stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעוז חיים
מערכת החינוך והבית הכולל

מעוז חיים נודע במערכת החינוך העצמאית שהתקיימה בו במשך כשני עשורים.
דודו אפל, ממקימי הקיבוץ, הוביל עם קבוצת חברים את המודל החינוכי של ד"ר מרדכי סגל, הקרוי "שיטת התהליכים". בקיבוץ הוקמו שמונה מבנים מדגם "הבית הכולל" ובמשך השנים הושקעו משאבים רבים בטיפוח המערכת החינוכית. ההשקעה הייתה כה רבה עד שבקרב חוגי ההתיישבות אמרו על מעוז חיים כי הוא "משק-עזר לבית הספר שלו".
בתחילת שנות ה-60 לא יכול היה הקיבוץ לשאת בעלויות הגבוהות שנדרשו למערכת חינוך עצמאית, ולאחר שהתנועה הקיבוצית כולה ויתרה על רעיון החינוך המשותף – עברו ילדי מעוז חיים ללמוד בבית הספר האזורי בנווה איתן הסמוך.
אתרים

בחפירות שנערכו במקום על ידי צבי אילן חבר הקיבוץ דאז, נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7. בשטח הקיבוץ, ליד עין בלה (באלה) היה במאה ה-6 מנזר בניהולו של גיאורגיוס המתבודד ובו התחנך קירילוס מסקיתופוליס.
כשני קילומטרים ממזרח לקיבוץ נמצא גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן, הקרוי גם "גשר מעוז", ומעבר הגבול 'מעבר נהר הירדן', שהוא מעבר הגבול הצפוני בין ישראל לירדן.
שמורת זקום מעוז חיים, נמצאת 1.7 קילומטר מדרום מזרח לקיבוץ. שטחה כ־11 דונם ובה גדל העץ הטרופי זקום מצרי, הפורח בתחילת הקיץ.
מקורות הכנסה

בקיבוץ פועל מפעל "פולירז" המייצר לוחות פוליסטירן, ABS (פלסטיק) ומוצרים פולימריים אחרים, כולל מוצרי אריזה שונים.
מפעל נוסף בקיבוץ הוא "אריזים" המייצר אריזות פלסטיק שקופות עם הדפסה צבעונית.
ענף נוסף הוא "טל טל עיצובים" המייצר תכשיטים ואביזרים מעוצבים.
ענפי פרנסה נוספים במעוז חיים: מדגה (בריכות דגים), רפת חלב, גידולי שדה וגידולים סובטרופים (מנגו, אבוקדו וליצ'י), תמרים, לול תרנגולות מטילות וענפים זעירים נוספים. שטח קרקעותיו של הקיבוץ כ-11,000 דונם.
אורחות חיים

בקיבוץ פועל פאב בשם "שטורמן 37" (על שם שמו המלא של הקיבוץ: מעוז חיים שטורמן ושנת הקמתו), בריכת שחייה, מכון כושר וענפי שירות ורווחה נוספים עבור חברי הקיבוץ כמו חדר אוכל ומכבסה.
בוגרים וחברים נודעים

רוני דניאל, אילן שילוח, יצחק כפכפי, אייל כפכפי, אורי יפה, תמר ירדני יפה, אלישע סולץ, מנשה הראל, אורי ברנר, צבי אילן, דבורה עומר, רפי טהון, עמיר יפה, מלכה רופא, דודו אפל, אסף ליפשיץ, יצחק גת, אהוד דפנא ומור אופק. זם דגן (שמואל גרסטנר; 1915-1987), ממייסדי הקיבוץ, חבר הפלמ"ח והצ'יזבטרון. שימש כבמאי ומפיק אירועים בקיבוץ.
גלריית תמונות

בית תרבות בתכנון חנן הברון
חזיתו המערבית של חדר האוכל בקיבוץ, 2009
מבנה מגורים טיפוסי בשוליו המזרחיים של הקיבוץ, 2009
גן הרפתקאות בתכנון גדעון שריג
פריחת הכלניות בלב הקיבוץ, פברואר 2019
כלניות מכל הגוונים פורחות מדי שנה בין בתי הקיבוץ
לקריאה נוספת

מעוז חייו - קורות חייהם של חיה ודודו אפל, מאת שלומי רוזנפלד, 2016.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אתר מפעל פולירז
↑  אתר מפעל אריזים
↑  אתר מפעל טל טל עיצובים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557402205171  LCCN: n83138106   WorldCat (עם LCCN): n83-138106
קוזמה דרביאנקו

| --- | --- |

קוזמה דרביאנקו חותם על מסמך הכניעה של האימפריה היפנית
 לידה:  14 בנובמבר 1904 כפר קוסינובקה, פלך קייב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  30 בדצמבר 1954 (בגיל 50) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של אוקראינה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות 
 השכלה:  Special Faculty of the Frunze Military Academy 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1922–1954 (כ־32 שנים)
 דרגה:   גנרל לייטננט
 תפקידים בשירות
 ראש מטה הארמייה ה-53  ראש מטה ארמיית המשמר הרביעית  ראש מטה הארמייה ה-57
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בספרד מלחמת החורף   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
          
