stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר
היסטוריה

עם הקמתה של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1956, פעלו בה הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי הטבע. באותו הזמן, הוקמה המחלקה לפדגוגיה, שנועדה להכשיר את תלמידי פקולטות אלו להוראה בבית הספר. בשנת תשכ"ד הוקם החוג למדעי החינוך בפקולטה למדעי הרוח. החוג הוסמך להעניק תואר ראשון, ושלוש שנים לאחר מכן החל להעניק גם תואר שני.
בשנת 1969 הוחלט על הקמת בית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, הקים רקטור האוניברסיטה, פרופסור שלמה סימונסון, ועדה להקמת בית ספר לחינוך לאור התרחבותה של מערכת החינוך בארץ באותם הימים, צפתה הוועדה כי הביקוש לעובדי הוראה יעלה במהרה בכ-80% בהשוואה לביקוש באותה העת, וכי צפי זה מחייב היערכות מחדש.
במקביל, הוקמה ועדת איתור לראש בית הספר שהמליצה על ד"ר דוד חן לתפקיד. באותה העת, חן הרצה במכון ויצמן למדע בתחומי הביופיזיקה, ובמקביל עסק שם בהקמה של תוכנית נוער שוחר מדע, בשיתוף עם משרד החינוך. הוא הסכים להצעה, ונבחר לתפקיד.
בית הספר לחינוך החל לפעול בשנת הלימודים תשל"ד תחת הפקולטה למדעי הרוח, בראשה עמד אז פרופסור דניאל קארפי. במסגרת בית הספר, פעל החוג למדעי החינוך, שכלל מגמות לתואר ראשון ושני. בנוסף, פעל בבית הספר החוג להכשרת עובדי חינוך, שהחליף את המחלקה לפדגוגיה והסמיך את בוגרי האוניברסיטה לתעודת הוראה. סך חברי הסגל בראשית ימיו של בית הספר עמד על 17, ובסוף תקופת כהונתו של דוד חן כראש בית הספר, גדל מספרם ל-64.
בית הספר אורגן מחדש, בשנת 1996, במסגרת של ארבעה חוגים: החוג להיבטים התפתחותיים בחינוך, החוג לתכנון לימודים ולהוראה, החוג למדיניות החינוך וארגונו והחוג להוראת המדעים (ובתוספת יחידה להכשרה להוראה).
היסטוריה > בניין שרת

הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אנדרי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן, ובנייתו הושלמה בשנת 1970; היה זה המבנה האחרון שתכננו צמד האדריכלים ושנבנה בפועל. הבניין תוכנן כמבנה מלבני במידות זהות לזה של בניין הפקולטה לניהול השוכן מצפון לו; הבניין נבנה עם חצר פנימית, ששימשה להחדרת אור יום ואוורור למסדרונות הארוכים וגם כאזורי שהייה בהפסקות. על אחד הקירות בקומת הכניסה לבניין נמצא ציור קיר של האמן אריק בראואר. עם חנוכתו, אכלס הבניין את החוג למדעי החינוך, המחלקה לפדגוגיה והמחלקה לפסיכולוגיה. הבניין נקרא על שם משה שרת, שהיה יו"ר הוועדה שהמליצה על הקמת אוניברסיטה בתל אביב, והיה הראשון שקיבל מטעמה תואר דוקטור לשם כבוד (1965).
היסטוריה > חיים וג'ואן קונסטנטינר

בית הספר קרוי על שם ד"ר חיים קונסטנטינר (יליד 6 ביוני 1928, ליטא) ורעייתו, ד"ר ג'ואן (ילידת 10 בנובמבר 1926 ניו יורק, ארצות הברית), בתו של אליאס סוראסקי (על שמו נקראים המרכז הרפואי תל אביב והספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב). חיים וג'ואן תמכו בארגונים יהודיים ותרבותיים רבים. חיים זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (1980), ובהמשך השתתף בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ואף שימש כיו"ר.
היסטוריה > חיים וג'ואן קונסטנטינר > פרס לחינוך יהודי ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר

