stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהלת תיאום פעולות אכיפה
ארגון ומבנה היחידה

היחידה מונה כ־180 תקני כח אדם המחולקים לזרועות מבצעיות (הכוללות לוחמים עם הכשרת יס"מ והשלמת לוחמה ביחידה), זרוע מודיעין וחקירות, זרוע תיאום ופיקוד ומטה. הזרועות המבצעיות מחולקות לפלגות לוחמים בפריסה ארצית מצפון עד דרום.
השתתפות היחידה באירועים מרכזיים

אירועי הפרות סדר קשים כגון: אבו ח'דר ו"שומר חומות"
הריסת בתי מחבלים
נטרול מחבלים בקרית גת ושער שכם
השתלטות על ספינת המרמרה (המשט לעזה) עם הגעתה לנמל אשדוד
נטרול מחבל אשר ביצע חיסול בטירה
אבטחת נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בביקורו בארץכח פורצים של לוחמי מתפ"א בעת מבצע מעצרים
לוחמי מתפ"א במלחמת חרבות ברזלאבטחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה בביקורו בארץ
אבטחת ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בביקורו בארץ
פינוי הכפר אום אל-חיראן
אירועי סדר ציבורי כגון: הפגנות סטודנטים, הפגנות בלפור והפגנות בני העדה האתיופית
מבצעי אכיפה כלכליים נגד ארגוני הפשע בישראל
פינוי בית המריבה בחברון
סיוע בהקמת תשתיות לאומיות – קו החשמל 161 בקלנסווה
חיסול חוליות מחבלים בקרב על קיבוץ בארי במתקפת הפתע של ארגון הטרור חמאס ביום הראשון למלחמת חרבות ברזל
מפקדי מתפ"א

| שם | תקופת כהונה כמפקד היחידה | הערות |
| --- | --- | --- |
| רפי פלד | 2004–2007 |  |
| מנשה ארביב | 2007–2009 |  |
| אמיר גור | 2009–2012 |  |
| בועז גולדברג | 2012–2015 |  |
| אייל ראון | 2015–2016 | ממלא מקום |
| אייל אזולאי | 2016–2020 | כיום סגן מפקד מרחב נגב |
| אייל ראון | 2020-2024 |  |
| דורון ריגל | 2024 |  |
הערות שוליים

↑  איציק סבן, הלוחם היחיד מיחידתו ששרד את הקרב בבארי: "המפקד שלי נהרג - והציל את חיי", באתר ישראל היום
יחידת מתפ"א ומפכ"ל המשטרה
לוחמי מתפ"א באימון מוסק
לוחמי מתפ"א בסיור רכוב
לוחם מתפ"א באימון
לוי בנימין

ערך זה עוסק במפקד הבריגדה היהודית. אם התכוונתם ליהודי הראשון שזכה במדליית הכבוד (ארצות הברית), ראו .
לוי בנימין במדי החטיבה היהודית הלוחמת, תחילת 1945
משה שרת ולוי בנימין, איטליה, 1945
לוי בנימין (שמו האנגלי: ארנסט פרנק בנג'מין (Ernest Frank Benjamin);‏ 5 בפברואר 1900 – 14 במרץ 1969) היה יהודי קנדי שהגיע לדרגת בריגדיר (המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) בצבא הבריטי ומפקד הבריגדה היהודית.
ביוגרפיה

לוי בנימין  נולד בטורונטו שבקנדה. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' שבאנגליה, ולאחר מכן במכללה לפיקוד ומטה בקמברלי. בנימין הוסמך לקצונה ב-1919 ושירת שנים רבות בחיל ההנדסה הבריטי בטורקיה, הודו, מלאיה, סינגפור ומדגסקר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על חטיבת ההנדסה הימית. לאחר מכן פיקד על מרכז האימונים המשולב למזרח התיכון ולאיטליה, והגיע לדרגת רב-סרן. כאשר הוקמה הבריגדה היהודית בשנת 1944 החליטו הבריטים, במחווה כלפי הנהגת היישוב וההנהלה הציונית, למנות קצין יהודי משורות הצבא הבריטי להיות מפקד החטיבה. התפקיד הוטל על לוי בנימין. בנימין קיבל עליו ברצון את התפקיד, למרות שלא היה מקורב לחוגים היהודיים והציוניים. בקבלו את הפיקוד על החטיבה נערך לכבודו מסדר של כל החטיבה. בדבריו ללוחמים אמר להם:
הופקדתי עליכם מטעם האומה היהודית, וכל העולם היהודי צופה עליכם
.
יחסו ליהדות