 
קוזמה ניקולייביץ' דרביאנקו (ברוסית: Кузьма Николаевич Деревянко; 14 בנובמבר 1904 – 30 בדצמבר 1954) היה גנרל בצבא האדום אשר מילא תפקידים בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-2 בספטמבר 1945 חתם על מסמך הכניעה של האימפריה היפנית מטעם ברית המועצות. לאחר המלחמה – בכיר במודיעין הצבאי של הצבא האדום.
ביוגרפיה

דרביאנקו נולד במשפחת איכרים בכפר קוסינובקה, פלך קייב שבאימפריה הרוסית (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז צ'רקסי של אוקראינה. לאחר סיום בית ספר יסודי נאלץ לצאת לעבודה כדי לעזור בפרנסת המשפחה. ב-1922 התגייס לצבא האדום. בשנת 1924 סיים בית הספר לקצינים בקייב. שירת כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלווגה ביחידה צבאית שהוצבה בעיר חרקוב. בשנת 1929 עבר לשרת במטה המחוז הצבאי של קייב. בשנת 1933 התקבל ללימודים בפקולטה למזרחנות של האקדמיה הצבאית במוסקבה (בפקולטה הוכשרו קציני מודיעין שהיו עתידים לפעול במזרח הרחוק). במהלך לימודיו באקדמיה למד יפנית ואנגלית. סיים את האקדמיה בשנת 1936 והוצב לשרת במטה המודיעין הצבאי במוסקבה. בשנת 1937 נסע לספרד, שם נטל חלק במצעים חשאים של המודיעין כנגד צבאו של גנרל פרנקו. בשנת 1938 פעל בצפון סין, עסק בהספקת נשק ותחמושת לצבאו של צ'אן קאי שק. לאחר שובו לברית המועצות מסין מונה לראש מדור במטה המודיעין והועלה לדרגת רב-סרן. לאחר תחילת מלחמת החורף ביקש לצאת ללחימה בחזית. בקשתו נענתה והוא מונה לקצין אג"מ של חטיבה למבצעים מיוחדים. על פועלו במהלך המלחמה עוטר בעיטור הכוכב האדום והועלה לדרגת קולונל.
ב-1940 מונה דרביאנקו לסגן ראש אגף המודיעין במחוז הצבאי הבלטי (כוחות הצבא האדום שהוצבו במדינות הבלטיות שזה עתה סופחו לברית המועצות).
עם פתיחת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, מונה לראש אגף המודיעין של החזית הצפון-מערבית. באוגוסט 1941 הוביל פשיטה לעורף הגרמני באזור סטאראיה רוסה. במהלך הפשיטה, הכוח בפיקודו של דרביאנקו, השתלט על מחנה שבויים סובייטים. כ-2,000 חיילי הצבא האדום שוחררו מן השבי וחזרו עם חייליו של דרביאנקו לשטח שבשליטת הצבא האדום.
במאי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש מטה הארמייה ה-53. לקח חלק בקרב קורסק, מתקפת בלגורוד-חרקוב ובקרב דנייפר. בדצמבר 1943 עבר להיות ראש מטה של הארמייה ה-57. נטל חלק בקרב קורסון-צ'רקאסי, במבצע לשחרור אודסה. ביוני 1944 עבר למטה ארמיית המשמר הרביעית, עמה נטל חלק ב: מבצע יאשי-קישינב, מצור על בודפשט ומתקפת וינה. ב־20 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-לייטננט. בתום המלחמה באירופה היה חברת בוועדה המשותפת של בעלות הברית לניהול אזרחי של אוסטריה.
ביוני 1945 נשלח למזרח הרחוק של ברית המועצות, למלא תפקיד של ראש מטה הארמייה ה-35. אך בהגיעו לשם, קיבל הנחיה להמשיך לוולדיבוסטוק למטה של מרשל אלכסנדר ואסילבסקי. שם קיבל דרביאנקו פקודה חתומה בידי סטלין עצמו – לטוס לפיליפינים ולהצטרף כנציג ברית המועצות למטה של גנרל דאגלס מקארתור. ב-2 בספטמבר 1945 השתתף דרביאנקו בטקס חתימה על מסמך הכניעה של האימפריה היפנית על סיפונה של אוניית מערכה מיזורי. הוא חתם על כתב הכניעה כנציג ברית המועצות. לאחר המלחמה שירת דרביאנקו בוועדת בעלות הברית לפיקוח על יפן. במסגרת תפקידו סייר כמה פעמים בהירושימה ונגסאקי, לבחינת נזקי פצצות האטום שהוטלו עליהן. הוא העביר דו"חות מפורטים על מה שראה למודיעין הצבאי הסובייטי ומשם המידע הועבר למדענים, שעסקו בפיתוח פצצת האטום של ברית המועצות.
באוגוסט 1950 עזב דרביאנקו את יפן ושב לברית המועצות. הוא מונה למרצה בכיר באקדמיה צבאית-דיפלומטית (מוסד שהכשיר קציני ריגול). ב־1952 מונה לראש חטיבת המידע במודיעין הצבאי הסובייטי.
קוזמה דרביאנקו מת במוסקבה ב-30 בדצמבר 1953 ממחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
הנצחת זכרו