מדי שנה, החל בשנת 2001, ניתן בבית הספר לחינוך פרס לחינוך יהודי ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר. הפרס, הנושא את השם "פרס חיימה קונסטנטינר בחינוך יהודי", מוענק מדי שנה לאיש או ארגון אשר הצטיינו בתרומתם למען קידום החינוך היהודי. הענקת הפרס מתקיימת במסגרת אירועי חבר הנאמנים השנתי של אוניברסיטת תל אביב, במעמד משפחת קונסטנטינר ונציגים מהנהלת האוניברסיטה. החתומים על תעודת הפרס מטעם האוניברסיטה הם נשיא האוניברסיטה והרקטור.
רשימת זוכי הפרס מיום היווסדו ועד היום:
2001 – אברהם בורג
2002 – פרופסור שלמה (סימור) פוקס
2003 – מתוקה בנג'מין
2004 – בית הספר "תרבות", מקסיקו
2005 – שלמה דוברת
2006 – פרופסור מיכאל (מייקל) שטיינהרט
2007 – בתי הספר דנציגר, קריית שמונה, ובית החינוך שער הנגב, מועצה אזורית שער הנגב
2008 – מרכז בינ"ה, רמת אפעל
2009 – תיכון חדש, תל אביב
2010 – המרכז לטכנולוגיה חינוכית
2011 – אגף החינוך בעיריית אור יהודה
2012 – מכללת לוינסקי לחינוך
2013 – תוכנית השליחים למחנות הקיץ בצפון אמריקה - הסוכנות היהודית
2014 – בית הספר "רמז" בשכונת פרדס כץ, בני ברק
2015 – בית חינוך תיכון ע"ש יצחק רבין בכפר סבא
2016 – גבעת חביבה
2017 – התיכון הרב-תחומי עמל ליידי דייוויס תל אביב
2018 – מכון שלום הרטמן, בדגש על תוכנית בארי
2019 – יאיר צבן
2022 – מרכז יעקב הרצוג, עין צורים
2023 - בית ספר קשת, שוהם
2024 - בית ספר תל"י, רעננה
↑  לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ויו"ר הכנסת
↑  ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ממייסדי המרכז לחינוך יהודי ע"ש מלטון (האוניברסיטה העברית) ומכון מנדל למנהיגות
↑  מנהלת בית הספר היהודי מילקן בלוס אנג'לס, שיצר קשרי תאומות עם בתי הספר התיכוניים שבח מופת ובית הספר עמל ליידי דייוויס תל אביב; פעילה מרכזית בחינוך היהודי בארצות הברית בכלל ובשותפות תל אביב-לוס אנג'לס בפרט
↑  מקיים פעילות רבת-שנים בתחום החינוך היהודי
↑  עמד בראש "כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל" (ועדת דוברת) לשיפור מערכת החינוך הישראלית
↑  היה אז יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב; יזם ופעיל בתוכניות ביקורים של סטודנטים יהודיים מארצות הברית בישראל
↑  על פעילותם בתחום החינוך היהודי
↑  על פעילויותיו הפורמליות והבלתי-פורמליות בחינוך יהודי
↑  על פעילויותיו בתחום החינוך היהודי
↑  על פעילויות וירטואליות מגוונות בתחום החינוך היהודי
↑  על ההצלחה בצמצום פערים חינוכיים בנושא השפה הכתובה והדבורה וטיפוח תרבות הקריאה, ועל הפעלתה של תוכנית לימודים נרחבת להעמקת הזהות היהודית, הידע היהודי ואהבת המולדת
↑  לציון מאה שנה להקמתה
↑  לציון 100 שנה להקמת השומר הצעיר
↑  חבר כנסת ושר הקליטה לשעבר, על הקמת בית המדרש ליהדות כתרבות "מיתר" בירושלים, על האנציקלופדיה זמן יהודי חדש, על עשייה רבה בקליטת העלייה בישראל, ועל הקשר עם התנועות הרפורמית והקונסרבטיבית בארץ ובעולם כביטוי לתפיסת היהדות כפלורליסטית
מחקר

