stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת מקוב
תיאור הפרשה

בינואר 1913 מצא האיכר יונתן מקוב, בנה של בתיה מקוב, שלוש מעובדותיו, יהודיות ממוצא תימני, מלקטות ענפים וזמורות. בעת ההיא יוצאי תימן היו רגילים ללקט בשדות ובכרמים זרדים יבשים להסקה. מקוב תפס את עובדותיו והכה אותן נמרצות. לאחר מכן הוא אסר אותן והובילן כשבויות ברחובותיה הראשיים של המושבה רחובות. הנשים התנגדו וברחו, אך מקוב שלח את פועליו הערביים ללכוד אותן, הם תפסו אותן ומקוב קשר אותן לחמורו והמשיך להוביל אותן למושבה.
האירוע המשפיל הכה גלים במושבה. ועד המושבה הזדרז לדון את מקוב והטיל עליו עונש של נפוליאון אחד, השווה ערך ל-20 פרנקים. הקנס היה נמוך במיוחד ועורר תרעומת. עם זאת בעיתונות נטען שעצם העמדתו לדין מעידה כי הציבור לא עובר בשתיקה על אלימות כזו. כעבור שבוע, פרסם יעקב רבינוביץ תגובה חריפה בעיתון, כינה בה את יונתן מקוב "יונתן העמלקי" וקרא לכל להחרימו: ”אם אחרי זה מענישים את יונתן העמלקי בעשרים פרנקים והכל נגמר בכי טוב אז סלחו נא לי – אבל חרפה היא ליהודי לחיות במקום של בני התחיה וזקופי הקומה האלה! אם זו היא גאולתינו ותחיתינו – נשוב נא לקישינב ואודסה!”. לאחר פרסום הפרשה נחשפו מקרים דומים של התעללות בעולים מתימן.
הסיפור זכה לחשיפה חוזרת בספרו של ד"ר משה נחום, נשיא הפדרציה העולמית של יהדות תימן וחבר הקונגרס היהודי העולמי, "בין שתי תרבויות".
"זמורות יבשות"

בראשית שנות ה-80 כתב המשורר דן אלמגור, יליד העיר רחובות, את ההצגה "ילדי הכרך" שגוללה את סיפור עליית יהודי תימן והועלתה בתיאטרון בית ליסין. שירי ההצגה היו ברובם קלילים, אך בתוכם אלמגור החליט לשלב גם שיר קשה אחד על פרשת מקוב. השיר "זמורות יבשות", שאותו כתב לאחר שנחשף להתעמרות המתמשכת של חקלאי ראשית המאה העשרים בעולים מתימן. מטעמים אמנותיים החליף אלמגור את הענפים היבשים בזמורות יבשות וכך אף נקרא השיר. השיר לא הוכנס להצגה במה שהגדיר אלמגור כצנזור. אלמגור הסביר שלפני עליית ההצגה, יו"ר עמותת "אעלה בתמר", ישראל קיסר, ביקש מאלמגור להסיר את השיר. לדברי אלמגור, קיסר לא רצה להתעמת עם השלטון והעדיף "להעלים" את הפרשה. למרות התנגדותו של אלמגור השיר לא נכלל בהצגה.
שנים לאחר מכן, השיר אמור היה להתבצע בשידורי חגיגות יום העצמאות. רשות השידור תכננה להקדיש שעת שידור טלוויזיונית לכל עדה בישראל. לטענת אלמגור, בשל מחאתו בתקופת האינתיפאדה מנעו ממנו להופיע, ואפשרו לו רק לכתוב, ובמקומו הנחתה שוש עטרי. בעודו נערך לתוכנית נפגש אלמגור עם הזמר יזהר כהן שאמור היה לשיר בתוכנית. אלמגור השמיע ליזהר כהן את השיר, אשר התרגש ופרץ בבכי לדברי אלמגור. על אף שהוא ממוצא תימני, מעולם לא שמע על פרשת מקוב. כהן הלחין את השיר וביצע אותו. ביום העצמאות, שעת השידור של העדה התימנית נקבעה לשמונה בערב, ושל יהדות דרום אפריקה לאחת לפנות בוקר, בשל מיעוט העולים מתפוצה זו. אף על פי כן, בהוראת המנכ"ל הוחלפו בהפתעה שעות השידורים של שתי העדות. לדברי אלמגור: ”הם שידרו את התוכנית ההיא עם הביצוע של יזהר כהן באחת בלילה כשאף אחד כבר לא היה כדי לראות את זה. גם שידור חוזר שהובטח שישודר ביום העצמאות עצמו לא שודר. כך הועלם השיר בפעם השנייה”. התברר כי לרשות השידור הגיע מכתבם של צמד עורכי דין, בן ציון צנעני ושוקי פורר, לימים ראש עיריית רחובות. במכתבם קבעו השניים כי הפרשה בשדהו של מקוב לא הייתה ולא נבראה.
אלמגור טוען שבמהלך השנים טענו נגדו כי השיר נכתב כחלק ממאבקו האישי נגד מפלגת הליכוד. אלמגור שולל טענות אלה מכל וכל וטוען כי כלל אינו מבין את הקשר הפוליטי.
השיר נכלל בספר "שושנת תימן" בעריכת דן אלמגור שאיגד שירים על יהודי תימן.
ראו גם

