, נהרו שוחרר ושב להנהגת מפלגת הקונגרס. בבחירות המחוזיות שנערכו ב-1946 השיגה מפלגת הקונגרס רוב של 923 מושבים. לעומתה, הליגה המוסלמית השיגה 425 מושבים וסבסדה את מרכזי התמיכה בה במחוזות המוסלמים בפנג'אב, סינד ובנגל. בעקבות הבחירות הונהגה קואליציה וממשלה זמנית בת 15 חברים בין הקונגרס והליגה המוסלמית. בעוד המשנה למלך ארצ'יבלד וייוול מנחה את המהלכים הפוליטיים, נהרו התמנה למנהיג בפועל של הממשלה במסגרת תפקידו כסגן הנשיא של המועצה המבצעת. הבחירות נעשו כשלב מקדים בהעברת הסמכויות מידי הבריטים לידי ההודים. עוד ב-1945, הבחירות הכלליות בבריטניה הובילו לניצחון מפלגת הלייבור בראשות קלמנט אטלי, שהצהיר כי יקדם עצמאות הודית מיד עם בחירתו.
ניסיון אחרון של המשנה למלך, לורד וייוול, להפגיש את מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית להביא להסדר פוליטי נכשל. השאלה כבר לא הייתה האם הודו תהיה עצמאית אלא האם היא אמורה להיות מורכבת ממדינה עצמאית אחת או יותר. אנטגוניזם הינדי-מוסלמי, שהגיע לשיאו בסוף 1946 בעימותים שהובילו למותם של כ-7,000 בני אדם, הפך את חלוקת תת-היבשת לבלתי נמנעת. בעוד גנדי סירב לקבל את זה, נהרו הסכים באי רצון אך מתוך ריאליזם. על אף היות המפלגות יחדיו בתוך הקואליציה, שתיהן הסכימו כי יש להביא לחלוקת הודו על קווים דתיים בין הינדים ומוסלמים. בפברואר 1947 ראש הממשלה אטלי מינה את לואי מאונטבאטן להחליף את וייוול בפקיד המשנה למלך ולהיות האחראי על חלוקת הודו.
יריבו היחיד של נהרו לירושת גנדי בקונגרס היה סרדר ואלאבאי פאטל. הוא היה ליברלי בעמדותיו ונטה לעבר המרכז הפוליטי ביחס לנהרו, והיה פופולרי בקונגרס – תשע מתוך חמש עשרה מועצות מחוזיות הצביעו עבור פאטל בפעם היחידה שהוא התמודד כנגד נהרו – אך היה חלש ממנו בבחירה כלליות. גנדי עצמו העדיף את נהרו אף על פי שמבחינה אידאולוגית היה קרוב יותר לפאטל. ב-15 באוגוסט 1947, הודו ופקיסטן הופיעו כשתי מדינות עצמאיות נפרדות. נהרו הפך לראש הממשלה הראשון של הודו העצמאית. לתקופת ביניים, הודו ופקיסטן היו דומיניונים של האימפריה הבריטית טרם השיגו ריבונות כוללת ורשמית. הודו נפטרה ממעמד הדומיניון ב-1950 ופקיסטן ב-1952.