ב-7 במאי 2007 הכריז נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו כי הוא מעניק לקוזמה דרביאנקו תואר "גיבור אוקראינה"
רחבות בחרקוב וויניצה קרויים על שמו.
דרביאנקו (שני משמאל, במדים כהים) בעת טקס כניעת האימפריה היפנית על סיפונה של אוניית מיזורי.
גאורגי גונגדזה

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1969 גאורגיה הסובייטית
 נרצח:  16 בספטמבר 2000  (בגיל 31) Tarashcha Raion, אוקראינה 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  אוניברסיטת לבוב 
 עיסוק:  עיתונאי
 בן או בת זוג:  Myroslava Gongadze 
 פרסים והוקרה:  גיבור אוקראינה, מסדר המדינה  אזרחות כבוד של קייב 
 
גאורגי רוסלנוביץ' גונגדזה (אוקראינית: Георгій Русланович Ґонґадзе או גאורגי ר'ונר'אדזה גאורגית: გიორგი ღონღაძე‏ 21 במאי 1969 – 16 בספטמבר 2000) היה עיתונאי אוקראיני ממוצא גאורגי. התפרסם, בין השאר, כמייסדו של אתר החדשות האינטרנטי "אוקראינסקה פרבדה"(אנ') יחד עם אולנה פריטולה(אנ'). עקב פעילותו העיתונאית נחטף ונרצח בשנת 2000 ליד קייב. אתר החדשות שייסד פעיל עד היום בעריכתה של סבגיל מוסאייבה.
נסיבות מותו הפכו לסקנדל לאומי באוקראינה והובילו להפגנות נגד ממשלת אוקראינה ונשיאה באותם הימים, ליאוניד קוצ'מה. זהות רוצחיו של גונגדזה נחשפה במשפטים שנערכו בשנים 2008 ו-2013. הם היו עובדי שירותי הביטחון וקיבלו עונשים כבדים. אלמנתו, מירוסלבה גונגדזה, ושני ילדיה, קיבלו מקלט מדיני בארצות הברית, והתגוררו שם עד שנת 2001.
קריירה

גונגדזה נולד בטביליסי שבגאורגיה, בן לפוליטיקאי גאורגי ולאחות אוקראינית. הוא קיבל את השכלתו באוניברסיטת לבוב שבלבוב במערב אוקראינה, שהיא גם מקום הולדתה של אמו, לסלי. תחילה התפרסם כעיתונאי בגאורגיה בדיווחיו על הקונפליקט באבחזיה, ולאחר מכן באוקראינה. הוא עבד בתחנת הרדיו "קונטיננט", שבסיסה היה בקייב, והייתה לו תוכנית משלו, "סיבוב ראשון עם גוגנדזה". גישתו העצמאית והנחושה עוררה עליו עד מהרה את עוינותו של לאוניד קוצ'מה, נשיא אוקראינה. ב-2005, אחרי מותו, עוטר בעיטור גיבור אוקראינה (אנ').
הערות שוליים

↑  16 בספטמבר הוא תאריך משוער, ידוע בוודאות כי מת בספטמבר 2000
↑   מירוסלבה גונגדזה (אנ') - עיתונאית אוקראינית בעצמה, הובילה מסע ציבורי נגד התרבות הפוליטית שהביאה לרציחת בעלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124115217  ISNI: 0000 0000 3709 2173  LCCN: n2001111061  NTA: 339651350  VIAF: 937754   WorldCat (עם VIAF): 937754
דניס פרוקופנקו

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1991 (בן 33) 
 מדינה:  אוקראינה 
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית של קייב לבלשנות 
 בן או בת זוג:  Kateryna Prokopenko 
 השתייכות:  המשמר הלאומי של אוקראינה 
 דרגה:  לוטננט קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים באוקראינה  קרב מריופול  הסכסוך האוקראיני–רוסי  מלחמת אוקראינה–רוסיה  הרג המוני במהלך המצור על מריופול 
 עיטורים
 גיבור אוקראינה, מסדר כוכב הזהב (19 במרץ 2022)  מסדר בוגדן חמלניצקי, דרגה 3  Medal For Military Service to Ukraine  גיבור אוקראינה 
 