תימני כנרת
הערות שוליים

↑  בעקבות שיר שכתב דן אלמגור על הפרשה.
↑  מעולי עליית אעלה בתמר
1 2  רחובות, הפועל הצעיר, 10 בינואר 1913
↑  ממגילת התימנים, דבר, 3 בינואר 1936
↑  יעקב רבינוביץ, רשימות, הפועל הצעיר, 22 בינואר 1913
↑  משה נחום, בין שתי תרבויות. ירושלים: הוצאת המחבר, תשמ"ט-1989
↑  דן אלמגור, שושנת תימן: בני תימן בזמר העברי. תל אביב: אעלה בתמר, 2008
פרס רופין

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ספרות ישראלי
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית חיפה 
 תקופת הפרס:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 נקרא על שם:  ארתור רופין 
 
פרס רופין הוא פרס חיפאי לספרות, על שם ארתור רופין ולזכרו. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1945.
היסטוריה

פרס רופין נוסד כאות הוקרה לסיוע שניתן על ידי ארתור רופין לפיתוח העיר חיפה. ההחלטה על חלוקת הפרס נעשתה בקיץ 1943. בתחילה הפרס ניתן על ידי ועד הקהילה העברית בחיפה וועד הדר הכרמל בחלקים שווים ולאחר קום המדינה ניתן על ידי עיריית חיפה. הפרס ניתן בשלושה תחומים: ספרות יפה, מדעי החברה וטכניקה ולכל תחום חבר שופטים נפרד. הפרס לספרות יפה ניתן מדי שנה, אולם הפרס לטכניקה ניתן רק בחלק מהשנים אם מפני שלא הייתה כוונה לחלקו ואם מפני שלא הוגשו הצעות שעמדו בדרישות ועדת הפרס. בעשר השנים הראשונות הוא חולק רק שלוש פעמים. לקראת שנת 1950 הוכפל גובה הפרס והועמד על 150 לירות. בשנת 1966 היה גובה הפרס 1,000 לירות. טקס חלוקת הפרס כוללת הרצאה לזכרו של ארתור רופין.
זוכים

| שנה | הזוכה בפרס לספרות יפה | הזוכה בפרס למדעי החברה | הזוכה בפרס לטכניקה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945 | דבורה בארון - "לעת עתה" | שמואל אייזנשטדט "פרקים בתולדות תנועת הפועלים היהודית" | לא ניתן |
| 1946 | יצחק שנברג - "ימים ידברו" | לא ניתן | לא נמצא מועמד ראוי |
| 1947 | נתן אלתרמן - "כוכבים בחוץ", "שמחת עניים","שירי מכות מצרים" | צבי וויסלבסקי על הספר "חבלי תרבות" | לא נמצא מועמד ראוי |
| 1948 | ס. יזהר - "החורשה אשר בגבעה" | מרטין בובר על ספרו "נתיבות באוטופיה" | שלמה רביקוביץ' - "הקרקעות המלוחים בעמק הירדן הדרומי וטיובם" |
| 1949 | לאה גולדברג - "על הפריחה" | אלפרד בונה על ספרו "מדינה וכלכלה במזרח התיכון" | לא ניתן |
| 1950 | מרדכי טביב - "כעשב השדה" | לא ניתן | ק. שוויג - "המלחמה במזיקים" |
| 1951 | מאיר מוהר - "עין בעין" | שלמה קפלנסקי - "חזון והגשמה" | לא ניתן |
| 1952 | לא ניתן | פליכס וולטש - "טבע, מוסר ומדיניות" | לא נמצא מועמד ראוי |
| 1953 | גרשון שופמן - "כתבים נבחרים" | לא ניתן | ב. זוסמן - "המכונית והטרקטור בפעולה ובמוסך" |
| 1954 | אנדה עמיר-פינקרפלד - "אחת" | י. פרוידנהיים - "השלטון במדינת ישראל" | לא ניתן |
| 1955 | יצחק שלו - "קולות אנוש חמים" | לא ניתן | אהרן צ'רניבסקי - "אלברט איינשטיין, חייו ותורתו" |
| 1956 | לא ניתן | חיים הלפרין - "תמורות בחקלאות הישראלית" | לא ניתן |
| 1957 | נעמי פרנקל - "שאול ויוהנה" וש. שלום - "במתח גבוה" | לא ניתן | לא נמצא מועמד ראוי |
| 1958 | אליעזר שטיינמן - "גן עדן של אנשי שלומינו", "הבחירה בארץ הבחירה", "זמן חיינו" | אריה טרטקובר - "החברה היהודית" | לא ניתן |
| 1959 | לא ניתן | יהודה לווה - "כלכלת המשק החקלאי" | דוד אביר - "אווירודינמיקה" |
| 1960 | שמשון מלצר - "אור זרוע" | נתן רוטנשטרייך "אמת מידה" |  |
1962: לא ניתן
| 1963 | לא ניתן | זאב צלטנר - "דיני חוזים" | לא ניתן |
| 1968 | לא ניתן | יוסף שכטר - "יהדות וחינוך בזמן הזה" | לא ניתן |
| 1984 |  | ברוך קיפניס ו-א. סופר על אטלס חיפה והכרמל |  |
| 1988 |  | זאב צחור |  |
| 1990 |  | נעמי כרמון שיקום שכונות מצוקה בישראל: הערכת תוצאות |  |
| 1994 |  | יורם בר-גל - ״מולדת וגאוגרפיה במאה שנות חינוך ציוני״ |  |
| 1999 |  | יחזקאל דרור |  |
הערות שוליים