עיקר המחקר בבית הספר לחינוך מתקיים על ידי חברי הסגל.
מספר חברי סגל בבית הספר לחינוך מפעילים מעבדות מחקר, בהן הם מבצעים מחקרים ומנחים תלמידים לתארים גבוהים. מעבדות אלו עוסקות בגורמי סיכון והגנה, הגיל הרך, התפתחות הילד, התפתחות קריירה, טכנולוגיות ידע, שפה ומוח, חשיבה מתמטית, למידה וטכנולוגיה מתקדמת, מיומנויות למידה והוראה בעידן הדיגיטלי, וקשב.
מספר חברי סגל בבית הספר לחינוך מופקדים על קתדרות: פרופסור (אמריטוס) דניאל בר-טל מופקד על הקתדרה ע"ש ברונקו וייס לחקר התפתחות הילד וחינוכו, פרופסור (אמריטוס) יובל דרור מופקד על הקתדרה לחינוך יהודי, ופרופסור רפי נחמיאס וד"ר מירי ימיני מופקדים על קתדרת אונסק"ו לטכנולוגיה, אינטרנציונליזציה וחינוך.
פרט למחקר שעורכים חברי הסגל, קיימים בבית הספר לחינוך מספר מרכזי מחקר העוסקים במחקר ופיתוח בתחומים שונים, ומסייעים ביישום וביישוג של נושאים אלו: המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי (במסגרתו פועל המרכז הארצי למדע), היחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי, מרכז קלמן לחינוך יהודי, והיחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה.
בבית הספר פועלות מספר יחידות נוספות:
ארכיון לחינוך יהודי – הארכיון, על שם אביעזר ילין (בנם של דוד ילין ואיטה ילין, בתו של יחיאל מיכל פינס), מיסודה של הסתדרות המורים, הוא ארכיון ציבורי, המנוהל בפיקוח גנז המדינה. הארכיון מוציא לאור, בשיתוף כל בתי-הספר לחינוך בישראל, את כתב העת המדעי "דור לדור". בשיתוף הארכיון, הוקמה בשנת 1999 האגודה הישראלית לחקר תולדות החינוך.
Virtual TAU - פדגוגיה דיגיטלית – המרכז להוראה וללמידה אקדמית ברשת הוקם בשנת 2000, ועוסק בפיתוח מודלים פדגוגיים לצורכי של קורסים שונים המועברים בקמפוס.
אוניברסיטת תל אביב לנוער – תוכנית נוער שוחר מדע, מסגרת של פעילויות העשרה לבני נוער בתחומים אקדמיים.
בנוסף, פעלה בבית הספר ספרייה, ובהמשך עברה פיזית ואדמיניסטרטיבית להיות חלק מהספרייה למדעי החברה, לניהול ולחינוך ע"ש ברנדר-מוס, אשר שוכנת בבניין סמוך לבניין שרת.
לימודים > תואר ראשון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לימודים > תואר שני

הלימודים לתואר שני מתקיימים במסגרת 3 חוגים, כמו גם בתוכנית לחינוך רב-לשוני:
החוג לחינוך מיוחד ולייעוץ חינוכי – עוסק בייעוץ חינוכי וחינוך מיוחד.
החוג למדיניות ומינהל בחינוך – עוסק במינהל, מנהיגות, ובמדיניות החינוך.
החוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי – עוסק בהוראת תחומי הדעת המתמטיים, המדעיים והטכנולוגיים.
בנוסף לאלו, התוכנית לחינוך רב-לשוני עוסקת בנושאים הקשורים לרב לשוניוּת ולממשק שבין שפות ובין היבטים חברתיים, חינוכיים, קוגניטיביים, פסיכולוגים ופוליטיים. היא כוללת למידה של ניתוח והערכה של תוכניות לימודים, כלי הערכה ומדידה בהקשרי שפות.
לימודים > תואר שלישי

כל חברי הסגל בבית הספר שהם בדרגת מרצה בכיר ומעלה רשאים להנחות תלמידי דוקטורט. ההנחיה נעשית בהתאם להתקשרות שבין התלמיד או התלמידה לבין המנחה.
לימודים > תעודות הוראה

הסמכה להוראה מתבצעת במגוון רחב של מקצועות, הן במקצועות המתמטיקה והמדעים (בחוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי) והן במקצועות ממדעי החברה והרוח (אזרחות, איטלקית, אנגלית, היסטוריה, חינוך מיוחד, לשון עברית, מדעי החברה, מוזיקה, מחשבה יהודית, מקרא, סינית, ספרות, ערבית, צרפתית, קולנוע, תולדות האומנות, תיאטרון) ביחידה להכשרה להוראה.
לימודים > לימודי המשך ולימודי תעודה

במסגרת החוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי, מתקיימים לימודי תעודה לבוגרי תואר שני שאינו מתחום החינוך.
הערות שוליים