ידיעותיו ביהדות לא היו רבות. אבל הוא התגאה ביהדותו ובמשך שנות שירותו התפרסם כמי שמביא כבוד לעם היהודי. הוא ראה לעצמו כבוד רב בכך שבחרו דווקא בו כמפקד הבריגדה. הוא אפילו נהג ללמוד עברית עם הרב של הבריגדה. במרוצת שרותו הצבאי בעולם נהג לשהות ביום הכיפורים במקום בו יוכל לקחת חלק בתפילות.
עם הרב הצבאי של הבריגדה היהודית, הרב משה דב קספר, הוא סיכם על הדברים הבאים:
בשר חזיר לא יוגש לחיילי הבריגדה.
יום המנוחה הרשמי יהיה שבת.
במידת האפשר ינוחו בשבת.
לרב הצבאי תינתן רשות לארגן מטבח כשר.
הרב הצבאי סיכם: "כל ההחלטות הללו בוצעו הלכה למעשה".
יחסו לטיפולם של חיילי הבריגדה בשארית הפליטה

אחריותו ותפקידו כקצין בכיר בצבא הבריטי, אסרו עליו להיות מעורב, ואפילו לדעת, על המתרחש בתחום העברת הפליטים היהודים מגרמניה ואוסטריה לאיטליה. עם זאת הוא ידע, אישר ואהד את המבצע הזה ונתן יד חופשית בפעולה זו.
משרדי הרבנים הצבאיים שתפקידם היה לספק שרותי דת לחיילים היו גם שותפים לטיפול בפליטים: חינוך יהודי לילדים בקהילות וסיוע בארגון העפלתם לארץ ישראל. הרב ד"ר משה א. יפה, רב צבאי ראשי בבריגדה, מספר כי הוא בקש מהבריגדיר הגדלת הצוות כדי שיוכל לטפל בכל הנושאים, אשר הגיעו לטיפולו. הבריגדיר השיב לו: "הבט יפה יקירי, ידוע לך שאני מרכיב מונוקל כדי לראות את הדברים בצורה יותר טוב, אולם קורה שהמונקל שלי נשמט".
עוד מספר הרב, כאשר חיילי הבריגדה חזרו לארץ ישראל, אחדים מהם נשארו באירופה לסייע בהעפלה. במקומם חזרו ארצה חלק מהעקורים הצעירים. בנימין בא להפרד מהחיילים ושם לב כי אחדים מהם, אינם חיילים. בנימין היפנה את מבטו לרב כאשר המונוקל שלו שמוט. בסיום תפקידו הוא הכריז כי: "חיילי הבריגדה פעלו הרבה למען אחיהם הסובלים באירופה, הרבה יותר מאשר סופר כאן (בעצרת פרידה בה'תש"ו) ויותר ממה שידוע לי. אני גאה על כך, שהם מילאו את חובתם לעמם".
בריגדיר לוי פיקד על הבריגדה שפעלה בצפון איטליה בשנת 1945 כחלק מהארמייה השמינית, עד לפירוקה ב-1946.
לאחר המלחמה שירת בהונג קונג עד לפרישתו ב-1950, אז הועלה לדרגת בריגדיר כדרגה אישית. נפטר באנגליה בשנת 1969.
לקריאה נוספת

דב קנוהל, עורך ראשי, בהתנדב עם - מתנדבים דתיים במלחמת העולם השנייה, פרק 18: הבריגדיר לוי בנימין ז"ל - עמ' 286 ואילך, איגוד החיילים המשוחררים בישראל ומורשת, הוצאת ספרים בע"מ, תל אביב.
הערות שוליים

1 2  המקור : דב קנוהל מפי הרב משה דב קספר, הרב הצבאי הראשי לבריגדה, עמוד 286
| התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| כללי | התנדבות היישוב לצבא הבריטי • היישוב במלחמת העולם השנייה • הבריגדה היהודית • לוי בנימין - מפקד הבריגדה • הפלמ"ח • צנחני היישוב • מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי • שבויי היישוב במלחמת העולם השנייה • הרבנים הצבאיים • אות ההתנדבות |  |
| היחידות | פלוגת ההובלה 462 • פלוגת הנדסה 745 ("סולל בונה") • מתנדבי היישוב בחיל החפרים  •  מתנדבי היישוב בבאפס • הרגימנט הארץ-ישראלי • חיל העזר לנשים • פלוגת מובילי המים 148 • יחידת הקומנדו 51 • קבוצת החקירה המיוחדת |  |
| אתרים | פיוג'י • טרוויזיו • בריזיגלה • המערכה על נהר סניו • בית הקברות הצבאי ברוונה |  |
| אישים | משה שרת • יוסף אלמוגי • יצחק בן-אהרן • מרדכי מקלף • עזר ויצמן • חיים הרצוג • אהרן רמז • חיים לסקוב • מאיר זורע • שלמה שמיר |  |
ראו גם פורטל היישוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12826955f (data)  ISNI: 0000 0000 0029 947X  VIAF: 49351916   WorldCat (עם VIAF): 49351916
איתמר הנדלמן סמית

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1976 (בן 48) אילת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 שם עט:  Ithamar Ben-Canaan, איתמר בן כנען 
 עיסוק:  סופר ועיתונאי
 שפות היצירה:  עברית
 