↑  פרס רופין של חיפה העברית, דבר, 20 בינואר 1944
↑  פרס רופין של חיפה הוכפל, דבר, 8 בנובמבר 1949
↑  פרס רופין יוענק על ידי עירית חיפה, דבר, 2 בפברואר 1966
↑  ז. מנחם, פעולות תרבות בעיר הפועלים, דבר, 27 בינואר 1955
↑  חיפה העברית מעלה את זכר א. רופין, דבר, 10 בינואר 1945
↑  פרס רופין של חיפה, דבר, 5 בינואר 1948
↑  טקס חלוקת פרס רופין תש"ט, דבר, 2 בפברואר 1949
↑  פרס רופין למ. טביב, דבר, 12 ביוני 1950
↑  פרס רופין לספרו של ש. קפלנסקי ז"ל ולספרו של מץ מוהר, דבר, 4 בינואר 1951
↑  פרס רופין הוענק לד"ר ברוך פליכס וולטש, דבר, 23 בינואר 1952
↑  ג. שופמן וב. זוסמן - חתני פרס רופין, דבר, 12 בינואר 1953
1 2  הפרס ניתן בסוף דצמבר של השנה הקודמת על פי התאריך העברי של יום הזיכרון של רופין
↑  אנדה עמיר וד"ר פרוידנהיים - חתני פרס רופין, דבר, 31 בדצמבר 1953
↑  חלקי פרסי רופין לספרות ולמדע, דבר, 19 בינואר 1955
↑  פרס רפואה הוענק לח. הלפרן, דבר, 9 בינואר 1956
↑  פרס רופין לש. שלום, דבר, 28 בדצמבר 1956
↑  פרס רופין של עירית חיפה לא. שטיינמן וא. טרטקובר, דבר, 20 בינואר 1958
↑  פרס רופין של עירית חיפה לא. שטיינמן וא. טרטקובר, דבר, 5 בינואר 1959
↑  ש. מלצר ונ. רוטנשטרייך חתני פרס רופין בחיפה, דבר, 22 באפריל 1960
↑  פרס רופין לא יחולק השנה, דבר, 25 במרץ 1962
↑  פרס רופין לד"ר ז. צלטנר, דבר, 20 בינואר 1963
↑  פרס רופין לד"ר י. שכטר, דבר, 5 במרץ 1968
↑  פרופ' יחזקאל דרור, באתר פרס ישראל
|  פרסים ישראליים  |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | פרס ישראל • פרס משרד החינוך והתרבות • פרס וולף • פרס א.מ.ת. • פרס דן דוד • פרס רוטשילד • פרס ירושלים • פרס בראשית • פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים |  |
| ציונות | פרס בגין • פרס בוני ציון • פרס יגאל אלון • פרס הרצל (הרצליה) • פרס בן-גוריון • פרס היצירה בתחום הציונות • פרס מוסקוביץ' לציונות • פרס ירושלים (ערוץ 7) • פרס שומר ציון |  |
| טכנולוגיה | פרס ביטחון ישראל • פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות • פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט |  |
| מדעים מדויקים | פרס אברבנאל  • פרס ארדש • פרס הארווי • פרס לויצקי • פרס נסיהו • פרס קריל |  |
| מוזיקה | פרס אקו"ם • פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים • פרס עמ"י |  |
| ספרות | פרס ביאליק • פרס ברנר • פרס זאב • פרס טשרניחובסקי • פרס ספיר • פרס ברנשטיין • פרס גפן • פרס עומר • פרס רופין • פרס קוגל • פרס היצירה לסופרים עבריים • פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית |  |
| אמנות פלסטית | פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית • פרס האמן הצעיר • פרסי מוזיאון ישראל • פרסי מוזיאון תל אביב • פרס אנדי • פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר • פרס הרמן שטרוק • פרס רפפורט • פרס שיף • פרס היצירה הציונית • פרס ליאון קונסטנטינר • פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית |  |
| ספרות תורנית | פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • פרס לספרות תורנית בני ברק • פרס הרב מימון • פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית • פרס הרב בר שאול |  |
| עיתונות | פרס סוקולוב • פרס דוש לקריקטורה • פרס עיפרון הזהב |  |
| קולנוע וטלוויזיה | פרס האקדמיה לטלוויזיה • פרס אופיר • פרס גרוס למצוינות באנימציה |  |
| תרומה לחברה | אות הנשיא להתנדבות • פרס זוסמן-ג'וינט • פרס ירושלים לאחדות ישראל |  |
פרשת השרופים