↑  פרופ' פאדיה נאסר אבו אלהיג'א מונתה לראש בית הספר לחינוך, באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏17 בספטמבר 2020
↑  הארץ, הכשרת מורים אקדמאיים בת"א, 39 11308, 1956, עמ' 6
↑  מצוין בידיעון האוניברסיטה תשכ"ח, בדף "זכרונם לברכה".
↑  אין מדובר בסופר משה סמילנסקי. פרופ' סמילנסקי נולד בשנת 1995, נפטר בשנת 1995. רעייתו, שרה (2006-1922), הייתה אף היא פרופסורית בבית הספר לחינוך.
↑  ידיעוני עבר של הפקולטה למדעי הרוח.
1 2 3  עודד מקדוסי ואורית איכילוב. (2016). שני 'העשורים האבודים' של בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. בתוך א. אדי-רקח וא. כהן, דינמיות בהשכלה הגבוהה (עמ' 238-213). תל אביב: אוניברסיטת תל אביב
↑  הצופה, בית ספר לחינוך יוקם בתל אביב 11328, 1969, עמ' 4
1 2 3 4  ארנון הרשקוביץ, שיחה עם דוד חן, 26.1.2022.
↑  אוניברסיטת תל אביב, הצעה להקמת בית ספר לחינוך, אפריל 1973.
↑  על המשמר, בית-ספר לחינוך באוניברסיטת ת"א, 33 9299, עמ' 4
↑  ידיעוני הפקולטה למדעי הרוח תשל"ד ותשל"ה.
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בבניין שרת למדעי החינוך באוניברסיטת תל אביב, באתר חלון אחורי: ארכיטקטורה ואידיאולוגיה בדיסנילנד מקומי (בלוג), ‏6 בפברואר 2011
↑  על המשמר, הבניין למדעי החינוך ע"ש מ. שרת ייחנך היום באוניברסיטת ת"א, 27 8204, 1970, עמ' 5
↑  אודות חיים וג'ואן קונסטנטינר, באתר בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר, ‏20 בדצמבר 2021
↑  Sharon Schatz Rosenthal, Educator Combines Two Passions in Life, Jewish Journal
↑  יקירי העיר תל אביב-יפו תשפ"א 2021, תל אביב-יפו, 2021, עמ' 11
↑  יולי חרומצ'נקו, אוניברסיטת ת"א תעניק פרס לחינוך יהודי לשלמה דוברת, באתר הארץ, 16 במאי 2005
↑  Tel Aviv University Insider, Annual Prizes, 2006, עמ' 2
↑  מילים לשבת, ערב שבת, א' בסיוון תשס"ז, 18 במאי 2007, באתר "קהילנט".
↑  האוניברסיטה: כתב העת של אוניברסיטת תל-אביב, תל אביב: אוניברסיטת תל-אביב, 2009/10, עמ' 36
↑  הודעות כלליות, המרכז לטכנולוגיה חינוכית זכה בפרס קונסטנטינר 2010, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במאי 2010
↑  בינינו, מגזין אוניברסיטת תל אביב, סתיו 2011, ע' 3.
↑  מאין באנו, באתר מכללת לוינסקי לחינוך
↑  איריס דורון מנהלת בית הספר רמז בפרדס כץ היא הזוכה בפרס קונסטנטינר לחינוך יהודי תשע"ד, ‏18 בפברואר 2014
↑  איריס דורון מנהלת בית הספר רמז בפרדס כץ היא הזוכה בפרס קונסטנטינר לחינוך יהודי תשע"ד, באתר בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר, ‏18 בפברואר 2014
↑  דיווח בפוסט בפייסבוק, 28 במאי 2015.
↑  דיווח בפייסבוק בדף של גבעת חביבה, 17 במאי 2016.
↑  Global TAU, 2017 Board of Governors: Wednesday, May 17 - Sunday, May 21, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2011, עמ' 19
↑  Shalom Hartman Institute מכון שלום הרטמן, עדכון בפייסבוק, ‏1 במאי 2018
↑  BOG 2019: Constantiner Prize Awarded to Former Parliamentarian Yair Tzaban, Tel Aviv University, ‏5 באוגוסט 2019
↑  הקתדרה ע"ש ברונקו וייס לחקר התפתחות הילד וחינוכו
↑  הקתדרה לחינוך יהודי
↑  קתדרת אונסקו לטכנולוגיה, אינטרנציונליזציה וחינוך
↑  המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי
↑  אודות, באתר במבט חדש
↑  תעודת רישום העמותה, תיק 6343/99 במחוז תל אביב, 6 בפברואר 1986. מס' עמותה 580073328.
↑  דו"ח מילולי של העמותה לשנת המס המסתיימת ביום 31.12.2016.
↑  היחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי
↑  מרכז קלמן לחינוך יהודי
↑  היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה
↑  ארכיון לחינוך יהודי
↑  Virtual TAU - פדגוגיה דיגיטלית: אודות
↑  אוניברסיטת תל אביב לנוער - נוער שוחר מדע: אודות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269102305171
פייאל קפדיה

| --- | --- |

 לידה:  1986 (בת 39 בערך) מומבאי, הודו 
 מדינה:  הודו 
 השכלה:  המכון לסרטים וטלוויזיה של הודו  St. Xavier's College, Mumbai  Sophia College for Women 
 
פייאל קפדיה (בהינדי: पायल कपाड़िया; נולדה ב-4 בינואר 1986) היא יוצרת קולנוע הודית.
קורות חייה