דניס פרוקופנקו (באוקראינית: Прокопенко Денис Геннадійович), (נולד ב-5 באוקטובר 1991, בקזחסטן), הוא קצין אוקראיני שעומד בראש המשמר הלאומי של אוקראינה ושל רגימנט אזוב.
פרוקופנקו הוא ממוצא (דרך סבו) קרלי. פרוקופנקו, שחבריו פונים אליו בשם ראדיס (Radis), למד בלשנות באוניברסיטת קייב והוסמך להיות מורה לאנגלית. בתקופת הלימודים הוא עסק גם בספורט. הוא נודע תחילה כמנהיג האולטראס של דינמו קייב ובהצטרפותו להתארגנות אזוב, המקושרת לעליונות לבנה ולסמלים נאציים. החל מ-2014 נלחם במסגר אזוב וב-2017 קיבל את הפיקוד על היחידה.
הוא השתתף בלחימה על העיר מריופול במלחמת אוקראינה–רוסיה והיה בין מפקדי גדוד אזוב בעת המצור הרוסי על העיר.
ב-20 במאי 2022 נכנע לצבא הרוסי. כעבור כמה ימים אשתו אישרה שהוא התקשר אליה טלפונית מהשבי. ב-21 בספטמבר שוחרר מהשבי לפי אחד מההסכמים לחילופי שבויים בין רוסיה ובין אוקראינה. שחרורו הותנה בכך שיישאר בטורקיה עד סיום המלחמה.
ב-8 ביולי 2023 הודיע זלנסקי על חזרתו של פרוקופנקו לאוקראינה. באוגוסט 2023 פורסמו הודעות על חזרת פרוקופנקו לחזית הלחימה.
רגימנט אזוב והמערב

בשנת 2019, קבוצה של חברי סנאט אמריקאי לרבות היהודייה אליסה סלוטקין ביקשה ממזכיר המדינה של ארצות הברית לסווג את רגימנט אזוב כארגון טרור זר. היא טענה כי הקבוצה "משתמשת באינטרנט כדי לגייס חברים חדשים ואז מקצינה אותם להשתמש באלימות כדי להשיג את האג'נדה הפוליטית של הזהות הלבנה שלהם".
עם זאת, לאחר תחילת המלחמה באוקראינה, התקשורת המערבית נמנעה מלהתייחס לקבוצה זו כקבוצת טרור. CNN אפשרה לפרוקופנקו לדבר על "התקפות רוסיות אכזריות" נגד מריופול. פרוקופנקו ויחידת אזוב עומדים במרכז תביעתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין לדה-נאציפיקציה של אוקראינה ומשום כך האתרים האוקראינים מחקו את ההתייחסויות אליהם.
הערות שוליים

↑  דניס פרוקופנקו חזר לחזית הלחימה
↑  https://web.archive.org/web/20191025023912/https://maxrose.house.gov/uploadedfiles/2019.10.16_rose_fto_letter_to_state.pdf
↑  Denis Prokopenko, comandantul Batalionului Azov, miza 'denazificării' în Ucraina: Cine este dușmanul de moarte al Rusiei (ברומנית)
מערות קיזיל

מערות קיזיל (אויגורית: قىزىل مىڭ ئۆي, מילולית: "אלף הבתים האדומים"; סינית: 克孜尔千佛洞, מילולית: "מערות קיזיל של אלף הבודהות") הן קבוצה של מערות בודהיסטיות חצובות בסלע (אנ') הממוקמות ליד העיירה קיזיל (克孜尔乡; Kèzī'ěr Xiāng) בנפת באיצ'נג (אנ'), נציבות אקסו (אנ'), שינג'יאנג, סין. האתר ממוקם על הגדה הצפונית של נהר המוזאט (אנ'), 65 ק"מ (75 ק"מ בכביש) מערבית לקוצ'ה (אנ'). אזור זה היה מרכז מסחרי של דרך המשי. למערות יש תפקיד חשוב באמנות מרכז אסיה (אנ') ובהפצת הבודהיזם באמצעות דרך המשי (אנ'), ונאמר כי הן מתחם המערות הבודהיסטי הגדול הקדום ביותר בסין, כאשר פיתוחן חל בין המאות ה-3 וה-8 לספירה. מערות קיזיל הן הקדומות יותר מסוגן בסין, והדגם שלהן אומץ מאוחר יותר בבניית מערות בודהיסטיות מזרחה יותר. שם נוסף לאתר היה מינג-אוי (明屋), אם כי מונח זה משמש כיום בעיקר לאתר שורצ'וק (אנ') ממזרח.
מערות קיזיל נוספו בשנת 2014 לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן.
המערות