עדותה של כרמן גלוריה קינטאנה.
פרשת השרופים (בספרדית: Caso quemados) הוא השם בו נודע מקרה בו שרפו חיילים צ'יליאנים שני צעירים בבוקרו של ה-2 ביולי 1986 בסנטיאגו דה צ'ילה והשערוריה הפוליטית שהתחוללה בעקבותיו.
באותה התקופה, ימי שלטונה של החונטה הצבאית תחת הנהגתו של הגנרל אוגוסטו פינושה זה 13 שנה מאז הפיכת 11 בספטמבר 1973, חוותה צ'ילה אי יציבות פוליטית והפרת זכויות אדם מצד המדינה. תומכי האופוזיציה לדיקטטורה התכוננו למחאה שתוכננה לימים 2 - 3 ביולי 1986 במסגרתה נבנו מספר מחסומי רחוב בחלקים שונים של סנטיאגו.
פרטי האירוע

בבוקרו של יום 2 ביולי, בשעה 8 בבוקר, הקימה קבוצה קטנה של פעילים מחסום רחוב בשכונת לוס נוגאלס (Los Nogales) שברובע התחנה המרכזית (Estación Central). הקבוצה הייתה מצוידת בחמישה צמיגים ישנים, מספר בקבוקי מולוטוב ובמכל דלק. הקבוצה אותרה בידי פטרול של חיילי צבא שעסקו בפינוי מחסומים באזור שדרת הגנרל ולסקס (General Velásquez). חברי הקבוצה נמלטו אולם שניים מהם, רודריגו רוחאס דה נגרי (Rojas De Negri), צלם כבן 19 ובן למשפחת גולים פוליטיים מאימת הרודנות של אוגוסטו פינושה, וכרמן גלוריה קינטאנה (Quintana), סטודנטית להנדסה באוניברסיטת סנטיאגו כבת 18, נתפסו בידי הפטרול שהורכב משלושה קצינים, חמישה מש"קים ו-17 חיילים, תחת פיקודו של סגן פדרו פרננדס דיטוס (Fernández Dittus).
לפי גרסת חיילי הפטרול נשברו בשגגה כמה מבקבוקי המולוטב שנשאו רוחאס וקינטאנה בעת המעצר ואלו הביאו להצתתם הבלתי מכוונת של השניים. לפי גרסתה של קינטאנה, ששרדה את ההצתה, הכו חיילי הפטרול את שני העצורים באורח קשה ולאחר שהספיגו אותם בדלק - הציתו אותם והעלו אותם באש. ידוע בוודאות כי לאחר המעשה, בעוד רוחאס וקינטאנה שרופים ומחוסרי הכרה, עטפו אותם חברי הפטרול בשמיכות, העמיסו אותם על רכב צבאי והשליכו אותם להמתין למותם בתעלת השקיה באזור מבודד המרוחק כ-20 קילומטרים מחוץ לעיר. השניים נמצאו בידי מספר חקלאים, שהודיעו על כך למשטרה, אשר העבירה אותם לבית חולים.
מצבו של רוחאס היה אנוש. הוא סבל מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-90% מגופו, מצלעות ומלסת שבורה וריאתו התמוטטה. הוא שרד ארבעה ימים נוספים ונפטר ב-6 ביולי 1986. קינטאנה סבלה מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-62% מגופה ומשיניים שבורות ולאחר שהתנדנדה בין חיים ומוות מספר שבועות נשארה בחיים. לאחר טיפולים ארוכים בצ'ילה ובקנדה עדיין סובלת קינטאנה מצלקות המעוותות את חזותה החיצונית.
בעקבות האירוע