קפדיה נולדה במומבאי ב-4 בינואר 1986 לציירת ואמנית הווידאו נאליני מלאני ולפסיכואנליטיקאי שיילש קפדיה.
קפדיה הלכה לבית הספר רישי ואלי, פנימיה באנדרה פרדש. כחלק ממועדון הסרטים של בית הספר היא נחשפה לראשונה ליוצרי סרטי אוונט-גארד ובהם ריטוויק גאטאק (אנ') ואנדריי טרקובסקי. היא למדה במכללת סנט חביאר במומבאי, וקיבלה תואר שני ממכללת סופיה לנשים של אוניברסיטת מומבאי.היא עבדה חמש שנים במומבאי, בפרסום וסיוע לאמן וידאו.
לאחר מכן היא המשיכה ללמוד בימוי קולנוע במכון הקולנוע והטלוויזיה של הודו.
קריירה

ב-2017, סרטה הקצר "ענני אחר הצהריים" היה הסרט ההודי היחיד שנבחר לפסטיבל קאן ה-70.
בשנת 2021, היא זכתה בפרס עין הזהב לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל קאן ה-74 על סרט הבכורה שלה " לילה של לא לדעת כלום" (אנ').
בשנת 2024, היא זכתה בפרס גרנד פרי בפסטיבל קאן ה-77 על הסרט העלילתי "כל מה שאנחנו מדמיינים כאור". הסרט גם זיכה אותה במועמדות לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר.
הסרט הוצג כסרט מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-54 ברוטרדם, שם הוקרן ב-30 בינואר 2025.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד> במאית | תפקיד> תסריטאית | תפקיד> אחר | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | אבטיח, דג וחצי רוח רפאים | כן | לא | לא | סרט קצר |
| 2015 | המנגו האחרון לפני המונסון | כן | כן | עורכת | סרט קצר |
| 2017 | ענני אחר הצהריים | כן | כן | לא | סרט קצר |
| 2018 | ומה אומר הקיץ | כן | כן | לא | סרט קצר |
| 2021 | לילה של לא לדעת כלום | כן | כן | לא |  |
| 2024 | כל מה שאנחנו מדמיינים כאור | כן | כן | לא |  |
הערות שוליים

↑  "An interview with Payal Kapadia about "And What Is the Summer Saying"". Berlinale Shorts (בגרמנית). 12 בפברואר 2018. נבדק ב-26 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Geeta Kapur (2000). When Was Modernism: Essays on Contemporary Cultural Practice in India (PDF). Delhi: Tulika. p. 57. ISBN 81-89487-24-8. ארכיון (PDF) מ-22 באוגוסט 2019. נבדק ב-15 בדצמבר 2024. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Dore, Bhavya (7 ביוני 2017). "Payal Kapadia: Over the Clouds". Open: The Magazine. ארכיון מ-17 בפברואר 2024. נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Who Is Payal Kapadia? The Director Wins Best Documentary Award In Cannes" (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-20 ביולי 2021. נבדק ב-2021-07-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meet FTII student Payal Kapadia, whose film Afternoon Clouds, was selected for Cannes 2017". Firstpost. 2017-06-10. ארכיון מ-7 במאי 2024. נבדק ב-2021-07-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cannes 2021: India's Payal Kapadia wins best documentary award". Hindustan Times (באנגלית). 18 ביולי 2021. ארכיון מ-9 באוקטובר 2023. נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mumbai-based film-maker Payal Kapadia wins Best Documentary Award at Cannes". The Economic Times. 19 ביולי 2021. ISSN 0013-0389. ארכיון מ-19 במאי 2024. נבדק ב-13 בספטמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The 77th Festival de Cannes winners' list". Festival de Cannes (באנגלית אמריקאית). 2024-05-25. ארכיון מ-28 במאי 2024. נבדק ב-2024-10-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mogul, Rhea (2024-05-27). "India celebrates historic Grand Prix win at the Cannes Film Festival". CNN (באנגלית). ארכיון מ-24 בספטמבר 2024. נבדק ב-2024-10-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Limelight: All We Imagine as Light". International Film Festival Rotterdam. נבדק ב-7 בינואר 2025. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2017024571  VIAF: 251348132   WorldCat (עם VIAF): 251348132
הוגו בטאואר

| --- | --- |

צילום מאת וילהלם וילינגר משנות ה-1920
 לידה:  18 באוגוסט 1872 באדן, על יד וינה, אוסטריה, ציסלייטניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצח:  26 במרץ 1925 (בגיל 52) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מדינה:  אוסטריה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  ספרות בלשית
 יצירות בולטות:  העיר ללא יהודים 
 
