stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת של ליפוטווארוש
הערות שוליים

↑  http://www.dohany-zsinagoga.hu/?page_id=17
↑  https://untappedcities.com/2014/03/04/tour-manhattans-temple-emanu-el-one-of-the-largest-synagogues-in-the-world/
↑  http://www.dohany-zsinagoga.hu/?page_id=14
↑  https://zsido.com/megazsinagoga-helyett-berhazbeepites-a-lipotvarosi-zsinagogak-tortenete-1-resz/
↑  https://funiq.hu/2926-szent-istván-bazilika-budapest
↑  https://magyarnemzet.hu/archivum/panoramakepek/az-orszaghaz-kupolacsarnoka-a-szent-korona-lakhelye-4106922/
↑  https://welovebudapest.com/toplista/az-igazi-magaselet-budapest-legmagasabb-epitmenyei
↑  https://welovebudapest.com/hely/assisi-szent-ferenc-plebania-bakats-teri-templom
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
ביבליומטריקה

ביבליומטריקה (באנגלית: Bibliometrics) היא מערכת של שיטות לצורך מחקר או מדידה של טקסט ומידע. ניתוח ציטוטים וניתוח תוכן של מסמכים כתובים הם כלים הנמצאים בשימוש תכוף בתחום הביבליומטריקה. בעוד ששיטות ביבליומטריות נמצאות בשימוש בעיקר בתחום מדעי המידע, למחקר ביבליומטרי יישומים רבים בתחומים אחרים. בתחומי מדע רבים יש שימוש בשיטות ביבליומטריות כדי למדוד את השפעת תחום המחקר באופן כללי, השפעת קבוצה של חוקרים על תחום המדע בו הם עוסקים, או השפעת מאמר מסוים על תחומו. אבן הבניין של הניתוח הביבליומטרי הכמותי היא ההפניה ממאמר מחקרי אחד למשנהו. מספר ההפניות להן זוכה מאמר משמש כבסיס ליצירת מדדים נגזרים כמו האימפקט פקטור, SJR ומדד הירש (h-index).
יישום

ממשלת בריטניה שוקלת לעשות שימוש בשיטות ביבליומטריות ככלי עזר להערכת מצוינות במחקר באוניברסיטאות במדינה.
הערות שוליים

↑  Bibliometrics at Royal Holloway 
led by Dr Alan Pilkington, Ver 9.08. Accessed 11 October 2011.
↑  Wouters, P. (1999). The citation culture. Retrieved from
http://garfield.library.upenn.edu/wouters/wouters.pdf.
↑  Research Excellence Framework. Higher Education Funding Council for England
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284765505171  BnF: cb11971049w (data)  GND: 4145244-6  LCCN: sh85013873  NDL: 00617035  NKC: ph207638 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביבליופיליה

ביבליופיל. ציור של קרל שפיצווג משנת 1850.
ביבליופיליה היא אהבת ספרים. בפרט מתייחד המושג לאהבת הספר כחפץ גשמי בעל איכויות אמנותיות ככריכה, סוג אות, איורים ואיכויות אמנותיות אחרות ולא לאהבת קריאה בלבד. בנוסף מעריכים ביבליופילים נושאים כגון היות הספר שייך למהדורה ראשונה או מיוחדת, כיתובים שונים בתוך הספר כקולופונים (רשומה צורנית בשער או בסוף ספרים עתיקים), הקדשות, הערות שוליים בכתב יד, תוויות אקס ליבריס (לטינית: "מספריו של", תווית או חותמת המזהה את בעל הספר) וכדומה. יש המתאווים אף לריח הנייר והדפוס, בעיקר של ספרים עתיקים.
ביבליופיליה קשורה לאספנות ספרים, אך לא כל ביבליופיל אוסף ספרים בפועל (מטעמים של מוגבלות היכולת הכלכלית ומקום האחסון הפיזי) ולא כל אספן הוא ביבליופיל. ביבליופיליה אינה מוגדרת כהפרעה נפשית אלא אם היא גולשת לביבליומאניה שהיא דחף בלתי נשלט להשיג, לגעת או להריח ספרים.
ראו גם