מיד לאחר המקרה ריצה מפקד הפטרול, פרננדס, 180 ימים בכלא, אולם שנה לאחר מכן קודם לדרגת קפטן. בשנת 1991 הורשע פרננדס בידי בית דין צבאי ברשלנות על כך שלא הגיש סיוע רפואי לרוחאס, אולם זיכה אותו מכל אחריות לשריפתה של קינטאנה. בית הדין הוסיף וגזר על פרננדס 300 ימי מעצר, אולם ביצוע פסק דין זה הושעה. בשנת 1993 שפט בית המשפט העליון של צ'ילה את פרננדס ל-600 ימי מעצר בכלא על אחריותו בשריפתו של רוחאס ומותו ועל שריפתה של קינטאנה. מתוך אלו קיזז בית המשפט את 180 הימים אותם כבר ריצה פרננדס. באוקטובר 2000 הורה בית המשפט לממשלה לפצות את קינטאנה בסכום של 251.7 מיליון פסו צ'יליאני (שהם כחצי מיליון דולר אמריקני) על הנזק שנגרם לה.
צ'אדור

נשים איראניות לובשות צ'אדור
צ'אדור (בפרסית: -چادر "אוהל") הוא בגד מסורתי לנשים מוסלמיות, לרוב לבן, כחול או שחור, הנפוץ באיראן. הצ'אדור נלבש מחוץ לבית, ומכסה את האישה מהראש ועד הרגליים. החלק בצ'אדור שמסתיר את הפנים עשוי בדרך כלל מבד מוסלין, ואילו החלק שמכסה את השיער עשוי בדרך כלל מכותנה.
בחוק האיראני

רזא שאה פהלווי, השאה הראשון באיראן, דגל בהתמערבות. לכן, ב-1936 חוקק חוק על איסור לבישת צ'אדור או רעלה בציבור. שוטרים אכפו את החוק על ידי קריעת הבגד מעל ראשן של הנשים שהלכו איתו ברחובות. בעקבות זאת הצ'אדור הפך להיות סמל פוליטי מצד מנהיגים דתיים. לאחר המהפכה האיראנית, הוחלט כי חובה על הנשים לעטות בציבור צ'אדור או רעלה, והאכיפה מתבצעת על ידי משמרות המהפכה.
הערות שוליים

1 2  more veils lift as topic loses political punch in Iran מחמוד פרגו באתר Almonitor.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'אדסאלאש

| --- | --- |
סמל צ'אדסאלאשסמל צ'אדסאלאש

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  בקש בקש
 נפה:  נפת גיומנדרד
 שטח:  54.17 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  356 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  46°52′00″N 20°56′00″E﻿ / ﻿46.866666666667°N 20.933333333333°E﻿ / 46.866666666667; 20.933333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.csardaszallas.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.צ'אדסאלאש(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.צ'אדסאלאש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צ'אדסאלאש (בהונגרית: Csárdaszállás) הוא כפר קטן בנפת גיומנדרד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בצ'אדסאלאש נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 625 תושבים, ובשנת 2021 רק 356 תושבים.
הכפר הוקם בשנת 1952 אך האזור היה מיושב עוד לפני.
בתחילת המאה ה-19, היה פונדק ידוע בפאתי הכפר. (לימים הפך הפונדק לבית ספר ולאחר מכן לדירת שירות).
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
| יישובים במחוז בקש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | בקשצ'בה  |  |
| ערים |  בטוניה •  בקש •  • צ'ורוואש •  דוואוואניה •  אלק •  פיזשדיארמט •  גיומנדרד •  גיולה •  קונדורוש •  קרשלדאן •  מדגיישג'האזה •  מזברן •  מזהגייש •  מזקובאצ'האזה •  אורושהאזה •  שרקד •  סרווש •  סגהאלום •  טוטקומלוש •  אויקיגיוש •  וסטה |  |
| כפרים | בקשסנטאנדראש • צ'בסבדי • דובוז • גרנדאש • קטשופרון • סבדקיגיוש • טלקגרנדאש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה • בלמגייר • קמוט • קרשטרצ'ה • טרהוש • מורון • קרשויפלו • קרטססיגט • בוצ'ה • קטגיהאזה • לוקשהאזה • אורמניקוט • קרדוש • צ'בצ'וד • בקשאמשון • צ'נאדאפאצה • גאדורוש • קרדושקוט • נג'סנאש • פוסטפלדוואר • ביהראוגרה • גסט • קרשנג'הרשאן • קטגיאן • מהקרק • מזגיאן • שרקדקרסטור • אויסלונטה • ז'דאן |  |
| יישובים בנפת גיומנדרד |
| --- | --- | --- |
| יישובים | גיומנדרד • דוואוואניה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567443805171  LCCN: n89223893  VIAF: 146703376   WorldCat (עם VIAF): 146703376
פריץ רויטר

| --- | --- |

פריץ רויטר, ליתוגרפיה מאת יוזף קריהובר
 לידה:  7 בנובמבר 1810 שטפנהאגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  12 ביולי 1874 (בגיל 63) אייזנך, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Heinrich Ludwig Christian Friedrich Reuter 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין 
 מקום קבורה:  אייזנך 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת רוסטוק 
 שפות היצירה:  גרמנית תחתית, גרמנית 
 תקופת הפעילות:  1830–1874 (כ־44 שנים) 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1872) 
 