קבוצת מערות מערבית (מערות 1–80), עד פתח העמק המרכזי.
מפה של מערות קיזיל (שמות בגרמנית)
פנורמה כללית של קיזיל, ממערות 1 עד 229.
מערת "עמוד מרכזי" טיפוסית, עם אולם קמרון ראשי, עמוד מרכזי עם גומחה, שני מסדרונות צדדיים וחדר אחורי (מערה 219)
מסדרון צדדי, מבט לעבר החדר האחורי. מערה 171
מתחם מערות קיזיל הוא הגדול ביותר מבין אתרי המערות הבודהיסטיים העתיקים הקשורים לממלכת הטוכארים העתיקה של קוצ'ה (אנ'), כמו גם הגדול ביותר בשינג'יאנג. אתרים מפורסמים נוספים בקרבת מקום הם מערות קיזילגהה (אנ'), מערות קומטורה (אנ'), מקדש סובאשי (אנ') ומערות סימסים (אנ'). מערות קיזיל הן "המערות הייצוגיות המוקדמות ביותר בסין". בזמן יצירת המערות, אזור קוצ'ה דבק באסכולת סרוואסטיוואדה (אנ') האורתודוקסית של בודהיזם מזרם ההינאיאנה, אם כי גם אותרה נוכחות מוקדמת של מיעוט מחסידי אסכולת הדהרמאגופטאקה (אנ'). ייתכן שהמערות המרובעות הפשוטות יותר הוקמו על ידי חסידי הדהרמאגופטאקה מהמאה ה-4 לספירה או קודם לכן, בעוד שמערות מדגם "העמוד המרכזי", ששגשגו מאמצע המאה ה-6 לספירה, יכולות להיות קשורות דווקא לאסכולת הסרוואסטיוואדה.
המערות > סקירה

ישנם 236 מקדשי מערות בקיזיל, החצובים במצוק המשתרע ממזרח למערב לאורך של 2 ק"מ. מתוכם, 135 עדיין שלמים יחסית. המערות המוקדמות ביותר מתוארכות, בין היתר על בסיס תיארוך פחמן רדיואקטיבי, לסביבות שנת 300. רוב החוקרים מאמינים שהמערות ננטשו כנראה מתישהו בסביבות תחילת המאה ה-8, לאחר שהשפעת שושלת טאנג הגיעה לאזור. מסמכים שנכתבו בשפות טוכאריות נמצאו בקיזיל וכמה מהמערות מכילות כתובות בטוכארית ובסנסקריט המפרטות את שמותיהם של כמה שליטים.
לרבות מהמערות יש עיצוב עמוד מרכזי, לפיו עולי רגל עשויים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של בודהה, המהווה ייצוג של הסטופה.
ישנם שלושה סוגים נוספים של מערות: מערות מרובעות, מערות "עם פסל עצום", ותאי נזירים (קוטי). כשני שלישים מהמערות הן קוטים שהם מחסנים ומגורים של נזירים ומערות אלו אינן מכילות ציורי קיר. הכרונולוגיה נותרה נושא למחלוקת.
המערות > מבנה מערה מסוג "עמוד מרכזי"

בעיצוב "העמוד המרכזי" האופייני, עולי רגל יכולים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של הבודהה, המהווה ייצוג של הסטופה. מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית.
חדר קמרוני גדול ממוקם בחזית העמוד "העמוד המרכזי" ותא אחורי קטן יותר מאחור עם שני מסדרונות דמויי מנהרה בצדדים המקשרים בין חללים אלה. בחדר הקדמי, תבליט תלת־ממדי של בודהה היה ממוקם בגומחה גדולה המשמשת כמוקד הפנים, אולם אף אחד מהפסלים הללו לא שרד בקיזיל. החדר האחורי עשוי להציג את סצנת הפרינירוואנה (אנ') בצורה של ציור קיר או פסל גדול, ובמקרים מסוימים, שילוב של שניהם. תפרוסת "העמוד המרכזי" קשורה אולי לתכנון המבני של האתר הארכאולוגי קארה טפה (אנ') בצפון באקטריה.
לתוכנית הציורים במערות "העמוד המרכזי" יש בדרך כלל סידור קבוע: קירות החדר הפנימי הראשי מציגות דרשות של בודהה, בתקרה יש עיטורים מעוינים המרמזים על סיפורי הג'טאקה, בגומחה המרכזית יש את הסצנה של מערת אינדראסלה (אנ'). בחדר האחורי או במסדרון יש סצנות הקשורות לפרינירוואנה, ולבסוף הציור מעל היציאה קשור לגן העדן של טושיטה (אנ') ולמאיטריה (אנ') (הבודהה העתידי).
מחקר