אספנות ספרים
ביבליופוביה
לקריאה נוספת

מיכאל הנדלזלץ, ספר (1997) ועוד ספר (2000) - רשומות של ביבליופיל
אלברטו מנגל, תולדות הקריאה, הוצאת זמורה ביתן, 2001
קרלוס מריה דומינגס, בית הנייר, תרגום ענת ערב, הוצאת כרמל, ירושלים, 2007 (רומן)
יוסף פונד, גן ספרים, בספרייתו של חובב ספרים, רעננה, אבן-חושן, תשע"ח.
Basbanes, Nicholas A. (1995) A Gentle Madness: Bibliophiles, Bibliomanes, and the Eternal Passion for Books. Henry Holt and Company, Inc.
בסאם זועמוט

| --- | --- |

בסאם זועמוט בהצגה "עלילות אבו נימאר" בתיאטרון החאן, 1996
 לידה:  27 במרץ 1951 ירושלים 
 פטירה:  16 באוקטובר 2004 (בגיל 53) שועפאט 
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
בסאם זועמוט (בערבית: بسام زعمط; 27 במרץ 1951 – 16 באוקטובר 2004) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה

זועמוט נולד בירושלים. בשנת 1976 סיים את לימודי התיאטרון ב"בית רוטשילד" בחיפה.
עם סיום לימודיו שיחק בתיאטרון בלהקת "תיאטרון החאן" ושיחק בעשרות הצגות : "סוחרי גומי", "אנטיגונה", "מידה כנגד מידה" ובהצגת היחיד "סיפורי אבו נימר", המבוססת על ספר שכתב דן בן אמוץ.
היה חבר קרוב של ג'ורג' איברהים, מנהל תיאטרון אל-קסבה ושיחק בהצגות "רומיאו ויוליה", "המהגרים", "מלאך ירד אל בבל", "בית הזכוכית", "נישואי פיגרו", "בת הטוחן" ו"הלילה וההר". שיחק גם בתיאטרון בית ליסין ב"חצוצרה בואדי".
בשנים 1985–1989 שיחק בטלוויזיה בתפקיד "הטבח חכים" בסדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה", כך נחשף לקהל הרחב והפך את הדמות לדמות פולחן מקומית. השתתף גם בסדרות הטלוויזיה "שכנים", "משפחה דה לוקס", ו"סיפורי ח'ליל". זועמוט עזב את הטלוויזיה הישראלית למספר שנים כמחאה על דלות שירות החירום שהיא הגישה בערבית במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.
בקולנוע גילם מחבל לבנוני בסרט "גמר גביע" (1991) של ערן ריקליס, וכן שיחק בסרט "קרקס פלשתינה" (1998) של אייל חלפון, ב"בחודש התשיעי" של עלי נאסר ובסרטים נוספים אחרים.
באמצע ובסוף שנות התשעים כתב תסריט בערבית לקומדיית מצבים. התסריט הוצע לרשות השידור, שמינתה את ויקטור קמר לבמאי. קמר ליהק את זועמוט עצמו לתפקיד הראשי, וכך נוצרה לה "משפחה דה לוקס".
זועמוט התגורר עד מותו בשועפאט שבירושלים. הוא נפטר בשנת 2004 ממחלת כליות. במותו היה בן 53. הותיר אחריו אישה, לידיה, ובת.
ג'אנגו ללא מעצורים