איתמר הנדלמן סמית (ידוע גם בשם העט איתמר בן כנען; נולד ב-30 במאי 1976 באילת) הוא סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם איתמר הנדלמן וגדל בעיר אילת עד שהיה בן עשר, אז עברה משפחתו לעיר הרצליה.
את צעדיו הראשונים בעיתונות החל הנדלמן סמית בגיל 17, במקומון צומת השרון של רשת שוקן. לאחר מכן כתב במשך מספר שנים במגזין "תרבות מעריב", במוסף "סופשבוע" של מעריב ובמוסף הערב של גלובס. במשך כשלוש שנים, בין חורף 2006 ועד קיץ 2009, שימש עורך התרבות של רשת עיתוני העיר ובעל טור במקומון "העיר" וקודם לכן בטיים אאוט תל אביב.
בשנת 1999, בגיל עשרים ושלוש, יצא לאור קובץ סיפוריו הראשון "לאן נעלמת אריק איינשטיין" בסדרת "הכבשה השחורה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2001 שימש כעורך הפרוזה הראשי של "ספריית מעריב" וכן ערך את הסדרה "אפור". באותה שנה יצא לאור ספרו "לחלום על ג'אנק פוד", אוסף של 22 סיפורים קצרים. בנוסף תרגם לעברית, יחד עם אדם הורוביץ, ספר שירים של צ'ארלס בוקובסקי שיצא בשם "כשהשחר זוחל כמו פורץ דרך הווילון לקחת לך את החיים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2002 פרסם קובץ שירים "כמו הכלבים האלה שמתים מצער כשהבעלים שלהם נוסעים לחופשת סוף שבוע", בהוצאת מעריב.
בשנת 2004, עם זוגתו לשעבר, הצלמת אולגה ("אולה") בורוזינה, הוציא לאור את הרומן הפרובוקטיבי "פתוחה".
הנדלמן סמית פרסם טור שבועי ב"עכבר העיר" עד סגירת השבועון. אחר כך כתב ב"הארץ", במדור הדעות ובאתר האינטרנט של העיתון.
החל מ-2009, הוא מתגורר בפריז, צרפת, עם אשתו, נספחת התרבות הבריטית בצרפת, ג'וליה קרולין אן הנדלמן סמית. לאחר נישואיהם הוסיף את שם משפחתה, סמית, לשמו.
בשנת 2012 יצר את הסרט התיעודי "שלום בלפסט?" על הסכסוך בצפון אירלנד. במסגרת צילום הסרט גר בעיר בלפסט ותיעד כיצד משתקף הסכסוך הישראלי-פלסטיני בסכסוך המקומי. בעוד הקתולים של צפון אירלנד מזדהים עם מאבקם של הפלסטינים נגד הכיבוש הישראלי, הפרוטסטנטים מצדדים ומעריצים את מדינת ישראל.
בשנת 2014 יצא לאור ספרו "הבלש הבריטי", רומן בלשי המתרחש בתל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו "לפני שמש" בהוצאת כתר.
הערות שוליים

↑  Ithamar Handelman Smith‏, באתר האינטרנט "Famous Peoples" (באנגלית)
↑  פרוזה - מקור, באתר הארץ, 11 בפברואר 2002
↑  ביקורות:
מיכל זמיר, חצי הכוס המלאה, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2004
עמרי הרצוג, פורנוגרפיה למהדרין / סרט טלוויזיה אירוטי / צו התשוקה והקהילה / הולדן קולפילד הישראלי, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2004
↑   איתמר הנדל סמית, איך נהפכה השפה העברית לטרנד לוהט על נהרות ברלין ולונדון, באתר הארץ, 20 בפברואר 2025
↑  נירית אנדרמן, למה הפרוטסטנטים האירים תומכים בישראל, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2012
↑   חנה הרציג, התמימות של דור הפרחים בעיניים היפסטריות, באתר הארץ, 5 בינואר 2015
↑  יובל אביבי, "לפני שמש": רוח הרפאים של הגבר הלבן, באתר הארץ, 7 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518825405171  BnF: cb170066901 (data)  GND: 1144217377  ISNI: 0000 0000 6663 8710  LCCN: no95017259  VIAF: 315203185   WorldCat (עם VIAF): 315203185
ניקולא סרקוזי