משלחת יפנית לקיזיל בשנים 1902–1904: וטאנבה והורי
המשלחת הגרמנית  בקיזיל, מול מערה 4, בשנת 1906 (בצבע). משמאל לימין: העוזר ה. פוהרט, תאודור ברטוס  במדים, אלברט גרינוודל  יושב, ואלברט פון לה קוק  עומד.
גרינוודל מעתיק ציור. מערה 4, 1906
מערה 4 וג'ראפני, ציור מקורי ושרטוט באתר של גרינוודל
גרינוודל מקליט ציור במסדרון השמאלי, הקיר הימני של מערה 4, ווג'ראפני מקורי עם הציור שלו מאותו מיקום. המקור נשלח לגרמניה, אך נלקח שלל על ידי רוסיה בסוף מלחמת העולם השנייה, ונמצא כעת במוזיאון הארמיטאז'.
מערות קיזיל התגלו ונחקרו לראשונה בשנים 1902–1904 על ידי משלחת אוטאני (אנ'), משלחת יפנית בהנהגת טסשין וטאנבה (渡辺哲信) וקניו הורי (堀賢雄) במימון הרוזן אוטאני (אנ'), אך המשלחת עזבה במהירות לאחר ארבעה חודשי מחקר באזור קוצ'ה, בעקבות רעידת אדמה מקומית.
מערות קיזיל נחקרו אז על ידי אלברט גרינוודל (אנ'), ראש המשלחת הגרמנית השלישית לטורפאן (אנ') (בדצמבר 1905 – 6 ביולי 1907). אלברט פון לה קוק (אנ') היה גם חלק מהמשלחת הגרמנית השלישית תחת אלברט גרינוודל, אך נשאר רק עד יוני 1906, אז נאלץ לעזוב להודו הבריטית עקב מחלה קשה. המערות צולמו, נערכו רישומים וחלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה.
גרינוודל הסיר מספר רב של ציורים, אך הקפיד לרשום תיעוד לפני שעשה זאת כדי לשמור על ערכם הארכאולוגי, ולצלם או לצייר אותם לפני חיתוך, מתוך חשש שהם עלולים להיהרס בעת ההסרה או במהלך ההובלה. הוא השתמש בקנבס כדי לצייר תיעוד די מדויק של הציורים. לדוגמה, גרינוודל מספר כיצד גילה ציור קיר מעניין מאוד עם לוחמים במערת הציירים (207). בכוונה להסיר אותו, הוא עשה תחילה ציור מדויק. אבל לאחר יצירת הציור, ציור הקיר התפרק עם ההסרה ואבד, למעט שברים בודדים שעדיין נמצאים במקום. בסך הכל, המשלחת הגרמנית השלישית עדיין הסירה ציורים רבים, ושלחה כמעט 120 ארגזים של ציורי קיר לברלין. גרינוודל פרסם את תוצאת חקירותיו ב-1912 בספר "מקומות פולחן בודהיסטים עתיקים בטורקסטאן הסינית, דיווח על עבודות ארכאולוגיות מ-1906 עד 1907 ליד קוצ'ה, קאראשהר ובנווה המדבר טורפאן".
גרינוודל גילה שמערות קיזיל היו חיוניות בהבנת התפתחות האמנות הבודהיסטית, והעלה השערה שיש בציורים גם כמה צורות של השפעות אמנותיות מערביות:
במשך שנים אני משתדל למצוא תזה אמינה להתפתחות האמנות הבודהיסטית, ובעיקר להתחקות אחר הנתיב העתיק שבו הגיעה אמנות רומא האימפריאלית וכו'..., למזרח הרחוק. מה שראיתי כאן חורג מהחלומות הכי פרועים שלי. אילו רק היו לי מספיק ידיים להעתיק את הכל, [שהרי] כאן בקיזיל יש כ-300 מערות, חלקן מכילות ציורי קיר, כולן עתיקות ומשובחות מאוד.
החוקר הצרפתי פול פליו (אנ') והצלם שלו שארל נואט (אנ'), ששהו בקוצ'ה מינואר 1907, ביקרו בקיזיל זמן קצר לאחר השליחות הגרמנית, מ-1 בספטמבר 1907, במשך כמה ימים, ושארל נואט צילם הרבה תמונות יפות ואינפורמטיביות.
אלברט פון לה קוק חזר לקיזיל והסביבה בשנים 1913–1914, בראש המשלחת הגרמנית הרביעית, והסיר ציורים רבים, כולל אלה שגרינוודל השאיר במקום, אך בדרך כלל הכין הרבה פחות תיעודים מקודמו.
סכמות תיארוך > אלברט גרינוודל והאסכולה הגרמנית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
סכמת תיארוך על פי האסכולה הגרמנית
| סגנון I "גנדהארי" | סגנון I "גנדהארי" | סגנון II "סאסאני" | סגנון II "סאסאני" |
| מערת ההיפוקמפי (מערה 118, ציור קיר) | מערת ההיפוקמפי (מערה 118, תוכנית) | סוחר מבצע הקדשה לבודהה, מערה 38 | מערת המוזיקאים (38), קיזיל |
| 500–600 לספירה: מערות 207, 118, 76, 117, 77, 212, 83, 84 | 500–600 לספירה: מערות 207, 118, 76, 117, 77, 212, 83, 84 | 600–650 לספירה: מערות 67, 198, 199, 110, 129, 114, 38, 205, 224, 7, 206, 13 בערך 650 לספירה: מערות 8, 219, 3, 4, 63, 58, 178, 175, 181 אחרי 650 לספירה: מערות 123, 185, 184, 188 | 600–650 לספירה: מערות 67, 198, 199, 110, 129, 114, 38, 205, 224, 7, 206, 13 בערך 650 לספירה: מערות 8, 219, 3, 4, 63, 58, 178, 175, 181 אחרי 650 לספירה: מערות 123, 185, 184, 188 |
ב-1912 הציע גרינוודל ב-1912 תוכנית מבנה שהייתה לה השפעה רבה לאורך המאה ה-20. היא מבוססת בעיקר על ההגדרה של שתי אסכולות לאמנות, "סגנון I" ו"סגנון II". סגנון I, המוגדר כ"הודו-איראני", נובע מאמנות גנדהארה (אנ'), וציורי קיר נוטים להיות בעלי רקע צינובר כהה עם סכמות צבעים ירוקים וכתומים והצללה טבעית, והאדריכלות נוטה להיות מורכבת ממערות מרובעות עם תקרות מקומרות. סגנון II נובע מאמנות סאסאנית (אנ'), ומאופיין בניגוד חזק בין פיגמנטים ירוקים-כחולים מבריקים. מבחינה אדריכלית, למערות בסגנון II יש עמוד סטופה מרכזי המוקף במסדרון עגול להקפה. לפי גרינוודל, הסגנון השני התקיים לפני המאה ה-8 לספירה. לאחר גרינוודל, אלברט פון לה קוק וארנסט ולדשמידט (אנ') הציעו תאריכים, על סמך הכתובות האפיגרפיות שנמצאו במערות. הם הציעו לתארך את סגנון I מ-500 עד 600, ואת סגנון II מ-600 עד 650 לספירה. קווים מנחים כרונולוגיים אלה נותרו משפיעים ביותר לאורך המאה ה-20, עד שנות השמונים.
סכמות תיארוך > ניסיונות מודרניים לתיארוך פחמן 14