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  קוונטין טרנטינו 
 הופק בידי:  סטייסי שר, רג'ינלד הודלין, פילאר סאבון 
 תסריט:  קוונטין טרנטינו 
 עריכה:  פרד רסקין 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימי פוקס   כריסטוף ואלץ   לאונרדו דיקפריו   סמואל ל. ג'קסון   וולטון גוגינס   קרי וושינגטון  דניס כריסטופר  דון ג'ונסון
 מוזיקה:  מגוון אמנים
 צילום:  רוברט ריצ'רדסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני קולומביה The Weinstein Company
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה   The Weinstein Company
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 בדצמבר 2012
 משך הקרנה:  165 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  Blaxploitation, מערבון, סרט דרמה 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  425.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   djangounchained
 פרסים:  2 פרסי אוסקר  2 פרסי גלובוס הזהב 2 פרסי באפט"א
 www.unchainedmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'אנגו ללא מעצורים (באנגלית: Django Unchained) הוא מערבון שנכתב ובוים על ידי קוונטין טרנטינו, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2012. עלילת הסרט מתרחשת בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים האמריקנית, ומציגה בצורה בוטה וגרפית את היחס האלים במדינות דרום ארצות הברית כלפי העבדים השחורים. במרכז הסרט מתוארת מערכת היחסים בין ג'אנגו, עבד שחור משוחרר, לבין ד"ר קינג שולץ, צייד ראשים לבן ממוצא גרמני. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, גלובוס הזהב ובאפט"א. בשלושת הטקסים זכה הסרט באותן קטגוריות: התסריט הטוב ביותר (טרנטינו), ושחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטוף ואלץ).
ניתוח

לעומת סרטיו הקודמים של טרנטינו, המבנה של הסרט הוא ליניארי והוא מחולק לשלוש מערכות, כפי שעושים בקולנוע ההוליוודי.
המערכה הראשונה - שולץ משחרר את ג'נגו והצופים רואים את המטמורפוזה שעובר ג'אנגו - מעבד שחור לצייד ראשים תחת הדרכתו של ד"ר שולץ. המערכה השנייה - מכניסתו של קלווין קנדי לעלילת הסרט ועד מותו. פה למעשה מתרחשת תפנית אצל ד"ר שולץ. כמו הצופה המודרני, הנאור - ד"ר שולץ האירופי המנומס יוצא למסע בתוך נבכיה האפלים של אמריקה טרום מלחמת האזרחים. האירועים להם הוא עד, בעיקר ההתייחסות הסדיסטית של קלווין לנתיניו העבדים, מזעזעים אותו, אפילו כצייד ראשים. זעזוע זה מוביל לאירוע המכונן בסוף המערכה השנייה: ד"ר שולץ מעדיף למות מאשר ללחוץ את ידו של קלווין קנדי. במערכה השלישית - ג'אנגו נותר לבדו וכעת מגיע למעשה לסיפור העיקרי - הנקמה שלו.
שולץ אומר לג'נגו בתחילת הסרט, כשהוא מלמד אותו את רזי מקצועו - יש "דמות" שהוא אמור לשחק, דמות שהוא אמור לשמור עליה עד שישיג את האיש שהוא מחפש. אבל במהלך המערכה השנייה של הסרט, שולץ שובר אותה – לעומת ג'אנגו ששומר אותה לכל אורך הדרך. אפשר להבחין בכך בסצנה שבה קנדי מנסר גולגולת ונואם אודות נחיתותו של האדם השחור. ד"ר שולץ נראה מבועת, ואילו ג'אנגו שומר על קור רוח. במובן מסוים, תפקידו של ד"ר שולץ בסרט הוא לחנוך את ג'אנגו, ללמד אותו להיות אדם חופשי ולדאוג לעצמו. כאשר תפקיד זה מסתיים, שולץ נהרג.
עוד דמות שזכתה ליחס וביקורת מיוחדת היא סטיבן (סמואל ל. ג'קסון), עבדו הזקן והשפוט של קלווין קנדי. סטיבן, על אף היותו שחור, נוהג בגזענות כלפי העבדים השחורים, מרבה לקלל, ללעוג, להפחיד, להשפיל אותם ולאיים עליהם כדי למצוא חן בעיני אדוניו קנדי ושאר האנשים הלבנים. סמואל ג'קסון נבחר בכוונה לגלם דמות זו הנוגדת את אישיותו הפוליטית שכן ג'קסון היה פעיל בתנועה לזכויות האזרח ואף בתנועה קיצונית יותר - הפנתרים השחורים. דמות זאת מביעה מחאה (לדברי ג'קסון) כנגד שחורים המוכרים את זהותם ואת גזעם על מנת להתחנף לאנשים לבנים. בסוף הסרט ג'אנגו יורה בברכיו של סטיבן ומשאיר אותו למות לאחר שהוא מפוצץ את קנדילנד.
צוות שחקנים

