stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרפידים
תיאור ומאפיינים כלליים

טרפידים אינם חסילון או גמל שלמה כפי שהשם האנגלי עשוי לרמז, אך מראם מזכיר הכלאה ביניהם. אורכו מגיע ל-30 ס"מ, אף על פי שתועדו גם פרטים חריגים בעלי גודל של 38 ס"מ.
שריון טרפידים מכסה רק את חלקו האחורי של ראשו ואת שלושת המקטעים הראשונים של בית החזה. צבעו מגוון בהתאם לסביבת המחיה, ונע בין גוונים של חום לבין צבעי ניאון זוהרים. קיימים כ-40 מינים בסדרה. המינים השונים צדים ביום, בלילה, או בשעות הדמדומים. רוב המינים חיים באזורי אקלים טרופי וסובטרופי.
טרפידים הם חיות אגרסיביות מתבודדות המבלות את רוב זמנן במחבוא בין הסלעים ובמחפורות על קרקע הים. הם ממתינים לטרפם שיחלוף על פניהם, אך בנוסף, שלא כסרטנים אחרים, גם רודפים וצדים טרף חי. הטרפידים עוזבים את בתיהם לעיתים רחוקות בלבד, על מנת לאכול או להגר.
חוקרים כינו את הטרפיָדים "חגב ים", האוסטרלים "Prawn killer" וצוללים מכנים אותם לעיתים "מפצחי האצבעות", בשל הקלות שבה הם מסוגלים לשפד, להמם במכה או לבתק את אבריו של טרפם, בעזרת זוג הצבתות שלהם, שחזקות מספיק כדי לשבור זכוכית אקווריום במכה אחת. הסרטן תוקפני במיוחד, ונקרא גם "אגרופן" בשל אגרופיו החזקים כקליע, שבעזרתם הוא תוקף את קורבנותיו.
חוש הראייה

הטרפידים ידועים בזכות יכולת הראייה שלהם, הנחשבת למורכבת והמפותחת ביותר בעולם החי.
חוש הראייה > מבנה העין