.
ניקולא סַרקוֹזי (שם מלא בצרפתית: Nicolas Paul Stéphane Sárközy de Nagy-Bócsa;‏ נולד ב-28 בינואר 1955 בפריז) הוא פוליטיקאי צרפתי, שר ברפובליקה הצרפתית, ונשיאה השישי של הרפובליקה הצרפתית החמישית, וה-23 במספרו בכלל, ממאי 2007 ועד מאי 2012. כמו כן, מתוקף תפקידו כנשיא צרפת, שימש כנסיך-שותף של אנדורה.
החל מנובמבר 2004 ועד מאי 2007 כיהן סרקוזי כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP) – שנכון לשנת 2015 היא מפלגת המיעוט בצרפת. המפלגה, המוגדרת שמרנית וממוצבת במשבצת מרכז-ימין במפה הפוליטית, נוסדה על ידי נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק. בעבר היה חבר האספה הלאומית – בית הנבחרים של צרפת, תפקיד שממנו התפטר עם מינויו כשר הפנים. סרקוזי גם כיהן בתפקידי שר נוספים, כולל שר האוצר.
במהלך תקופת נשיאותו של ז'אק שיראק היה מקובל לראות את סרקוזי כ"מספר שלוש" בהיררכיית הכוח בצרפת, לאחר שיראק עצמו וראש הממשלה דומיניק דה וילפן. סרקוזי נבחר בינואר 2007 על ידי מפלגתו כמועמדה להתמודדות על נשיאות צרפת, בניגוד לדעתו של שיראק, שראה בבן טיפוחיו דה וילפן את יורשו המיועד. בתום שני סיבובי בחירות שנערכו באפריל-מאי 2007 נבחר סרקוזי לנשיא צרפת, כשהוא מביס את המועמדת הסוציאליסטית סגולן רויאל לאחר מרוץ צמוד.
בבחירות לנשיאות צרפת 2012 הפסיד למועמד הסוציאליסטי פרנסואה הולנד בסיבוב שני ברוב של 52%-48%. בנובמבר 2014 שב סרקוזי לכהן כנשיא "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP), וממנה ייסד מפלגה חדשה – "הרפובליקנים", לצורך התמודדות בבחירות ב-2017, אך הפסיד בפריימריז לראש הממשלה תחתיו, פרנסואה פיון.
לאורך הקריירה שלו נודע סרקוזי כפוליטיקאי רב-תחומי השׂשׂ להביע דעה נחרצת בכל נושא שעל הפרק, ועוד לפני ריצתו הרשמית לנשיאות היה מרואיין מבוקש באמצעי התקשורת. הוא נחשב נִצי בדעותיו, ונאומיו וראיונותיו מתאפיינים בסגנון התבטאות ישיר, נחרץ ושנון – או, על פי הגדרת יריביו, בוטה ומזלזל. בעוד תומכיו רואים בו מנהיג כריזמטי ורב תושייה, מאשימים אותו יריביו בפופוליזם ובשאפתנות דורסנית. ערכי "חוק וסדר" שקידם במדיניותו כשר פנים נתפשו בידי מבקריו כדיכוי, וגישתו הכלכלית, המעדיפה כלכלת שוק בנוסח אמריקני, הקנתה לו מבקרים רבים מהשמאל הצרפתי.
במרץ 2021 הורשע בניסיון לשחד שופט, הוא נידון לשנת מאסר בפועל ושנתיים על תנאי. כעבור חצי שנה הורשע במימון בלתי חוקי של קמפיין הבחירות שלו לנשיאות בשנת 2012, ונידון לשנת מאסר.
ביוגרפיה > רקע משפחתי

אביו של סרקוזי, פאל נוג'-בוצ'אי שארקזי (Pál Nagy-Bócsay Sárközy), היה בן למשפחת אצולה הונגרית שנמלט מהונגריה עם כניסת הצבא האדום ב-1944. הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, שינה את שמו לפול סרקוזי ולאחר מספר שנות שירות התאזרח בצרפת. ב-1949 נישא לאנדרה מלאך, סטודנטית למשפטים ולימים עורכת דין בולטת.
סבו של סרקוזי, אביה של אימו, אנדרה, היה יהודי-ספרדי מומר. הסב, ד"ר בנדיקט מלאך, היה רופא פריזאי אמיד שנולד למשפחה בת שבעה ילדים בסלוניקי שביוון. השם שניתן לו בלידתו היה בניקו. מוצאה של משפחת מלאך היה, ככל הנראה, בפרובאנס שבצרפת, משם גורשה בשלהי ימי הביניים והשתקעה בסלוניקי. בגיל 14, היגר בניקו מלאך יחד עם אימו לצרפת, למד רפואה, התגייס לצבא הצרפתי והשתתף במלחמת העולם הראשונה בתור רופא. הוא התאהב באחת האחיות ששירתו איתו וכדי להינשא לה המיר את דתו לנצרות קתולית ושינה את שמו לבנדיקט.
פול ואנדרה סרקוזי הביאו לעולם שלושה בנים, ניקולא, הבן האמצעי, נולד ב-1955. שני אחיו הם גִיוֹם (יליד 1951, כיום איש עסקים), ופרנסואה (יליד 1957, כיום חוקר בתחום הביולוגיה). האח גיום סרקוזי כיהן גם במספר תפקידי ציבור, ביניהם ראש לשכת יזמי הטקסטיל וסגן נשיא איגוד המעסיקים.
ב-1959, כאשר היה ניקולא סרקוזי בן 4, נטש האב פול סרקוזי את אשתו ושלושת ילדיו. הוא נישא פעמיים נוספות והביא לעולם עוד שני ילדים. האם הננטשת, אנדרה מלאך-סרקוזי, השלימה את לימודי המשפטים שלה והייתה לעורכת דין מצליחה. בשנות ה-70 עסקה במספר תיקים בולטים, בהם פרשיית שחיתות פוליטית שריתקה תשומת לב ציבורית.
במשך שנות ילדותו של ניקולא סרקוזי נמנע האב פול סרקוזי מלסייע כלכלית למשפחתו, והמשפחה נתמכה בידי הסב בנדיקט מלאך. המשפחה חייתה בביתו המרווח של ד"ר מלאך ברובע ה-17 האלגנטי של פריז, ולאחר מותו עברה לפרוור האמיד הסמוך ניי-סיר-סן (Neuilly-sur-Seine). מלאך לא ניסה כלל להנחיל לנכדיו את מורשתו היהודית, ופעל להיטמעותם המהירה והמלאה בחברה הצרפתית. עד יום מותו של הסב, ב-1972, לא ידע סרקוזי הצעיר על מוצאו היהודי. עמדותיו הפוליטיות של סרקוזי הושפעו רבות מסבו, גוליסט מושבע, ופחות מאביו, שאותו ראה לעיתים רחוקות. כמו הסב היהודי המומר, גם לאב ההונגרי לא היה כל עניין להנחיל לבניו את מורשתו האתנית והתרבותית. על פי סרקוזי, אביו ראה את הונגריה כמדינה משנית בחשיבותה, ששפתה ותרבותה חסרות תועלת בעולם המודרני. ניקולא סרקוזי, כיתר אֶחָיו, הוטבל לנצרות, חונך על ברכי תרבות צרפת והוא מגדיר עצמו קתולי. על כן, על אף שורשיה האתניים המגוונים, ניתן לראות את משפחת סרקוזי בתור משפחה צרפתית-קתולית בורגנית.
ביוגרפיה > בצעירותו