ג'יימי פוקס - ג'אנגו פרימן, עבד לשעבר אשר יוצא לשחרר את אשתו.
כריסטוף ואלץ - ד"ר קינג שולץ, רופא שיניים וצייד ראשים. משחרר את ג'אנגו מעבדות.
לאונרדו דיקפריו - קלווין קנדי, איש כריזמטי, אכזר, גזען וסדיסט. הבעלים של "קנדילנד", שם מוחזקת אשתו של ג'אנגו.
סמואל ל. ג'קסון - סטיבן, עבד ויד ימינו של קלווין קנדי.
קרי וושינגטון - ברומהילדה, אשתו של ג'אנגו, מוחזקת כשפחה בקנדילנד.
וולטון גוגינס - בילי קראש, מאמן עבדים שחורים ב"קנדילנד" לקראת קרבות מוות.
דניס כריסטופר - לאוניד מוגוי, עורך דינו של קלווין קנדי.
דון ג'ונסון - ספנסר "ביג דדי" בנט, בעל אחוזת העבדים.
ג'יימס רימר - אייס ספיק, פושע המחזיק את ג'אנגו כאסיר.
ג'ונה היל - אחד מהפושטים של ספנסר "ביג דדי" בנט.
פיתוח

עוד ב-2007 טרנטינו החל לדבר על ג'אנגו ללא מעצורים, בריאיון עם הדיילי טלגרף דיבר על הרעיון של מערבון ספגטי, "אני רוצה לעשות סרט על העבר הנוראי של אמריקה עם העבדות אבל לעשות את זה כמו מערבוני ספגטי".
ב-2 במאי 2011 אושר שהכותרת של הסרט תהיה Django Unchained ויציג את נקמתו של עבד לשעבר במעביד. טרנטינו סיים את התסריט ב-26 באפריל 2011.
צילומי הסרט החלו ב-27 בינואר 2012 והסתיימו ביוני 2012.
ביקורות

הסרט התקבל בביקורות חיוביות והיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, מתוכן זכה בשתי קטגוריות, התסריט הטוב ביותר ושחקן המשנה כריסטוף וולץ.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ביקורות חיוביות ברובן עם 88% ביקורות חיוביות מתוך 209 מבקרים. ביקורות הגולשים אף נתנו לסרט ציון גבוה יותר של 94%.
ב-IMDb, הסרט קיבל ציון של 8.5 מתוך 10, בממוצע מלמעלה מ-800,000 גולשים.
רוב הביקורות, החמיאו על הסגנון של הסרט והתסריט השנון של טרנטינו, כמו גם על הפסקול. מבקרים כגון רוג'ר איברט, אמרו שמדובר באחד מהסרטים הטובים של השנה.
בראיון למגזין "וייב" ביקר הבמאי ספייק לי את הסרט ואמר "העבדות באמריקה לא הייתה מערבון ספגטי של סרג'יו ליאונה, היא הייתה שואה".
באפריל 2013, מספר סצנות בסרט נערכו מחדש, כדי להתאים לצנזורה הסינית. אך הקרנות הבכורה בסין בוטלו במפתיע ברגע האחרון.
מוזיקה

המוזיקה והפסקול של הסרט מנו מגוון אמנים ושירים משנות ה-60 וה-70 וקומץ נעימות של אניו מוריקונה - מלחין וכותב מוזיקה גדול של סרטי מערבונים.
מוזיקה > ג'אנגו ללא מעצורים: פסקול הסרט המקורי