הוגו בטאואר, בשמו המלא הוגו מקסימיליאן בטאואר (בגרמנית: Hugo Maximilian Bettauer;‏ 18 באוגוסט 1872 באדן, על יד וינה – 26 במרץ 1925 וינה) היה סופר, תסריטאי ועיתונאי יהודי-אוסטרי. רבים מספריו היו רבי מכר בזמנו וחלקם עובדו לסרטים – כמו "הרחוב ללא שמחה" (Die freudlose Gasse) (אנ') בבימוי גאורג וילהלם פאבסט (אנ') (1925) על עולם הזנות, ו"העיר ללא יהודים" (Die Stadt ohne Juden) (1924) בבימוי הנס קרל ברסלאואר (אנ'), סאטירה נגד האנטישמיות.
בטאואר נרצח על ידי קיצוני ימני, בגלל התנגדותו לאנטישמיות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בטאואר נולד בשנת 1872 בעיר באדן שבאוסטריה (אז במסגרת ציסלייטניה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית) כבנם הצעיר של הברוקר ארנולד (סמואל אהרן) בטאואר מלבוב (למברג) ושל אנה לבית וקר. לבטאואר שתי אחיות גדולות ממנו - הרמינה (מיכי) ומתילדה. בשנים 1887–1888 יחד עם קרל קראוס, לימים סופר בעצמו ומבקר ספרות, למד בכיתה ד'  בגימנסיה ע"ש פרנץ יוזף בשטובנבאסטיי בווינה. קרואס הפך למבקרו החריף ביותר לכל אורך חייו.
בגיל 16 ברח בטאואר מהבית והפליג לאלכסנדריה במצרים, משם הוחזר הביתה על ידי הקונסול האוסטרי.
בשנת 1890  המיר דתו היהודית בנצרות האוונגלית (לותרנית)
ובאותה שנה הצטרף ליחידה קיסרית לציידי ההרים (אנ') לשנת התנדבות.
שאיפה זו הייתה אחת הסיבות לרצון להתנצר והבחירה בלותרניזם מוסברת על ידי הנגישות הגדולה יותר של דת זו כלפי המועמדים היהודים להתנצרות.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > פעילותו בארצות הברית ובגרמניה

לאחר ששירת חמישה חדשים במחוז טירול עזב בטאואר את הצבא בגלל קשיים ביחסיו עם המפקדים. יחד עם אמו עבר לגור בציריך ובשנת 1896 בגיל 24 ירש נכסים משמעותיים מאביו.
בציריך התחתן עם אהבת נעוריו, אולגה שטיינר, ואחרי מות אמו, היגר עימה לארצות הברית. בעת חציית האוקיינוס, תוך כדי ספקולציה אומללה איבד בטאואר את כל כספיו. יחד עם אולגה נשאר בניו יורק עד שנת 1899. היא הופיעה שם כשחקנית. אף על פי שקיבל את האזרחות האמריקאית לא הצליח למצוא עבודה. הזוג נסע לברלין, בה נולד בנם הלמוט (היינריך גוסטב הלמוט).
בברלין עבד בטאואר כעיתונאי והתפרסם בחשיפתן של מספר שערוריות. אחת מהן, שימשה לו השראה לספר שכתב ,"בובי", משנת 1921, שבו סיפר על חוטף ילדים עשיר וכוחני.
בשנת 1901 אחרי התאבדות מנהל העיתון "ברלינר הופתיאטר" שנאשם בשחיתות, גורש בטאואר מפרוסיה, ועבר למינכן בה עבד בתיאטרון הקברט "אחד עשר התליינים" ("Die Elf Scharfrichter") (גר'). בסתיו 1901 הוא נסע להמבורג, שם התמנה למנהל המגזין המקצועי "Küche und Keller" ("מטבח ומרתף").
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

מיד בתום המלחמה עבד בטאואר ככתב עבור כמה עיתונים מניו יורק ויזם בניו יורק תוכנית סיוע לתושבי וינה. אחרי שנת 1920 התחיל לחבר מספר רב של רומנים, בקצב של ארבעה-חמישה בשנה. התמחה בבלשים עם מסר חברתי שהפכו לפופולריים מאוד. הוצאתם לאור בחו"ל, בברלין וניו יורק הוסיפה ליוקרתם.
ביוגרפיה > חזרתו לארצות הברית ופעילותו בימי מלחמת העולם