על פי עדותו של סרקוזי, החיים בצל נטישת אביו תרמו רבות לעיצוב אישיותו כיום. כילד וכנער חש תכופות רגשי נחיתות אל מול חבריו לכיתה, בני האריסטוקרטיה הפריזאית ואצולת הממון של צרפת. סרקוזי לא חש צרפתי לחלוטין באותה עת, והוא מספר שאביו אמר לו פעם שנושא שם כסרקוזי, המעיד על מוצא זר, לא יוכל להיות לעולם נשיא צרפת – דברים כאלה יכולים להתרחש רק בארצות הברית. סרקוזי היה נער נמוך קומה וחסר ביטחון עצמי, חדור רגשי מרירות כלפי אביו שנטשו. ”מה שעשה אותי למה שאני הוא סך כל ההשפלות שספגתי בילדותי”, אמר מאוחר יותר. תומכים ויריבים מסכימים ששאפתנותו הגלויה והלהט הבלתי נלאה שלו מוּנעים על ידי תשוקתו לפיצוי על תחושת הנחיתות בנערותו.
סרקוזי נרשם ל"קוּר סן-לואי דה מוֹנסוֹ" (Cours Saint-Louis de Monceau), בית ספר קתולי גבוה. על פי הידוע נחשב שם תלמיד ממוצע. מאוחר יותר סיים לימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת פריז, וגם למד במכון ללימודים פוליטיים של פריז אך לא סיים בו את לימודיו. במקביל ללימודיו עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה הצרפתית. אחרי שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין החל לעבוד כעורך דין ולהתמחות במשפט עסקי, אך את המשך הקריירה שלו עשה בזירה הפוליטית - תחילה זו המקומית בעיר מגוריו, ובהמשך בפוליטיקה הלאומית שבה הגיע לצמרת השלטון בצרפת.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