"Winged" James Russo (Dialogue) 0:09
"Django" (from Django) Rocky Roberts & Luis Bacalov 2:53
"The Braying Mule" (from Two Mules for Sister Sara) Ennio Morricone 2:33
"In That Case Django, After You..." Christoph Waltz & Jamie Foxx (Dialogue) 0:38
"His Name Was King" (from Lo Chiamavano King) Luis Bacalov & Edda Dell'Orso 1:58
"Freedom" Anthony Hamilton & Elayna Boynton 3:56
"Five-Thousand-Dollar Nigga's and Gummy Mouth Bitches" Don Johnson & Christoph Waltz (Dialogue) 0:56
"La Corsa (2nd Version)" (from Django) Luis Bacalov 2:18
"Sneaky Schultz and the Demise of Sharp" Don Stroud (Dialogue) 0:34
"I Got a Name" (from The Last American Hero) Jim Croce 3:15
"I Giorni Dell'ira (Days of Anger)" (from Day of Anger) Riz Ortolani 3:05
"100 Black Coffins" Rick Ross 3:43
"Nicaragua" (from Under Fire) Jerry Goldsmith featuring Pat Metheny 3:29
"Hildi's Hot Box" Samuel L. Jackson & Leonardo DiCaprio (Dialogue) 1:16
"Sister Sara's Theme" (from Two Mules for Sister Sara) Ennio Morricone 1:26
"Ancora Qui" Ennio Morricone & Elisa 5:08
"Unchained (The Payback/Untouchable)" James Brown & 2Pac (Jamie Foxx, Christoph Waltz & James Remar Dialogue) 2:51
"Who Did That to You?" John Legend 3:48
"Too Old to Die Young" Brother Dege 3:43
"Stephen the Poker Player" Samuel L. Jackson (Dialogue) 1:02
"Un Monumento" (from The Hellbenders) Ennio Morricone 2:30
"Six Shots Two Guns" Samuel L. Jackson & Jamie Foxx (Dialogue) 0:05
"Trinity (Titoli)" (from They Call Me Trinity) Annibale E I Cantori Moderni 3:03
"Ode to Django (The D Is Silent)" RZA 4:58
לקריאה נוספת

צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "מצוקותיו הארציות של הגיבור", עמ' 68–72.
בישול ירוק

בישול ירוק של שעועית
בישול ירוק הוא בישול של ירקות ירוקים במי מלח רותחים לזמן קצר (מחצי דקה עד 5 דקות תלוי בחומר הגלם) על מנת להכין אותו להמשך הבישול תוך שמירה על צבעו הירוק שלא ידהה.
לפעמים הבישול הירוק הוא הבישול היחיד שהירק עובר. למשל, בהכנת סלטים כמו סלט ניסואז בו משתמשים בתרמילי שעועית ירוקה שנחלטו בצורה זו.
תהליך הבישול

המים חייבים להיות רותחים. כמו כן, ככל שהמים חמים יותר משך הריכוך יהיה קצר יותר ופחות יפגע בוויטמינים שבירק.
המלחת המים נועדה להדגיש את טעם הירק.
יש להעביר את הירק למי קרח על מנת לעצור את הבישול.
ישנם הטוענים שהסידן שבמים פוגע בצבע הירוק ולכן ממליצים להשתמש במים מזוקקים.
| טכניקות בישול |
| --- | --- | --- |
| יבש | אפייה • צלייה • קלייה • עישון |  |
| מבוסס מים | בישול לבן • הרתחה • חליטה • שליקה • אידוי • נזיד |  |
| מבוסס שמן | טיגון עמוק • הקפצה |  |
| מבוסס אלכוהול | פלמבה (שילהוב) |  |
| מבוסס חומץ או מלח | כבישה • החמצה |  |
| בעזרת כלים | אמבט מרים • סיר לבישול איטי • בישול במיקרוגל • סיר לחץ • מנגל • הקצפה |  |
| גסטרונומיה מולקולרית | ספריפיקציה • סו-וויד |  |
אקילה פרי