אחרי גירושיו מאשתו הראשונה, הכיר בטאואר בהמבורג את הלנה מילר, שהייתה אז בת 16.
בשנת 1904 הם נסעו לאמריקה והתחתנו על סיפון האונייה. באותה שנה נולד בנם רג'ינלד פארקר בטאואר. בניו יורק חזר בטאואר לעבוד כעיתונאי והתחיל לחבר רומנים בסדרות פרקים שפורסמו בעיתונים.
ב-1910 חזר לווינה והועסק על ידי העיתון נויה פרייה פרסה. כשבתחילת מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בקשתו נדחתה בגלל אזרחותו האמריקאית. ב-1918 אחרי שהיה מעורב בקטטה עם עובד דפוס בעל הפרעה שכלית פוטר בטאואר מהעיתון.
ביוגרפיה > "העיר ללא יהודים"

הרומן המפורסם ביותר של בטאואר היה Die Stadt ohne Juden (סרט קולנוע: העיר ללא יהודים) משנת 1922, סאטירה נגד האנטישמיות שגאתה אז במרכז אירופה. בספר, פוליטיקאי דמיוני הורה על גירושם של כל יהודי וינה. בתמונות מעוררות אימה שהתבררו ככמעט נבואיות, החליטה אוסטריה לשאול מהארצות השכנות שלושים רכבות להובלת בקר על מנת לבצע את הגירוש למזרח של היהודים ומטלטליהם. בספר מוצגים אזרחי וינה כחוגגים את הגירוש, אולם הרגשות השתנו אחרי שהתיאטראות, חנויות הכל בו, בתי המלון ועירות הקיט התמוטטו. הכלכלה נפגעה במידה כזאת שקמה תנועה עממית שדרשה את החזרת היהודים. בינתיים בהיעדרם של היהודים המפלגה האנטישמית פשטה את הרגל. הגירוש בסופו של דבר בוטל והיהודים התקבלו חגיגית בחזרה לווינה.
הסוף האופטימי והנאיבי של הספר לא תאם כלל למציאות בבוא הימים.
עם זאת באותה תקופה נמכר הספר "העיר ללא יהודים" ב-250,000 עותקים בשנה הראשונה. הוא היה לספר המדובר ביותר של בטאואר, ורכש לו מעריצים ואויבים כאחד. אוהדי התנועות הנאציות תקפו אותו ואת יצירותיו והוקיעו אותו כ"משורר האדום" ו"משחית הנוער".
ביוגרפיה > פעילותו כעיתונאי חוקר

בנוסף הקים בטאואר שבועון בשם Bettauers Wochenschrift (השבועון של בטאואר) שעורר פולמוסים רבים בגלל תכניו השמאליים והפרובוקטיביים
יחד עם רודולף אולדן  הקים ב-1924 מיזם תקשורתי נוסף אך קצר ימים, השבועון " Er und Sie. Wochenschrift für Lebenskultur und Erotik ("הוא והיא. שבועון לחיי תרבות וארוטיקה"). עיתון זה נסגר אחרי חמישה גליונות בלבד.
הכתיבה הביאה לבטאואר תגמולים רבים על זכויותיו כיוצר אחרי שספריו שימשו בסיס לעיבודים לבמה ולקולנוע.
בשנת 1925 פאבסט ביים גרסה קולנועית לרומן שלו "Die freudlose Gasse" (הרחוב ללא שמחה) שבו עשתה גרטה גרבו את הופעת הבכורה שלה בסרט בינלאומי. ב-1924 הבמאי הנס קרל ברלסאואר והשחקנים הנס מוזר ופרדיננד מיירהופר התפרסמו גם הם לראשונה הודות לסרט לפי יצירה של בטאואר, הפעם "העיר ללא יהודים".
בגלל גישתו כ"עיתונאי חוקר" ועמדתו למען פתיחות ושחרור מיני, עמד בטאואר תכופות במוקד של מחלוקות ציבוריות. הותקף כ"סופר שפכים" (Asphaltliterat), עיתונו נתבע בגין השחתת המוסר הציבורי. על רקע זה קיבל איומים פומביים והיו שקראו לרציחתו. לבסוף הוא יצא זכאי במשפט ובעקבות זאת עלתה תפוצת המגזין השבועי שלו ל-60,000, הגדולה ביותר מבין כל השבועונים המקומיים. במרץ 1925 נשקלה הגדלה נוספת בתפוצה.
ביוגרפיה > מותו