עיניהם הצבעוניות של טרפידים הן עיני פסיפס. הן מוגבהות על גבי גבעולים שנעים באופן עצמאי זו מזו ונחשבות לעיניים המתוחכמות ביותר בממלכת החיות. לטרפידים יכולת ראיית הצבע המורכבת ביותר בעולם החי.
עין טרפידים בנויה משני חצאי כדור פחוסים, המכילים יחד כעשרת אלפים אומטידיום נפרדים סמוכים זה לזה. שני חצאי הכדור מופרדים על ידי שש שורות של אומטידיום מיוחדים, הנקראות יחד "רצועת האמצע", (Midband) המחלקת את העין לארבעה חלקים. מבנה זה מאפשר לראות עצם בשלושת חלקי העין במקביל. כלומר, לכל עין יש ראייה משולשת (Trinocular), ותפיסת עומק משלה. מבנה זה מאפשר עיבוד טורי ומקבילי של גירויים חזותיים. חצאי הכדור העליון והתחתון משמשים בעיקר לזיהוי צורה ולזיהוי תנועה, ולא לראיית צבע כבעיניהם של סרטנים אחרים.
שורות 1–4 של רצועת האמצע מתמחות בראיית צבע בתחום שבין על-סגול לבין תת-אדום. האלמנט האופטי בשורות אלו כולל שמונה סוגי פיגמנטי ראייה. תאי הקנים (Rhabdoms) מחולקים לשלושה סוגי שכבות פיגמנטים, שכל אחת מהן מותאמת לאורכי גל שונים.
שלוש השכבות בשורות 2–3 מופרדות על ידי מסננים צבעוניים (intra-rhabdomal filters) שניתן לחלקם לארבע מחלקות, שתי מחלקות בכל שורה. השורות מסודרות כשכבות סנדוויץ': פיגמנט ראייה, מסנן צבעוני ממחלקה אחת, פיגמנט ראייה, מסנן צבעוני ממחלקה אחרת, ולבסוף פיגמנט ראייה נוסף. האור שעובר דרך שורות אלו משנה את צבעו בהתאם לצבע המסנן. המסנן משמש לחידוד אורך הגל של האור העובר דרכו אל פיגמנט הראייה שמתחתיו. צבע המסננים משתנה בין הזנים השונים ועשוי לכלול את הצבעים: סגול, כחול, אדום, כתום וצהוב.
המסננים הצבעוניים שברצועת האמצע מקטינים את כמות האור המגיע לפיגמנטי הראייה (בדומה למשקפי שמש) ולכן מערכות אלו יעילות יותר בסביבה של אור חזק. רוב המינים בסדרה חיים אמנם בסביבה מוארת.
שורות 5–6 מופרדות גם הן לשכבות, אך כוללות רק מחלקה אחת (תשיעית) של פיגמנטי ראייה, המיוחדות לקליטת אור מקוטב. הן אף מסוגלות לקלוט אור מקוטב בכיוונים שונים. פיגמנט נוסף נמצא בחלקים העליון והתחתון של העין.
מינים מסוימים הם בעלי 16 סוגים של פוטורצפטורים, המחולקים לארבע מחלקות (רגישותם הספקטרלית מכוונת בנוסף על ידי המסננים הצבעוניים שברשתית), 12 מהם מנתחים אורכי גל שונים (מתוכם ארבעה רגישים לאור על-סגול) וארבעה מהם מנתחים אור מקוטב. מין אחד של טרפידים אף מסוגל לזהות אור בקיטוב מעגלי. לשם השוואה, לאדם יש רק חמישה פיגמנטי ראייה, והוא אינו מסוגל לזהות אור מקוטב כלל (למעט מברשת היידינגר).
רצועת האמצע מכסה שטח קטן של 5–10 מעלות משדה הראייה בכל רגע נתון, אבל עיני הסרטנים המותקנות על הגבעולים מונעות על ידי שמונה שרירים עצמאיים המחולקים לשש קבוצות תפקודיות המאפשרות תנועה חופשית ביותר של כשבעים מעלות בכל הצירים. השימוש בשרירים אלו להפניית הרצועה המרכזית בכל כיוון מאפשר להוסיף מידע נוסף שלא נראה על ידי שני חצאי העין.
הטרפידים מסוגלים לעקוב אחר תנועה בעזרת תנועות עיניים מהירות, ובעזרת תנועה עצמאית של כל עין. על ידי שימוש בטכניקות שונות, כולל תנועות קופצניות של העין, רצועת האמצע מכסה חלק נרחב משדה הראייה. המידע היוצא מהרשתית מנותח במספר רב של ערוצי מידע מקבילים המוליכים אל מערכת העצבים המרכזית, ובצורה זאת מקטינים את עיבוד המידע הדרוש ברמות גבוהות יותר.
חוש הראייה > הסיבות ליכולת הראייה

עיני הטרפידים מאפשרות להם לזהות סוגים שונים של אלמוגים, סוגים שונים של טרף (שחלקו שקוף או שקוף-למחצה) בעזרת הראייה המקוטבת, וטורפים כגון הברקודה, שהוא בעל קשקשים מבריקים. סיבה נוספת היא ששיטת הציד של הטרפיד (תנועות מהירות מאוד של הצבתות) מצריכה מידע מדויק על טווח הטרף, המחייבת תפישת עומק מדויקת, זאת על ידי הראייה השש-עדשית (Hexaocular).
העובדה שהראייה המשוכללת ביותר מופיעה אצל המינים עם הגוף הצבעוני ביותר מרמזת שראיית הצבע התפתחה בדומה לזנב הטווס. בתקופת החיזור פולט אזור בשריון הטרפיד אור פלואורסצנטי באורכי גל הנקלטים על ידי עיניהם. הנקבות פוריות רק בזמן מסוים של מחזור הגאות, והיכולת לתפוש את מצב הירח מסייעת למנוע ניסיונות חיזור כושלים. יכולת זאת גם מאפשרת לטרפיד להעריך את עוצמות הגאות, דבר חשוב למינים החיים במים רדודים סמוך לחוף.
הערות שוליים