ציור דיוקנו של אקילה פרי
אקילה פרי (באיטלקית: Achille Peri;‏
20 בדצמבר 1812 - 28 במרץ 1880) היה מלחין איטלקי.
פרי נולד ברג'ו אמיליה. הוא החל בלימודיו בעיר הולדתו ומשם עבר לפריז. אחרי סיום לימודיו שם הקים להקת אופרה ויצא עמה לסיורי הופעות בערי השדה. בשנת 1839 העלה את יצירתו הבימתית הראשונה, Una visita a Bedlam ("ביקור בבית המשוגעים") במרסיי. עקב קשיים כספיים חזר לאיטליה, שם הוצגה בשנת 1841 האופרה הרצינית הראשונה שלו,
Il solitario. עוד אופרות שלו עלו על הבימה וזכו להצלחה בלתי מבוטלת, בעיקר הדרמה התנכ"ית "ג'ודיטה" ("יהודית"), שנכשלה בהצגת הבכורה שלה סקאלה ב-1860 אך נחלה הצלחה בהצגה מחודשת כעבור שנתיים. שתי האופרות האחרונות שלו, שהוצגו גם הן ב"לה סקאלה", נכשלו כישלון חרוץ, שאחריו ויתר סופית על כתיבה לבימה.
פרי היה גם מנצח המקהלה בקתדרלה של רג'ו ושל האופרה המקומית. כתיבתו האופראית נתפסת כחיקוי של דוניצטי ומרקאדנטה.
יצירותיו > אופרות

Una visita a Bedlam אופרטה, מרסיי, 1839
Il solitario, רג'ו אמיליה, 29 במאי 1841
Ester d'Engadd (דרמה טראגית), פארמה, רג'ו, 19 בפברואר 1843
"דירצ'ה" (טרגדיה לירית), רג'ו אמיליה, מאי 1843
"טאנקרד" (דרמה לירית), גנואה, 26 בפברואר 1847
Orfano e diavolo (מלודרמה קומית), רג'ו ד'אמיליה, 26 בדצמבר 1854
I fidanzati (מלודרמה), גנואה, 7 בפברואר 1856
Vittore Pisani, רג'ו אמיליה, 21 באפריל 1857
"ג'ודיטה" (מלודרמה תנכ"ית), "לה סקאלה" מילאנו, 7 בפברואר 1861
L'espiazione, ,לה סקאלה", מילאנו, 26 במרץ 1860
"ריאנצי", "לה סקאלה", מילאנו, 26 בדצמבר 1862
יצירותיו > מוזיקה קולית

למקהלה: "ממעמקים", 4 קולות ועוגב; "סאלבה רג'ינה"
שירים
יצירותיו > מוזיקה אינסטרומנטלית

מוזיקה קאמרית: רביעיית מיתרים; חמישיית מיתרים.
יצירות שונות לפסנתר
בובאל צפוני

| בובאל צפוני |
| --- | --- |
 נקבת בובאל צפוני בגן חיות בלונדון - התמונה היחידה שצולמה מתת-מין זה.
מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: בובאלים
סוג:: בובאל
מין:: בובאל איילי
תת־מין:: בובאל צפוני
שם מדעי
 Alcelaphus buselaphus buselaphus ‏פאלאס, 1766
תחום תפוצה


בובאל צפוני (בּוּבׇּל, שם מדעי: Alcelaphus buselaphus buselaphus), הוא תת-מין נכחד של בובאל, שחי בעבר בצפון אפריקה ובלבנט. תת-מין זה תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי הזואולוג פיטר סימון פאלאס, והוא הראשון מבין תת-המינים שהתגלה לחוקרים האירופאיים בגלל תפוצתו הקרובה ביותר לאירופה.
הבובאל הצפוני הוא בין הקטנים שבבובאלים, והוא דומה במבנה גופו וקרניו בעיקר לבובאל מערבי.
הבובאל הצפוני נכחד מן העולם עד אמצע המאה ה-20 בגלל החדירה האירופאית לאפריקה. למרות שנכחד לפני עשרות שנים, בשנת 2013 נטען כי נצפה חיה הדומה לבובאל צפוני, אוכלת מענפי עץ במרוקו - כך שאולי הוא שרד באזורים אלו.
טקסונומיה

הבובאל הצפוני מסווג כתת-מין בסוג הבובאל. לאלו המסווגים את הבובאל כסוג ומין יחיד הבובאל הצפוני הוא תת-מין של מין הבובאל. לאלו המונים יותר ממין אחד בסוג הבובאל, הבובאל הצפוני הוא תת-מין של המין העיקרי.
תיאור