פרט לכינויים שהודבקו לו, בשנת 1925 היה בטאואר יעד לסדרת מאמרים מאת חבר במפלגה הנאצית שקראו ל"עשיית מעשה רדיקלי של עזרה עצמית" ול"עשיית דין על ידי לינץ' נגד מזהמי עמנו".
ב-10 במרץ 1925 טכנאי שיניים בשם אוטו רותשטוק ירה בבטאואר מספר פעמים. בטאואר נלקח לבית החולים עם פצעים חמורים ונפטר שם ב-26 במרץ 1925.
עוד לפני שהוא מת, פרצו ויכוחים סוערים עד כדי אלימות במועצת העיר וינה בנוגע למניעי המתנקש. רותשטוק עצמו המשיך לטעון כי מחה נגד חוסר המוסריות של סופר שהתפרסם בעיקר בזכות התיאורים המיניים המפורשים שבספריו.
הסתבר בהמשך שרותשטוק היה בעבר חבר במפלגה הנציונל-סוציאליסטית אותה עזב במרץ אותה שנה. הוא נתמך על ידי סנגורים ואוהדים בעלי קשרים הדוקים עם הנאצים.
מקובל לחשוב שגם להגחכת האנטישמיות כפי שבאה לידי ביטוי בספר ובסרט "העיר ללא יהודים" היה מקום במניעים לרציחתו של בטאואר. בית המשפט הורה על אשפוזו של רותשטוק בבית חולים פסיכיאטרי ממנו השתחרר אחרי 18 חדשים.
גופתו של הוגו בטאואר נשרפה והובאה לקבורה במשרפת זימרינג בווינה.
מבחר ספריו > רומנים

Im Banne von New York, 1907 (תחת קסמה של ניו יורק)
Im Kampf ums Glück, 1907 (הדפסה מחדש 1926)
Auf heißem Boden, 1907
Im Schatten des Todes, 1907 (הדפסה מחדש 1925)
Aus den Tiefen der Weltstadt, 1907
Faustrecht, 1919
Hemmungslos, 1920 (הדפסה מחדש 1988)
Bobbie auf der Fährte, 1921 (הדפסה מחדש 1926 תחת הכותרת "Bobbie oder die Liebe eines Knaben")
Die drei Ehestunden der Elizabeth Lehndorff, 1921
Der Frauenmörder, 1922
Der Herr auf der Galgenleiter, 1922
Das blaue Mal, 1922
Die Stadt ohne Juden, 1922 (הוצאה לאור מחודשת 1988, 1996)
Der Kampf um Wien, 1922/23 מהדורה מקצורת תחת הכותרת Ralph und Hilde 1926)
Die lustigen Weiber von Wien, 1924
Gekurbeltes Schicksal, 1924
Die freudlose Gasse, 1924 (הוצאה מחודשת 1988)
Das entfesselte Wien, 1924
Die schönste Frau der Welt, 1924
Memoiren eines Hochstaplers, 1924
Kampf ums Glück, 1926
Gesammelte Werke in sechs Bänden ("Collected Works in Six Volumes"), Salzburg, 1980 (אסף יצירותיו בשישה כרכים)
(כולל Kampf um Wien/Das entfesselte Wien/Die freudlose
Gasse/Die Stadt ohne Juden/Faustrecht/Hemmungslos
מבחר ספריו > נובלות

Der Tod einer Grete und andere Novellen, 1926
Geschichten aus dem Alltag, 1926
מבחר ספריו > מחזות

Die Stadt ohne Juden (יחד עם הנס זאסמן), 1922
Die blaue Liebe (יחד עם קלמנס וייס-קלווה, 1924
מבחר ספריו > עיתוניו

Er und Sie, 14 February – 13 March 1924
Bettauers Wochenschrift 15 May 1924 – 26 August 1927
Der Bettauer Almanach für 1925, 1925
בתרגום לעברית

עיר בלי יהודים - רומן על היום שאחרי מחר בתרגום חנן אלשטיין, ההוצאה אפרסמון ספרים בע"מ, מרץ 2023
הערות שוליים

↑  רודולף אולדן, באתר hmn.wiki (באנגלית)
↑   גילי איזיקוביץ, יש פה משל על ישראל של היום, באתר הארץ, 13 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258775205171  PLWABN: 9810596462805606  BIBSYS: 90168607  BnF: cb14079506s (data)  CiNii: DA11214593  GND: 11851038X  ICCU: CFIV134722  ISNI: 0000 0001 0880 8504  LCCN: n90644199  MusicBrainz: 896ec202-cf40-4f99-a026-065d3d56c24b  NKC: jx20071116007  NLA: 35784606  NLK: KAC202244158  NTA: 073930156  RERO: 02-A003001855  SUDOC: 086325183  Trove: 1086267  VcBA: 495/334813  VIAF: 25393409   WorldCat (עם VIAF): 25393409 
המגזין השבועי של הוגו בטאואר, "הוא והיא" במהדורתו הראשונה, 1924
כד הקבורה של הוגו בטאואר במשרפת זימרינג - ארקאדנהוף בווינה