סרקוזי נכנס לחיים הפוליטיים כבר בגיל 19 (בשנת 1974), כפעיל צעיר במפלגה הגוליסטית. בגיל 22 נבחר כנציג במועצת העיר של ניי-סיר-סן, פרבר אמיד בפאתיה המערביים של פריז. ב-1983 נבחר כראש העיר של ניי-סיר-סן, תפקיד שבו החזיק עד 2002. ב-1988 נבחר כנציג חבל איל-דה-פראנס (אזור פריז רבתי) באספה הלאומית. ב-1993 פרץ שמו לחדשות הלאומיות, כאשר בתפקידו כראש עיר טיפל בנחישות בניטרול "איש התופת" – אדם שהשתלט על גן ילדים בעירו והחזיק בילדי הגן כבני ערובה, ובהמשך נהרג בידי כוח יחידת ההשתלטות RAID שפרץ לגן.
מ-1993 עד 1995 כיהן סרקוזי כשר לענייני תקציב ודובר הקבינט בממשלתו של אדואר באלאדור. לאורך שנות הקריירה המוקדמות שלו נחשב סרקוזי לבן-טיפוחיו של ז'אק שיראק, אך בבחירות 1995 הוא תמך באדואר באלאדור, שהתמודד מול שיראק על נשיאות צרפת. בעקבות ניצחונו של שיראק באותן בחירות איבד סרקוזי את תפקידו כשר התקציב ומצא עצמו מחוץ למעגלי הכוח.
עם זאת, לאחר היבחרו של שיראק לקדנציית נשיאות שנייה ב-2002, מינה את סרקוזי לשר הפנים בקבינט בראשות ראש הממשלה ז'אן-פייר ראפארן, וזאת חרף חוסר האמון ששרר בעליל בין שיראק לסרקוזי. במאי 2004 העביר שיראק את סרקוזי לתפקיד שר האוצר, במסגרת רה-ארגון של ממשלתו. המתח בין שיראק לסרקוזי המשיך להתגבר בהדרגה בתוך מפלגת השלטון UMP, והחריף ככל שהתבררו כוונותיו של סרקוזי להעמיד עצמו בראשות המפלגה במקום אלן ז'ופה שהתפטר. סרקוזי לא היסס גם לחשוף את שאיפתו לתפקיד נשיא הרפובליקה, לקראת הבחירות הצפויות באפריל 2007, תוך קריאת תיגר על מנהיגותו של שיראק, שראה בדומיניק דה וילפן את יורשו המיועד.
בבחירות פנימיות בנובמבר 2004 נבחר סרקוזי להנהגת המפלגה, ברוב מוחץ של 85%. מתוקף הסכם קודם עם שיראק, התפטר סרקוזי מתפקידו כשר האוצר. עלייתו של סרקוזי יצרה שסע במפלגה בין מחנה תומכיו, ה"סרקוזיסטים", לבין מחנה נאמני שיראק.
בפברואר 2005 עוטר סרקוזי בידי שיראק באות לגיון הכבוד בדרגת אביר. ב-13 במרץ 2005 נבחר מחדש לאספה הלאומית, לאחר שב-2002 נאלץ לוותר על כיסאו באספה עם מינויו לשר בממשלה, על פי המתחייב מחוקת צרפת. ביוני 2005 מונה סרקוזי שנית לשר הפנים, וזאת מבלי שיוותר על תפקידו כנשיא מפלגת ה-UMP, ואחז בו-זמנית בשני התפקידים.
ב-14 בינואר 2007 בחרה המפלגה רשמית את סרקוזי כמועמדה במרוץ לנשיאות הרפובליקה. ב-21 במרץ הודיע שיראק על התייצבותו מאחורי מועמד המפלגה הנבחר ותמיכתו בו במרוץ לנשיאות. ב-26 במרץ התפטר סרקוזי מתפקידו כשר הפנים כדי למקד את מאמציו במערכת הבחירות לנשיאות. בסיבוב הראשון של הבחירות, שהתקיים ב-22 באפריל 2007, זכה סרקוזי לרוב (שאינו מוחלט) על פני 11 המועמדים האחרים, ולכן, על פי שיטת שני הסיבובים הנהוגה בצרפת, התמודד בסיבוב השני מול המועמדת שהגיעה למקום השני, סגולן רויאל מהמפלגה הסוציאליסטית. בסיבוב הבחירות השני, שהתקיים ב-6 במאי 2007, זכה סרקוזי לרוב של 53% ונבחר כנשיא הרפובליקה.
ביוגרפיה > שר הפנים - קדנציה ראשונה

ב-2004, לקראת סוף הקדנציה הראשונה שלו כשר הפנים, היה סרקוזי הפוליטיקאי השמרני הפופולרי ביותר בצרפת, כפי שהראו סקרי דעת קהל. עם זאת, פעולותיו כשר הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת. בעת כניסתו לתפקיד שר הפנים מצאה עצמה צרפת מתמודדת עם תסיסה פנימית חריפה על רקע חברתי ודתי. תסיסה זו איימה לפגוע בסדר הציבורי, וכללה בין היתר תופעות של אלימות אנטישמית בקרב צעירים מוסלמים. כשר המופקד על אכיפת החוק, נקט סרקוזי במדיניות של יד חזקה בנושאי חוק וסדר, שכללה אכיפה מוגברת, נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ברחובות הערים, ופרסום חודשי של נתוני הפשיעה והאכיפה. צעדים אלה הקנו לו פופולריות בקרב הציבור הצרפתי, אך במקביל ספג ביקורת על יוזמותיו בחקיקה שכללו, כך נטען, הגבלות על זכויות האדם, הפוגעות בעיקר בחלשים שבחברה – מהגרים, מובטלים, תושבי שכונות עוני, חסרי דיור, זונות ואחרים. ביקורת אחרת שנשמעה היא כי פעולותיו של סרקוזי אינן אלא מראית עין, וכל השפעתן היא העתקת העבריינות מן הרבעים המבוססים אל שכונות העוני בפריפריה.
סרקוזי שאף להפחית את המתיחות בין אוכלוסיית צרפת הכללית לבין הקהילה המוסלמית הגדולה בה. בהיעדר מוסד דתי של מנהיגות אסלאמית מרכזית שאיתה ניתן יהיה להידבר, פעל לייסוד ארגון כזה שיוכל לייצג את הקהילה האיסלאמית. במאי 2003 הוקמה, בתמיכת סרקוזי, "המועצה הצרפתית לפולחן מוסלמי" כגוף מייצג של המוסלמים. כמו כן הציע סרקוזי את תיקון "חוק הפרדת הדת והמדינה" מ-1905 כך שניתן יהיה לתמוך בהקמת מסגדים ומוסדות דת מוסלמיים בכספי ציבור. תומכי התיקון טענו כי עדיף שמוסדות אלה ייתמכו בידי ממשלת צרפת ולא יהיו תלויים בתמיכתם של ממשלות זרות וגופים עוינים, ובכך נתונים להשפעתם. לעומתם טענו מתנגדי התיקון כי אין בתמיכה כזו כל ערובה כנגד התפתחות פונדמנטליזם איסלאמי, ומוטב כי הממשלה תשקיע משאביה בנושאי חינוך וחברה בקרב אותו ציבור ותרחק מענייני דת.
ביוגרפיה > שר האוצר