פְרִיץ רוֹיטֶר (בגרמנית: Fritz Reuter, נולד כ"היינריך לודוויג כריסטיאן פרידריך רויטר"; 7 בנובמבר 1810 –  12 ביולי 1874) היה סופר מצפון גרמניה שהיה תורם בולט לספרות בגרמנית תחתית.
ראשית חייו

פריץ רויטר נולד בשטפנהאגן (אנ') שבדוכסות מקלנבורג-שוורין, עיר כפרית קטנה בה היה אביו ראש העיר והממונה על שמירת החוק (Stadtrichter), ובנוסף לתפקידיו הרשמיים עסק בעבודתו כאיכר. הוא התחנך בבית על ידי מורים פרטיים ולאחר מכן בגימנסיה (אנ') במקלנבורג-שטרליץ ובפרכים.
חינוך ואחוות סטודנטים

ב-19 באוקטובר 1831 החל רויטר ללמוד משפטים על פי רצונו של אביו ברוסטוק. שם הוא הצטרף לאחוות הסטודנטים קורפוס ונדליה רוסטוק (Corps Vandalia Rostock) שעדיין פעילה, שגירשה אותו זמן קצר לאחר מכן בגלל "התנהגות גסה" ו"פעילויות בורשנשפט (אנ')". בתקופת החורף של 1831/32 הצטרף לאחוות הסטודנטים "רוסטוק בורשנשפט (Rostock Burschenschaft). במשך כל חייו, רויטר היה מיודד עם מוריץ ויגרס (אנ') ותעב את יוהאן ברינקמן (אנ'), ששניהם היו פעילים גם בוונדליה כסטודנטים. ממאי 1832 המשיך את לימודיו בינה. שם הוא הפך לחבר ב-Allgemeine Burschenschaft ב-13 ביולי 1832 והצטרף לתנועה הרדיקלית שלה "גרמניה", וזו הסיבה שהוא נעצר בפעם הראשונה באותה שנה. ב-19 בפברואר עזב רויטר את ינה ונסע תחילה לקמבורג (אנ'). הוא ניסה לקבל אישור ללמוד באוניברסיטת האלה או אוניברסיטת לייפציג, אך לא הצליח.
קריירה מוקדמת וכלא

בשנת 1833 הוא נעצר בברלין על ידי הממשלה הפרוסית ונכלא במבצר זילברברג (אנ') בשלזיה בשל חברותו בתנועה "גרמניה". אף על פי שהאישום היחיד שניתן היה להוכיח נגדו היה שהוא נראה לובש את צבעי המועדון, הוא נידון למוות בגין בגידה במדינה. גזר דין זה הומר על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, למאסר למשך שלושים שנה במבצר פרוסי, פסטה קובורג (אנ'). בשנת 1838, בהתערבותו האישית של הדוכס הגדול ממקלנבורג, הוא נמסר לשלטונות מדינת הולדתו, והוא בילה את השנתיים הבאות במבצר דמיץ (אנ'), אך שוחרר לחופשי ב-1840, כאשר ניתנה חנינה לאחר עלייתו של פרידריך וילהלם הרביעי לכס המלכות הפרוסי.
אף על פי שרויטר היה אז בן שלושים, הוא נסע לאוניברסיטת היידלברג כדי לחדש את לימודי המשפטים שלו, אך נאלץ על ידי אביו לוותר עליהם כשהתברר כי הוא הקדיש מעט תשומת לב ללימודיו. לאחר שחזר למקלנבורג, הוא בילה זמן מה עם דודו, כומר ביבל (אנ'), ולאחר מכן החל לעבוד באחוזה, בשנת 1842, כשטרום (Strom; חניך). לאחר שנודע לו, עם מות אביו בשנת 1845, כי אביו נישל אותו מהירושה, הוא הבין שרכישת אחוזה משלו אינה באה בחשבון, והוא החל לכתוב, תחילה בגרמנית גבוהה, אחר כך, בהצלחה רבה יותר, בגרמנית תחתית. בשנת 1850 הוא התיישב כמורה פרטי בעיירה הקטנה טרפטו אן דר טולנזה בפומרניה (כיום אלטנטרפטו (אנ'), מקלנבורג-מערב פומרניה), וכעת היה מסוגל להתחתן עם לואיזה קונצה, בתו של כומר ממקלנבורג.
עבודות ראשונות