↑  Stomatopoda, www.dafni.com
↑  Elliott Kennerson, WATCH: Mantis Shrimp's Incredible Eyesight Yields Clues For Detecting Cancer, KQED, ‏15 November 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536295105171  BnF: cb12329817g (data)  GND: 4278283-1  LCCN: sh85128282  NDL: 00566490 
טרפידים נאכלים בפיליפינים
שכתוב ההיסטוריה

שכתוב ההיסטוריה הוא סוג של רוויזיוניזם היסטורי שמטרתו היא עיוות ההיסטוריה הכתובה מתוך מטרה להכחיש אירועים שהתרחשו, לגמד פשעים או להמעיט בחשיבותם ובהשפעתם, מתוך כוונה פוליטית או אידאולוגית. מונח זה נקרא באנגלית negationism.
משכתבי ההיסטוריה משתמשים בשיטות שאינן לגיטימיות במחקר היסטורי מקובל. הם עשויים, למשל, להציג מסמכים מזויפים כאמיתיים, להסיק ממחקרים מסקנות שאינן תואמות את המחקר, לבצע מניפולציה של נתונים סטטיסטיים כך שיתמכו בנקודת המבט שלהם, או לתרגם במכוון באופן שגוי טקסטים משפות אחרות.
במדינות מסוימות, כגון גרמניה, שכתוב של אירועים היסטוריים מסוימים מוגדר כעבירה על החוק.
דוגמאות בולטות לשכתוב ההיסטוריה:
הכחשת השואה.
הכחשת רצח העם הארמני.
הכחשת רצח העם הצ'רקסי.
הטענה לפיה ההולודומור לא היה מדיניות מכוונת של יוסיף סטלין, אלא תופעת טבע.
הכחשת הטענה לפיה הרעב הגדול בסין הוא תוצאה של מדיניות הקפיצה הגדולה קדימה.
הכחשת מאורעות כיכר טיאנאנמן.
מטרות

בדרך כלל שכתוב ההיסטוריה נעשה לשם השפעה רעיונית או פוליטית. ההיסטוריה היא משאב חברתי התורם לעיצוב זהות לאומית, תרבות וזיכרון ציבורי. משכתבי ההיסטוריה מנסים להכתיב זהות חברתית שונה, שתתאים להקשרים הפוליטיים, החברתיים והאידאולוגיים שלהם.
כמו כן משתמשים בשכתוב ההיסטוריה להשפעה פוליטית. לדוגמה, בשנים 1917 עד 1991 קודמה בברית המועצות האידאולוגיה הקומוניסטית, ובשירות המפלגה הקומוניסטית עבדו היסטוריונים שתפקידם היה לשכתב את ההיסטוריה בהתאם לקו המפלגתי.
טכניקות שכתוב