בתקופת כהונתו כשר אוצר הנהיג סרקוזי מספר כלי מדיניות ששילבו עקרונות "לסה פר" של ליברליזם כלכלי עם מעורבות ממשלתית מסוימת. הוא היה מעורב בתהליך הפרטת חברת הטלקומוניקציה הלאומית "פראנס טלקום" בשנת 2004, שצימצמה את שליטת המדינה בחברה אך השאירה נתח מהבעלות בידיה; באופן דומה הפריט את יצרנית מנועי המטוסים "סנקמה", והחל בהליכים להפרטת חברת החשמל.
בצעד שנועד לסייע לשכבות החלשות ולהוכיח להם כי הכלכלה הליברלית שלו אינה פועלת נגדם, הגיע סרקוזי להסכם עם רשתות השיווק הגדולות של צרפת על הורדת מחירים בשיעור ממוצע של 2%. בנושא השנוי במחלוקת של מיסוי ההון, נושא המשמש סמל אידאולוגי הן בימין והן בשמאל הצרפתי, נמנע מלנקוט עמדה. חרף לחצים מצד גופים עסקיים ופוליטיקאים ימנים לבטל מס זה, נזהר סרקוזי מן הביקורת משמאל, הרואה בצעד זה מתנה לבעלי ההון, אשר מגדילה פערים בחברה, ולא פעל בעניין.
ביוגרפיה > שר הפנים - קדנציה שנייה

בתחילת הקדנציה השנייה כשר הפנים בממשלת דומיניק דה וילפן, החל מיוני 2005, נזהר סרקוזי מהפגנת עמדותיו האישיות הנוקשות בנושאי חוק וסדר; כמנהיג המפלגה וטוען לנשיאות ניסה לשוות לעצמו יותר מתינות וממלכתיות. הצהרותיו פנו לקהלים רחבים יותר ועקפו באלגנטיות נושאים שנויים במחלוקת שבהם מוטחת כנגדו ביקורת.
ואולם, פרוץ המהומות בפרברי המהגרים בפריז באוקטובר 2005 העלה שוב את נושא אכיפת החוק למוקד העניין הציבורי. סרקוזי הכריז על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי הפורעים, ויצא לתקשורת עם מספר הצהרות קשוחות. בין היתר הצהיר כי שוהים זרים שייתפסו משתתפים במהומות יגורשו מן המדינה. "אספסוף", "חלאות", "בריונים" ו"חברי כנופיות" היו כמה מן הכינויים שבהם נקט בהתייחסו כלפי מחוללי המהומות, ולאחריהם הודיע על מספר צעדי מדיניות שבדעתו ליישם לעתיד: סלקציה של מהגרים, מעקב טוב יותר אחר זרים, ורפורמה מחמירה ב"תקנה לפעולה משפטית בעבריינות צעירה (1945)". על הצהרות אלה ספג ביקורת מן השמאל בצרפת ומן הממשלה בראשות דומיניק דה וילפן, שהעדיפה קו מתון יותר. עם זאת, סקר דעת קהל הראה תמיכה ציבורית רחבה (כ-68%) במדיניות היד הקשה של סרקוזי. במהומות אכן נעצרו והורשעו 120 מהגרים, אך בסופו של דבר לא גורשו מן המדינה.
ביוגרפיה > הבחירות לנשיאות