הפרסום הראשון של רויטר היה אוסף של שירים שונים, שנכתבו בגרמנית נמוכה, בשם Läuschen un Riemels ("אנקדוטות וחרוזים"; 1853; אוסף שני לאחר מכן ב-1858). אחרי הספר, שהתקבל יפה, הגיעו Polterabendgedichte ("שירי מסיבות תרנגולות"; 1855), ו-De Reis' nach Belligen ("המסע אחרי בליגן"; 1855), האחרון פואמה אפית הומוריסטית המתארת את הרפתקאותיהם של כמה איכרים מקלנבורגים שהחליטו לנסוע לבלגיה (שאליה הם לעולם לא יגיעו) כדי ללמוד את סודות החקלאות המודרנית.
בשנת 1856 רויטר עזב את טרפטו והתבסס בנויברנדנבורג, והחליט להקדיש את כל זמנו ליצירה ספרותית. ספרו הבא (יצא לאור ב-1858) היה Kein Hüsung ("באין בית"), אפוס בחרוזים שבו הוא מציג בעוצמה ובחיות רבה כמה מההיבטים הפחות מושכים של חיי הכפר במקלנבורג. לאחר מכן, בשנת 1860, הופיעה Hanne Nüte un de lütte Pudel ("סיפור על אנשים וציפורים"), האחרונה מבין היצירות שכתב רויטר בחרוזים.
בשנת 1861 גדלה הפופולריות של רויטר במידה רבה על ידי Schurr-Murr ("בלגן"), אוסף סיפורים, שחלקם בגרמנית תקנית, אך ליצירה זו יש חשיבות מועטה בהשוואה לסדרת הסיפורים, שכותרתה Olle Kamellen ("סיפורים ישנים של ימים עברו"). הכרך הראשון, שפורסם ב-1860, הכיל את Woans ick tau 'ne Fru kam ("לאן שבאתי אישה") ו-Ut de Franzosentid ("מימי הצרפתים", תיאור אזור שטפנהאגן בשנת 1813 בתקופת כיבוש נפוליאון). Ut mine Festungstid ("מימי מאסרי", תיאור הומוריסטי של שנותיו בכלא; 1861) יצר את הכרך השני; Ut mine Stromtid ("מימי כחניך כפרי", תיאור של חיי הכפר באמצע המאה ה-19; 1864) הכרך השלישי, הרביעי והחמישי; ו-Dörchläuchting (תיאור הומוריסטי ולא נאמן למציאות של אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ; 1866) הכרך השישי – כולם כתובים בניב גרמנית תחתית של מולדת המחבר. Woans ick tau 'ne Fru kamm הוא סיפור קטן ומבריק, שבו רויטר מספר, בנימה חצי רצינית למחצה, איך חיזר אחרי הגברת שהפכה לאשתו.
עבודות מאוחרות

הרומן Ut mine Stromtid ("מימי כחניך כפרי", 3 כרכים) הוא ללא ספק החשוב בכתביו של רויטר. הגברים והנשים שהוא מתאר הם הגברים והנשים שהכיר בכפרים ובבתי החווה של מקלנבורג, והנסיבות שבהן הוא מציב אותם הן הנסיבות שבהן היו מוקפים בחיים האמיתיים. Ut mine Stromtid מציג גם כמה היבטים מקומיים של התנועה המהפכנית של 1848.
בשנת 1863 העביר רויטר את מקום מגוריו מנויברנדנבורג לאייזנך, לאחר שקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוסטוק, וכאן הוא מת ב-12 ביולי 1874.
סיפוריו של רויטר חסרי עלילה, אך הם מאופיינים באפיזודות חכמות, שרטוט דמויות מיומן והומור, שלמרות הקושי שבאמצעי שלו, זכה להערכה אוניברסלית בגרמניה. Sämtliche Werke שלו (יצירות אסופות), ב-13 כרכים, פורסמו לראשונה בשנים 1863–1868. לאלה נוספו ב-1875 שני כרכים של Nachgelassene Schhriften ("כתבים שלאחר המוות"), עם ביוגרפיה מאת אדולף פון וילברנדט, וב-1878 הופיעו שני כרכים משלימים ליצירות. מהדורה פופולרית בשבעה כרכים יצאה לאור בשנים 1877–1878 (מהדורה אחרונה, 1902); יש גם מהדורות מאת קארל פרידריך מילר (18 כרכים, 1905) ווילהלם זילמן (7 כרכים, 1905–1906). ההתעניינות ברויטר קמה לתחייה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בין השאר באמצעות מאמציו של הסופר פרידריך גריזה (אנ').
בין המוסדות העוסקים בעבודותיו של רויטר ניתן למצוא את Fritz Reuter Gesellschaft e.V. בנויברנדנבורג, מוזיאון הספרות על שם פריץ רויטר בשטפנהאגן, מוזיאון רויטר-וגנר באייזנך, וארכיון הספרות של פריץ רויטר (פריץ רויטר-ליטרטורארכיב) שנוסד מאוספיו של הנס-יואכים גריפן (אנ') בברלין. הארכיון האחרון שומר אינדקס של המכתבים מפריץ רויטר ואליו.
לקריאה נוספת