ניסיונות שונים של תיארוך פחמן 14 נעשו במהלך השנים, בדרגות שונות של הצלחה, אך עם ההשפעה העיקרית של דחיקת תאריכי המערות הראשונות ל-300 לספירה בקירוב, וערעור הסיווג הגרמני לפי סגנונות וסכמות צבעים.
ב-1979 "המכון למדע וטכנולוגיה להגנת שרידי תרבות" הסיני בדק באמצעות פחמן 14 את המערות 63, 47 ו-13.
סכמות תיארוך > סוּ בָּאי

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| סכמת תיארוך על פי סוּ בָּאי (1981) | סכמת תיארוך על פי סוּ בָּאי (1981) | סכמת תיארוך על פי סוּ בָּאי (1981) |  |
| שלב I "שלב ראשוני" 310 לספירה +- 80 350 לספירה +- 60 | שלב II "שלב השגשוג" 395 לספירה +- 65 465 לספירה +- 65 | שלב III "שלב הדעיכה" 545 לספירה +- 75 685 לספירה +- 65 |  |
| מערות 38, 47, 6, 80, 13 | מערות 77, 17, 171, 104, 139, 119, 35, 36, 92, 118, 39, 49, 14 | מערות 201, 70, 148, 234, 187, 185, 182, 183, 181, 189, 190, 172, 8, 107B, 107A, 180, 197 |  |
חְווֹ ווָאנְג (1993)
| שלב I 200–350 לספירה | שלב II 350–500 לספירה | שלב III 500–700 לספירה |  |
| מערות 118, 92, 77, 47, 48, 117, 161, 196, 224, 17, 104 | מערות 38, 76, 83, 84, 114, 13, 32, 171, 172 | מערות 110, 57, 212, 81, 184, 188, 199, 207, 8, 205, 99, 4, 123, 206, 178 |  |