משכתבי ההיסטוריה מיישמים את שיטות המחקר ההיסטוריות המקובלות על מנת להטעות את הקורא. על מנת לתמוך בגרסה השקרית, משכתב ההיסטוריה משתמש במסמכים כוזבים כמקורות אמיתיים, מציג סיבות לפיהן לכאורה אסור לסמוך על המסמכים המקוריים, מביא ציטוטים שהוצאו מהקשרם ההיסטורי, מזייף סטטיסטיקות, ומתרגם במכוון טקסטים משפות אחרות באופן מוטעה. בדרך כלל עבודתם מתפרסמת כחלק מהדיון ציבורי המאפשר הבעת דעות ופרשנויות שונות על אירועים היסטוריים. מטרתם של משכתבי ההיסטוריה היא לשלול את ההיסטוריה העובדתית והמתועדת על מנת להוביל את הקורא למסקנה אידאולוגית מסוימת, לכן היא בעצם משמשת ככלי לתעמולה. מאמרי שכתוב ההיסטוריה מתפרסמים בעיקר בצהובונים, ולא בכתבי עת מדעיים המוודאים את המידע באמצעות ביקורת עמיתים.
בין הטכניקות שבהן נוקטים משכתבי ההיסטוריה נמנות:
הונאה: דיסאינפורמציה, זיוף מידע, הסתרת האמת והדגשת השקר כדי להשפיע על דעת הקהל בנוגע לאירוע היסטורי כלשהו.
הכחשה: ניסיון לטעון שהעובדות אינן נכונות, בפרט במקרים של פשעי מלחמה. הכחשת השואה גם היא כמובן סוג של הכחשה.
זילות: ניסיון לגמד אירועים היסטוריים על ידי השוואתם לאירועים אחרים, פחות חמורים, או ניסיון לשפוט את האירועים בקנה מידה מוסרי מקל. הטריוויאליזציה של השואה היא זילות מסוג זה.
המעמד החוקי של שכתוב ההיסטוריה

במדינות רבות, בהן הולנד וגרמניה, הכחשת השואה נחשבת לעבירה פלילית. במדינות אחרות, כמו צ'כיה ואוקראינה, הכחשה או מזעור של פשעי השלטון הקומוניסטי נחשבים לעבירה פלילית.
מועצת אירופה מגדירה עבירות מסוג זה כך: "הכחשה, מזעור, אישור או הצדקה של רצח עם או פשע נגד האנושות."
במדינות רבות מוגדרים פשעי שנאה האסורים בחוק, ולעיתים שכתוב ההיסטוריה נחשב לפשע כזה.
שכתוב ההיסטוריה בספרות

ברומן של ג'ורג' אורוול "1984", ממשלת אוקיאניה מיישמת תהליך מתמשך של שכתוב ההיסטוריה, כך שהיא תמיד תתאים לקו הפוליטי של מפלגת השלטון. כאשר פורצת מלחמה בין אוקיאניה לאירואסיה, כלי התקשורת (העיתונים, הקולנוע והטלוויזיה) משוכתבים כך שמצטיירת תמונה לפיה אוקיאניה הייתה מאז ומתמיד במצב מלחמה עם אירואסיה. כאשר המלחמה מסתיימת, כלי התקשורת משוכתבים מחדש, באופן שמתאר מצב של שלום בין אוקיאניה ואירואסיה, הנלחמות במשותף נגד אויב שלישי.
גיבור הספר, וינסטון סמית, עובד ב"משרד האמת", ואחראי לביצוע השכתוב ההיסטורי המתמשך. הוא מציין ביומנו: ”מי ששולט בהווה, שולט בעבר. מי ששולט בעבר, שולט בעתיד.” אמרה זו ממחישה את המטרה האידאולוגית של משכתבי ההיסטוריה.
סופר גרמני בשם פרנץ קורובסקי (אנ') יצר חלק ניכר מהתעמולה הצבאית של הנאצים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא כתב ספרים רבים בהם טען שהנאצים נהגו באנושיות וברגישות והכחיש פשעי מלחמה שנעשו על ידי הוורמאכט. בספריו הוא בדה עדויות ראיה על זוועות שבוצעו לכאורה על ידי בעלות הברית, ובייחוד תיאר את ההפצצות האוויריות על קלן ודרזדן כניסיון מתוכנן לבצע רצח עם באוכלוסייה אזרחית.
הנדלי פייג' ויקטור