הבובאל הצפוני התאפיין כשאר קרוביו בזוג קרניים ספירליות עם מבנה מוזר למדי - והן היו קטנות למדי מרוב תת-המינים. הקרן צמחה באלכסון לכיוון מעלה, התעגלה עם בליטה קיצונית לקדימה, ולבסוף התעקלה שוב בחדות לאחורה, כך ששילוב של שתי הקרניים ביחד יצר צורת "U" הדומה לזו של הבובאל המערבי. לעומת זאת הקרניים של האחרון גדולות וכבדות יותר, והן אינן מתעקלות כלל כלפי קדימה. הקרניים היו עבות בצורה אחידה ברוב הקרן, ורק לקראת הסוף הפכו בהדרגה לדקות. ההפרש בין מרחק הקרניים בבסיס לקצוות היה בסביבות פי-5. לאורך הקרן היו כ-10 טבעות גדולות ובולטות לבד מחריצים רבים בבסיס, והיה ביניהן מרווח משמעותי. קצוות הקרן הסתיימו בשפיצים חדים וחלקים. תחילת צמיחת הקרן אצל עגלים צעירים התאפיינה בשני שפיצים חדים וחלקים בצורת "V". צבע הקרניים היה מן הסתם זהה לרוב תת-המינים: אפרפר או חלודה כהה. לא היה הפרש ניכר בין קרני הזכרים לנקבות.
צבע פרוותו של הבובאל הצפוני תואר כחולי-זהוב אחיד בכל הגוף. ייתכן כי הכתפיים, הגב, והברכיים היו כהים מהרגיל. היוצא דופן היה הזנב הארוך שהסתיים בציצת שיער ארוכה ומברשתנית בצבע שחור. גם הפנים היו בצבע אחיד, להוציא סימון דהוי ואפרפר בצדדי הלוע סמוך לנחיריים. על פי תיאורים אלה הבובאל הצפוני דמה מאוד בצבעי הפרווה לבובאל המערבי, אך מבחינת חוסר סימוני פנים הוא דמה דווקא לבובאל ג'קסון.
כשאר תת-המינים, הבובאל הצפוני היה בעל גוף רחב וארוך, צוואר קצר, חרטום מוארך ו"עוקץ קרן" בולט וייחודי. גם הוא התאפיין בגבנון קטן בכתפיים, רגליים ארוכות וחזקות, בלוטות ריח גדולות ואף מחורץ בצורת "U". לא היה הבדל בולט בין הזכרים לנקבות. 

מידות הגוף של בובאל צפוני:

גובה הכתפיים: כ-120 ס"מ. 

אורך ראש וגוף: כ-245 ס"מ.

אורך הקרניים: 60 ס"מ. 

אורך הזנב: 70-45 ס"מ.

