היסטוריה של בוקרשט
היסטוריה מודרנית > השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי - 1947 - 1989

במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט מתנסים בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי, שבהם אלפי אנשים נעצרים כ"אויבי העם" בגלל השתייכות בעבר למפלגות בורגניות, בגלל האשמות שוא על היותם סוכנים של המערב, או בעלי דעות "עוינות", בגלל מעמד חברתי "לא נכון", עבירות כלכליות אמיתיות או מדומות.
שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים ושל הקהילות הדתיות.
בכלכלה מונהג משטר של צנע. הסקוריטטה עם רשת ההלשנה המפותח שלה הופך לכלי המרכזי להשלטת הסדר החדש. המונים מגויסים לעבודות התנדבות באתרי בנייה בעלי חשיבות לאומית. למרות העוני ההנהגה בבוקרשט מתימרת לארח, למורת רוח העם, ובקול תרועה רמה את פסטיבל הנוער העולמי בחסות ברית המועצות. מבוקרשט ישיבת הקומינפורם קוראת לגינוי משטרו הסורח של טיטו ביוגוסלביה. בונים בכל מקום שיכונים אפורים לעם לפי הסגנון הסובייטי. אחרי הוצאות להורג של ראשי השלטון הפאשיסטי בשנת 1946 בא תורם של מנהיגים קומוניסטים ה"בוגדים" כביכול כמו לוקרציו פטרשקאנו בשנת 1954, שהוחזק בכלא ללא משפט במשך 6 שנים. מוציאים להורג כשעירים לעזאזל את מנהלי הפרויקט הכושל של תעלת דנובה - ים השחור בראש עם המהנדס היהודי אורל רוזיי. על יד האגם הרסטראו מוקמים פסלים של לנין וסטלין והיכל הדפוס הגרנדיוזי החדש המוקדש בעיקר להפצת דבר המפלגה - "בית הניצוץ" - קאסה סקנטיי - המזכיר את סגנון בית התרבות בוורשה. הוא מארח גם מערכות עיתונים והוצאות לאור. אחרי נסיגת הכוחות הסובייטים בשנת 1958 בגל מאסרים חדש נזרקים שוב לכלא אלפי אקדמאים, סופרים, אמנים, שחקני תיאטרון, אנשי מדע ופעילים פוליטיים קשישים, מאלה המכונים "לשעברים" ("foşti") בפי המפלגה השלטת, שנחשבים עדיין מסוכנים מבחינה אידאולוגית. מי שישרוד ישוחרר אחרי שנים אחדות בשנים 1963 - 1964 כשהשלטון מחליט סוף סוף על דה-סטליניזציה מוגבלת ועל התנגדות להגמוניה של ברית המועצות במחנה הקומוניסטי. אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' הוא "אולם הארמון" Sala Palatului המארח את הקונגרסים של המפלגה ואירועים אחרים. כמו כן התערוכה הלאומית "פביליונול דה מוסטרה" Pavilionul de mostre.
ב-1956 פתחה הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט את שידוריה, הקליטים במשך שנים רבות רק בשטח מצומצם מסביב לבירה.
השנתיים האחרונות של גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, מתאפיינים באווירה משוחררת יותר.
מעודדים את הלאומנות הרומנית, זורקים לפח ספרים ותקליטים רוסיים, משתפרים הקשרים עם המערב. שוב יכולים ללמוד צרפתית ואנגלית. זמנית נפתחים כמה עסקים פרטיים למשל בתחום עסקי מזון והמסעדנות אך בגלל המכשולים הרבים הניסוי מגיע מהר לקיצו. נפתחים דיסקוטקים, מכוני תרבות של שגרירויות ארצות הברית, בריטניה וצרפת. פורץ גל פריחה בחיי התרבות בכל המישורים - מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע, אמנויות.
. על במות האופרה מופיעים זמרים כמו ניקולאה הרליה, באולפני הקולנוע בבופטיה מייצרים סרטים במאים כמו ליביו צ'וליי ומאוחר יותר לוצ'יאן פינטיליה, יוצר סרטים מצוירים כמו יונסקו גופו, במוזיקה עממית מצטיין בין השאר נגן חליל פאן גאורגה זמפיר, הפסטיבל והתחרות למוזיקה קלאסית על שם ג'ורג'ה אנסקו הופך את בוקרשט לבירת מוזיקה חשובה.
אבל החל משנת 1971 אט-אט השלטון של צ'אושסקו מתחיל להפוך עורו לדיקטטורה משפחתית המקבלת השראה מהמשטר של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל-סונג בקוריאה הצפונית. השיא מגיע בסוף שנות השבעים ובשנות השמנים עם קיצוצים קשים באספקת המצרכים הבסיסיים לעם, דיכוי קשה מחודש של חופש הדיבור ושל התרבות, איסור על רוב חיי בידור, חיסכון קיצוני בחשמל עם האפלת רחובות העיר וצמצום חמור בהסקת הבתים בחורפים, מדיניות דמוגרפית אכזרית עם מעקב משטרתי אחר מהלך ההריונות ואיסור חמור של ההפלות, התפתחות חסרת גבולות של פולחן האישיות של הנשיא ושל אשתו המתענגים על מקהלות ושירים לכבודם. נסגרים מוסדות מחקר כמו מכון המתמטיקה היוקרתי, מגלים "סכנות" חדשות כמו חוג למדיטציה של כמה מדענים, בתי הקולנוע מציגים סרטים חפים מ"השפעות מערביות"
מבנגלדש ווייטנאם, התושבים מוצאים נחמה בהתבוננות בתוכניות טלוויזיה של השכנים הבולגרים ובמיוחד בשמיעה בסתר של רדיו אירופה חופשית. אבקת חלב נרשמת לתינוקות רק במרשמי רופא. התושבים מבלים רוב זמנם בתורים בפתח חנויות למצרכים בסיסיים. הנשיא צ'אושסקו מפקיע לצרכיו בניינים שונים, אף את "ארמון הילדים" (ארמון ה"פיונירים" - ארגון ה"צופים" הקומוניסטי) שהוקם על ידי המשטר הקומוניסטי עצמו בשנות החמישים בארמון האורוות המלכותיות. בימי צ'אושסקו זוכה בכל זאת בוקרשט בכמה פרויקטים חשובים - קו רכבת תחתית ובבניין חדש לתיאטרון הלאומי, כמו כן בית מלון חדש ומרכזי כמו המלון אינטרקונטיננטל. ושדה תעופה בינלאומי חדיש באוטופן (או אוטופני). אבל, מעל לכל, בשנות השמונים משקיעים הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ואשתו הרבה כסף, מחשבה ומאמץ בבנייה מחדש של הבירה לצורך הקמת ארמון ענק ושכונה של הנומנקלטורה על חשבון חלקים גדולים של בוקרשט ההיסטורית שעל גדות הנהר דמבוביצה. נהרסים לחלוטין רחובות רבים ושלמים על בתיהם המצועצעים, על האנדרטאות, המנזרים והכנסיות העתיקות, על מנת לפנות שטח לבניינים הגרנדיוזים של הצ'נטרול צ'יביק ("המרכז האזרחי"). בולטת במיוחד גולת הכותרת - "בית העם" - שם אופמיסטי של הארמון החדש של המשפחה הנשיאותית, הבנוי לפי שיגיונותיו.
בעיר נשארים בכל זאת עדיין כמה אזורים היסטוריים שלמים וללא פגע.