בשנים 1979–1981, ביצע סוּ בָּאי (宿白) מהמשרד להוראה ומחקר של ארכאולוגיה מהפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בייג'ינג מחקר רב השפעה לתיארוך בעזרת פחמן 14 של המערות 47, 3, 38, 6, 171, 17, 190, 8. בהתבסס על תאריכים אלה ועל ניתוח של אדריכלות המערות (מהפשוטות יותר למתוחכמות יותר), הציע סוּ בָּאי סכמת תיארוך רבת השפעה, שדחקה את תאריכי המערות הראשונות לשנת 300 לספירה בקירוב.
סכמות תיארוך > חְווֹ ווָאנְג

בשנים 1989–1993 בדקו חְווֹ ווָאנְג מ"המכון לארכאולוגיה, האקדמיה הסינית למדעי החברה", את המערות הבאות: 224, 76, 4, 8, 34, 68, 77, 98, 104, 114, 117, 118, 119, 125, 129, 135, 162, 171, 180, 189, 196, 198, 206, 212, 219, 227, 27, 39, 48, 60, 69, 84, 91, 92, 99, 123, 139, 161, 165, 178, 207. הם הציעו כרונולוגיה שיש בינה לבין הכרונולוגיה שהוצעה בעבר על ידי סו באי כמה הבדלים משמעותיים.
צוותים יפניים של מאוניברסיטת נגויה בדקו בשנים 1995, 1997, 1998 ו-2011 את המערות הבאות: 8, 171, 224, 13, 67, 76, 77, 92, 205.
תוצאות רבות הן עדיין לא חד משמעיות, לפעמים אפילו סותרות, והתקופה ההיסטורית המדוברת קצרה מדי ביחס לשולי אי הוודאות של תיארוך פחמן 14, כדי לספק פילוח משמעותי של המערות. רוב תאריכי הפחמן הצרים הניתנים עבור מערות קיזיל מתייחסים לרמת הסתברות של 68% (1σ), מה שמרמז על רמה משמעותית של אי ודאות, וכאשר התאריכים מותאמים לרמת ההסתברות של 95% (2σ) כפי שדורש הפרקטיקה הארכאולוגית הרגילה, אז טווח הזמן בין התאריכים המוקדמים והנמוכים ביותר הופך כה גדול (בערך 200 עד 300 שנים), כדי להפוך השוואות פרטניות בין המערות לחסרות משמעות. רוב החוקרים משתמשים כיום בגישה המשלבת ניתוח אמנותי ואדריכלי יחד עם תיארוך פחמן, כדרך לגשת למינוח אמין, כפי שהוצעה על ידי מרילין מרטין ריי מ-2001.
מערות, ציורי קיר ואדריכלות

בשנת 1906, צוות המשלחת הגרמני של אלברט גרינוודל חקר את מערות קיזיל. אלברט פון לה קוק, שעבד תחת גרינוודל, נאלץ לעזוב ביוני 1906 עקב בעיות בריאות. גרינוודל בדרך כלל צילם והעתיק את ציורי הקיר, לפני שהסיר את אלו שנראה לו חיוניים. רוב קטעי הקיר שהוסרו נמצאים כעת במוזיאון לאמנות אסייתית (אנ') (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין). חוקרים אחרים הסירו כמה קטעים של ציורי קיר, שעשויים להימצא כעת במוזיאונים ברוסיה, יפן, קוריאה וארצות הברית. אף על פי שהאתר ניזוק ונבזז כאחד, נותרו כ-5,000 מטרים רבועים של ציורי קיר, ציורי קיר אלו מתארים בעיקר את סיפורי הג'טאקה, סיפורי האוודאנות (אנ') ואגדות של בודהה, ומהווים ייצוג אמנותי במסורת של אסכולת הינאיאנה של הסרוואסטיוואדה (אנ').
בדיקת פחמן וניתוח סגנוני סייעו לקבוע שלוש תקופות עיקריות בציורים בקיזיל, המכסים תקופה מ-300 לספירה עד 650 לספירה. האמנות המוקדמת של קיזיל תואמת את האסכולה המערבית של אמנות באגן טארים, ומציגה בעיקר השפעות מגנדהארה והעולם האיראני, בעיקר השפעה מההפתאליטים (אנ'), וללא השפעה ממזרח אסיה.
מערות קיזיל סומנו על ידי הגרמנים בשורה של שמות תואר, וסומנו בנפרד על ידי הסינים באמצעות מספרים. טבלת הצלבה בין השיטות הוכנה על ידי מרלין ריי.
כמה מערות מוקדמות מאוד, שמספרן כעת 17–90 עד 24–90, התגלו מאז שנות ה-90 בחלקים התחתונים של המצוק בכניסה לעמק המרכזי. מערות אלו היו מרובעות או מלבניות עם תקרות בצורת קמרון חבית, אך ללא עיטורים כלשהם.