משקל: 150-120 ק"ג.
תפוצה

הבובאל הצפוני כשמו, היה מצוי בצפון אפריקה. תפוצתו המודרנית השתרעה לאורך החלקים הצפוניים של מדינות הסהר הפורה: ממרוקו וסהרה המערבית, דרך אלג'יריה, תוניסיה ולוב, עד צפון מזרח מצרים באזור דלתת הנילוס; ייתכן כי גם היה קיים בצפון מאוריטניה. באזור שקע קטרה הסמוך לאל עלמיין התפוצה המשיכה דרומה עד למחוז אל-ואדי אל-גדיד במרכז מצרים שהיה המקום הצחיח ביותר בתפוצתו. ישנם תיאורים מ-1850 באלג'יריה על "שוורים פראיים" באזור הרי טאסילי נאג'ר שנמצא במרכז הסהרה סמוך לניז'ר. עם זאת, זהותם של בעלי חיים אלה שנויה במחלוקת; גם אם אכן הם היו בובאלים ייתכן והם היו מתת-המין המערבי ולא מהצפוני.
בתקופה מוקדמת יותר - לפני הספירה, הבובאל הצפוני היה נפוץ בבירור גם מזרחה יותר עד האזורים הדרומיים של הלבנט (צפון סיני וישראל), ולפי דעות מסוימות אף בדרום ירדן וצפון ערב הסעודית. בישראל שרידיו נמצאו בצפון הנגב, השפלה, השרון, בתל לכיש ובתל שרוחן. הוא נעלם ממישור החוף וצפון הנגב בתקופת הברזל ככל הנראה לאחר שניצוד בהרחבה באזור הנילוס במצרים, מה שגרם לנתק בין המספרים בלבנט לבין האוכלוסייה העיקרית בצפון אפריקה.
שרידים של הבובאל הצפוני אותרו במספר אתרים ארכאולוגיים במצרים כדוגמת סקארה, ואפילו על ההירוגליף המצרי ניתן לראות איור של עגל בובאל. מסיבה זאת ישנן טענות שהבובאל הצפוני בוית במצרים העתיקה, ובוודאי שימש כ"קורבן" בפולחנים. הבובאל הצפוני הוא אחד מבעלי החיים המתוארים ביותר בפסיפס הרומי באלג'יריה, שמתוארך לשנים הראשונות של הספירה.
הבובל המשיך ככל הנראה להתקיים בערבה ובמערב המדבר הסורי עד תחילת המאה העשרים והוא מוזכר בכתביו של ר' אשתורי הפרחי, טריסטראם וישראל אהרוני.
לא ידוע על חפיפה כל שהיא שהייתה בין אזור הגידול של הבובאל הצפוני לבין תת-מינים אחרים של הבובאל. אך ייתכן שאזור הגידול שלו חפף עם הבובאל המערבי במאוריטניה.
הבובאל הצפוני היה בין הפרסתנים הגדולים ביותר של צפון אפריקה לצד ראם סהרה והדישון, וגדול ממינים כדוגמת צבי קווייר, צבי רים, צבי יחמורי, צבי הנגב, יעל נובי, אייל ברבארי ועבדקן הרעמה.
בית גידול ואקולוגיה

בית הגידול של הבובאל הצפוני היה ברובו מהצחיחים שבתת-המינים וכלל אזורים מישוריים בצפון מדבר סהרה, אך הוא היה מצוי גם בבתי גידול של האקלים ים-תיכוני כערבות-עשב מדבריות, חורש ים תיכוני, וכרי דשא ויערות דלילים במורדות הרי האטלס. לדברי סופרים מהמאה ה-19 הבובאל העדיף אזורים סלעיים עם צמחייה משמעותית, בניגוד לבית הגידול הצחיח של הדישון. הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעו בין 4 מעלות בלבד בשיא החורף ל-40 מעלות בשיא הקיץ, וכמות המשקעים הממוצעת 500-0.5 מ"מ לשנה.
האקולוגיה שלו דמתה ככל הנראה לשאר תת-המינים: הוא היה פעיל בקבוצות של 5 עד 20 פרטים, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב, ומנוחה בשעות הצהריים החמות. מכתבי חוקרים עולה כי בשנת 1573 היה ניתן לראות עדרים גדולים של 200-100 פרטים בצפון מרוקו. התזונה שלהם הייתה מורכבת ברובה מעשבים ירוקים וטריים, אך בעונות יבשות גם בעשבים באיכות נמוכה יותר. באופן כללי העדרים היו נוודים יחסית, בחיפוש אחר מקורות מזון טובים. כקרוביו גם הוא היה מסוגל לרוץ במהירות של עד 80 קמ"ש. טורפו העיקרי היה האריה הברבארי, ובמידה פחותה גם נמר ברבארי וברדלס. הזכרים הבוגרים היו טריטוריאליים רק בעונת הרבייה, וניסו לתפוס לעצמם שטח אותו סימנו בצואה, שתן, ובלוטות ריח. הריונה של הנקבה נמשך כ-8 חודשים לאחריהם נולד עגל יחיד ששהה בימיו הראשונים מוסווה בצמחייה מדברית\סלעית או בדיונות החול. עד גיל 3 חודשים קרניו התחילו לצמוח, ופרוותו קיבלה גוון כהה יותר. הוא נגמל לאחר ארבעה חודשים, והגיע לבגרות משנה וחצי עד שנתיים וחצי כשעד אז היה צמוד בדרך כלל לאימו.
תוחלת חייו הייתה כ-19 שנים.