ההנדלי פייג' ויקטור (באנגלית: Handley Page Victor) היה מפציץ אסטרטגי סילוני בריטי שפותח על ידי חברת הנדלי פייג' ופעל בתקופת המלחמה הקרה. הוא היה המטוס השלישי והאחרון מסדרה V, סדרת מטוסים שפעלו בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר האוורו וולקן והוויקרס וליאנט. המטוס נכנס לשירות ב-1958 והיווה חלק מכוח ההרתעה הגרעיני המוטס של הממלכה המאוחדת, אך יצא משירות כמפציץ ב-1968 בעקבות איתור סדקים בכנפיים, מעבר חיל האוויר המלכותי לטיסות בגובה נמוך כדי לחמוק מיירוט והכנסת הטיל הגרעיני הבליסטי פולאריס לצוללות הצי המלכותי הבריטי ב-1969.
בעקבות הוויתור על משימות ההרתעה הגרעיניות המוטסות הפכה אחזקת צי המפציצים הגרעיניים למיותרת. מספר מפציצי ויקטור עברו הסבה למטוסי ביון, ועוד לפני הכנסת הפולאריס לשירות כבר החלה הסבת כמה מהם למטוסי תדלוק במקומו של הווליאנט. הסבות נוספות למטוסי תדלוק בוצעו בשלב מאוחר יותר, ומספר מפציצים מוסבים ביצעו משימות תדלוק אווירי של מטוסי וולקן במהלך מבצע אייל שחור, במסגרת מלחמת פוקלנד.
בזכות מורכבותו הטכנולוגית וביצועיו הטובים היה הוויקטור למטוס האחרון מסדרת V שיצא משירות, ב-15 באוקטובר 1993. כמטוס תדלוק הוחלף הוויקטור על ידי הוויקרס VC10 והלוקהיד טריסטאר.
פיתוח > HP.80