Otto Glagau: Fritz Reuter und seine Dichtungen. Berlin: Lemke, 1866 (2nd ed. Berlin: Grote,1875)
Hermann Ebert: Fritz Reuter: sein Leben und seine Werke Güstrow: Opitz, 1874
Friedrich Latendorf: Zur Erinnerung an Fritz Reuter: verschollene Gedichte Reuters nebst volkstümlichen und wissenschaftlichen Reuter-Studien. Poesneck: Latendorf, 1879
Karl Theodor Gaedertz: Fritz Reuter-Studien. Wismar: Hinstorff, 1890
Karl Theodor Gaedertz: Aus Reuters jungen und alten Tagen : Neues über des Dichters Leben und Werke. 3 Bde. Wismar: Hinstorff, 1894-1900
Briefe von Fritz Reuter an seinen Vater aus der Schüler-, Studenten-, und Festungszeit (1827 bis 1841) hrsg. von Franz Engel. 2 Bde. Braunschweig: Westermann, 1896
Abraham Römer: Fritz Reuter in seinem Leben und Schaffen. Berlin: Mayer & Müller, 1896
Gustav Raatz, Wahrheit und Dichtung in Fritz Reuter's Werken: Urbilder bekannter Reuter-Gestalten. Wismar: Hinstorff, 1895
Ernst Brandes: Aus Fritz Reuters Leben. 2 Tle. Strasburg i. Westpr.: Fuhrich, 1899-1901 (Wissenschaftliche Beilage zu den Schulnachrichten des Gymansiums Strasburg i. Westpr. 1899, 1901)
Karl Friedrich Müller: Der Mecklenburger Volksmund in Fritz Reuters Schriften: Sammlung und Erklärung volksthümlicher Wendungen und sprichwörtlicher Redensarten im Mecklenburgischen Platt. Leipzig: Hesse, 1901
ביאורים

↑  כינוי לאגודות סטודנטים בעלות אידאולוגיה ליברלית
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Reuter, Fritz, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Immatrikulation von Friedrich Reuter
↑  Das Corps Vandalia
↑  "Fritz Reuter Zelle (Feste Coburg) :: Grudziadz :: VintagePostcards-Archive". vintagepostcards-archive.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266915805171  PLWABN: 9810557011105606  BIBSYS: 90554748  BnF: cb122211221 (data)  CiNii: DA05114517  GND: 118599976  ISNI: 0000 0001 0878 0142  LCCN: n50045836  LNB: 000137830  NDL: 00551767  NKC: ola2002109922  NLA: 35448990  NLG: 126480  NSK: 000326944  NTA: 068626541  RKD: 356348  SELIBR: 221887  SNAC: w6s77pf4  SUDOC: 02734200X  Trove: 1092807  VcBA: 495/138701  VIAF: 22192693   WorldCat (עם VIAF): 22192693 
פריץ רויטר, דיוקן עצמי משנת 1833
מוזיאון ספרותי על שם פריץ רויטר בשטפנהאגן (אנ')
קברו של פריץ רויטר באייזנך
פרוטומה של רויטר בפארק בעיירה נורת' ברגן (אנ') בניו ג'רזי
צ'יקטילו (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת מתח, סדרת טלוויזיה בלשית, פשע 
 כותבים:  אלכסיי גראביצקי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בימוי:  סאריק אנדריאסיאן 
 שחקנים:  קונסטנטין לברוננקו  Vadim Tsallati  אירינה בזרוקובה  Aleksandr Yatsko  Sergey Guryev  Michael Janibekyan  Olga Tumaykina  ויטאלי קישצ'נקו  גאורגי מרטירוסיאן  קארן בדאלוב  ניקולאי קוזאק  דמיטרי נאגייב  סמוול מוז'יקיאן 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  8 
 הפקה
 מוזיקה:  Manuk Ghazaryan 
 אורך פרק:  50 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  Okko 
 תקופת שידור מקורית:  18 במרץ 2021 – 2022 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
צ'יקטילו (ברוסית: Чикатило) היא סדרת טלוויזיה רוסית, העוסקת ברוצח הסדרתי אנדריי צ'יקטילו. פרק הבכורה הועלה לצפייה ישירה על גבי שרתי Okko ב-18 במרץ 2021.