ב-14 בינואר 2007, נבחר סרקוזי בידי מפלגת UMP להיות מועמדה בבחירות לנשיאות צרפת. סרקוזי, שרץ לבדו ללא מתנגדים, זכה ב-98% מהקולות. מתוך 327,000 חברי מפלגת UMP שיכלו להצביע, 69% השתתפו בהצבעה.
בפברואר 2007 הופיע סרקוזי בעימות בחירות טלוויזיוני בערוץ TF1, ובו הביע את תמיכתו בנקיטת פעולות חיוביות ביחס למיעוטים והחופש לעבוד שעות נוספות, וכן הביע התנגדות לנישואים חד-מיניים. ב-7 בפברואר החליט סרקוזי על מיזם לבניית נושאת מטוסים לא-גרעינית שנייה לחיל הים הצרפתי (שתתווסף לנושאת המטוסים הגרעינית "שארל דה גול"), בזמן ביקור רשמי בטולון עם שרת הביטחון מישל אליו-מארי הסביר צעד זה בכך שאז "תמיד תהיה ספינה מבצעית, כאשר לוקחים בחשבון את אילוצי האחזקה. דעה חדשה זו מנוגדת לדיווח מינואר שבו נטען כי הוא נגד נושאת מטוסים שנייה.
ב-21 במרץ הודיע הנשיא ז'אק שיראק על תמיכה בסרקוזי ועל כך שיצביע עבורו. שיראק ציין שסרקוזי מועמד נשיאותי מטעם מפלגת ה-UMP השלטת. כדי להתרכז בקמפיין הנשיאותי, התפטר סרקוזי מתפקיד שר הפנים ב-26 במרץ.
במהלך הקמפיין, האשימו המועמדים היריבים את סרקוזי בהיותו "מועמד לברוטליות" ובהצגת קו נוקשה מדי לגבי עתידה של צרפת. יריביו ביקרו אותו על כך שלכאורה חיזר אחרי מצביעים שמרניים וניצל רגשות ימניים בקרב קהילות מסוימות. למרות זאת, סרקוזי היה פופולרי עד כדי כך שבסקרים הוא היה המועמד המוביל, לפני יריבתו העיקרית, סגולן רויאל הסוציאליסטית.
הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות נערך ב-22 באפריל 2007. סרקוזי הוביל עם 31.18% מהקולות, לפני סגולן רויאל עם 25.87%. בסיבוב השני ניצח סרקוזי את רויאל עם 53.06% מהקולות. בנאומו, מיד אחרי הכרזת תוצאות הבחירות, דיבר סרקוזי בזכות הצורך לבצע מודרניזציה בצרפת, קרא לאחדות לאומית, והזכיר שרויאל הייתה במחשבותיו. בנאום אמר ש"הצרפתים בחרו להפסיק עם הרעיונות, ההרגלים וההתנהגות של העבר. אני אחזיר את ערכי העבודה, הסמכות, ההצטיינות והכבוד עבור האומה".
ביוגרפיה > נשיא צרפת

ב-16 במאי 2007 הושבע סרקוזי כנשיא צרפת ה-23 והחליף בכך את ז'אק שיראק. ב-17 במאי הציג סרקוזי את ממשלתו בת 15 השרים, בראשות פרנסואה פיון. הממשלה כללה מספר חידושים שלא היו מקובלים קודם לכן בפוליטיקה הצרפתית. כמחצית מחברי הממשלה – 7 במספר – נשים. בולטת ביניהם שרת המשפטים, רשידה דאטי, חברת הממשלה הראשונה ממוצא ערבי-צפון אפריקאי. מינוי נוסף שעורר תשומת לב היה זה של ברנאר קושנר, שמאלן איש המפלגה הסוציאליסטית, כשר החוץ. בנוסף לקושנר, מונו עוד שלושה אנשי שמאל לתפקידי שרים. מינויים בולטים נוספים כללו את הרווה מורן – שר הביטחון, וז'אן לואי בורלו – שר לאסטרטגיה כלכלית.
בבחירות לאספה הלאומית, שהתקיימו בנפרד מהבחירות לנשיאות, ביוני 2007, זכתה מפלגתו של סרקוזי, UMP, לרוב מוחלט עם 313 מושבים. בהתאם למסורת הפוליטית הצרפתית, ראש הממשלה פרנסואה פיון הגיש את התפטרותו, ומיד לאחריה מונה מחדש בידי סרקוזי כראש הממשלה, עם ממשלה זהה כמעט לחלוטין. ההישענות על רוב מוצק באספה הלאומית איפשרה לסרקוזי לממש אחת מהבטחות הבחירות שלו – הפחתת מסים, בעיקר לבני המעמד הבינוני-גבוה.
באוקטובר 2007, בעת ביקור במרוקו, הכריז סרקוזי על כוונתו לפעול להקמת איחוד של מדינות הים התיכון, שיקדם שיתוף פעולה כלכלי, תרבותי ופוליטי ביניהן. רעיון האיחוד הים-תיכוני היה אחד הרעיונות המרכזיים במסע הבחירות של סרקוזי, והוא רואה בו חשיבות גדולה לעתידו של העולם. ועידה ראשונה של מדינות הים התיכון נערכה ביוזמת סרקוזי בפריז ב-13 ביולי 2008, בהשתתפות מנהיגים ושרי חוץ מ-44 מדינות.
ביולי 2008 אושרה בשני בתי הפרלמנט הצרפתי רפורמה מקיפה בחוקת המדינה שיזם סרקוזי, ואשר הייתה רכיב משמעותי במערכת הבחירות שלו. מגמתה הכללית של הרפורמה היא חיזוק כוחו של הפרלמנט על חשבון הנשיא והממשלה. בין היתר הוגבל הנשיא לשתי כהונות בנות חמש שנים, ולפרלמנט ניתנה זכות וטו על הפעלת כוחות צבאיים לתקופה שלמעלה מארבעה חודשים.
סרקוזי סיים את כהונתו כנשיא צרפת ב-15 במאי 2012, לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות צרפת 2012 מול יריבו מהמפלגה הסוציאליסטית, פרנסואה הולנד, בסיבוב שני, ברוב של 52%-48%.