התכנון שהוציאה הנדלי פייג' בתגובה למכרז B.35/46 קיבל בחברה את הסימון HP.80. על מנת לענות על הדרישות, תוכננו עבור ה-HP.80 כנפיים משוכות לאחור בתצורה דמוית חרמש (Crescent-shaped swept wing (אנ')) זוויות הכנף המשוכה והמיתר האווירודינמי הופחתו בשלוש נקודות מהשורש ועד לקצה הכנף על מנת להבטיח מספר מאך קריטי קבוע על פני הכנף כולה וכתוצאה מכך השגת מהירות שיוט גבוהה. בצורה דומה תוכננו גם חלקי המטוס האחרים, החרטום והזנב. תוכניות מוקדמות כללו גרסאות ללא זנב, כאשר כנפונים אנכיים בקצות הכנפיים היו אמורים להחליפו, אך ככל שהתקדם הפרויקט אומץ השימוש בזנב בעל פרופיל גבוה במקום. הפרופיל האווירודינמי והכנף המשוכה לאחור עברו שינויים משמעותיים לכל אורך שלב התכנון, בעיקר כדי להימנע מכניסה לעלרוד לא רצוי במהלך טיסה.
ה-HP.80 והאוורו Type 698 נבחרו בתור שני העיצובים המובילים לעמידה במכרז B.35/46 ומכל אחד מהם הוזמנו שני אבות טיפוס. עם זאת, היה ברור כי בשני העיצובים יהיו אתגרים תכנוניים שעדיין אינם ידועים ולכן הוזמן אב טיפוס נוסף מחברת ויקרס, שהפך מאוחר יותר לווליאנט. אף על פי שלא ענה על הדרישות במלואן, היה לעיצובו פחות סיכוי לכישלון וכך היה הווליאנט מסוגל להיכנס לשירות מבצעי מוקדם יותר. כנף ה-HP.80 נבחנה על גבי דאון קטן בשליש, שכונה HP.87, ועל סופרמרין אטאקר מוסב שסומן כ-HP.88. האחרון התרסק ב-26 באוגוסט 1951 לאחר שהשלים 30 טיסות, ורק מעט מידע מועיל הושג במהלך תקופת פעילותו בת החודשיים. במהלך הזמן שלקח להכין את ה-HP.88 לטיסות המבחן עברה כנף ה-HP.80 שינויים נוספים כך שעיצובו של הראשון כבר לא היווה ייצוג נאמן. העיצוב של ה-HP.80 היה בשלב מתקדם מספיק ולאובדנו של ה-HP.88 הייתה השפעה מועטה על המשך הפרויקט.
מה-HP.80 נבנו שני אבות טיפוס, שסומנו WB771 ו-WB775 .WB775 הורכב בצורה חלקית במפעל של הנדלי פייג' ברדלט (Radlett), כאשר במרד האספקה הוחלט כי המסלול ממנו נועד להמריא לטיסת הבכורה קצר מדי. חלקי המטוס הועברו לבסיס חיל האוויר המלכותי בוסקומב דון (RAF Boscombe Down) שם הורכבו. דחפורים פינו את הנתיב ממכשולים והחלקים עצמם כוסו במסגרות מעץ מעליהן נמתחו יריעות ברזנט כדי ליצור את הרושם של חלקי גוף אונייה המועבר בדרכים. ב-24 בדצמבר 1952 ערך הדלי הזלדן, טייס הניסוי הראשי של הנדלי פייג', את טיסת הבכורה של WB771, שארכה 17 דקות. עשרה ימים מאוחר יותר הודיע משרד האווירייה על השם הרשמי שניתן למטוס, ויקטור.
אבות הטיפוס פעלו היטב, אך בעיות בתכנון הביא להתרסקותו של WB771 ב-14 ביולי 1954, כאשר מייצב הגובה ניתק ממקומו בעת שהמטוס חלף בגובה נמוך מעל מסלול הנחיתה בקרנפילד (Cranfield). בהתרסקות נהרג הצוות. מייצב הגובה, שחובר לסנפיר באמצעות שלושה ברגים, היה נתון לעומס רב יותר מהצפוי, שהוביל לסדקים סביב חורי הברגים. הסדקים גרמו לברגים לאבד אחיזה ולמייצב להתנתק ממקומו. בתגובה לבעיה זו נוסף בורג נוסף וכמו כן קוצר הסנפיר. בנוסף, היה אב הטיפוס כבד יותר בחלקו האחורי בשל היעדרו של ציוד באזור החרטום, שנפתר בהכנסת משקולות זבורית באבות הטיפוס. למטוסי הוויקטור שיצאו מפס הייצור היה חרטום ארוך יותר במטרה להרחיק את דלת יציאת החירום מכונסי האוויר של המנוע, לאחר שבטיסות הניסוי הוחלט שקרבה כזו תסכן את הצוות. החרטום המוארך אף שיפר את מרכז המסה של המטוס.
פיתוח > ויקטור B.1

גרסת הייצור, שסומנה ויקטור B.1, הייתה מצוידת בזוג מנועי טורבו-סילון מדגם ארמסטרונג סידלי סאפייר (אנ'), שהעניקו 11,000 ליברות-כוח, ופצצות גרעיניות תוצרת בריטניה מסוג בלו דאנוב ובהמשך מסוג ילו סאן. מפציצי הוויקטור נשאו גם פצצה גרעינית סימן 5, פיתוח משותף עם ארצות הברית במסגרת פרויקט E, ונשק גרעיני טקטי מסוג רד בירד. 24 מטוסים שודרגו לגרסת B.1A בעקבות הוספת מכ"ם בזנב המטוס להתרעה מוקדמת מדגם רד סטיר ואמצעי לוחמה אלקטרונית בשנים 1958–1960.
ב-1 ביוני 1956 חצה טייס הניסוי ג'וני אלאם שהטיס ויקטור בסימון XA917 שלא במתכוון את מהירות הקול לאחר שהנמיך במקצת את חרטום המטוס כאשר מנועיו בתפוקה מרבית. אלאם הבחין שמחוון המהירות במטוס הראה על מהירות של 1.1 מאך בעוד אזרחים על הקרקע מווטפורד ועד באנברי דיווחו על בום על-קולי. הוויקטור שמר על יציבות טיסתו לכל אורך האירוע. סופר התעופה אנדרו ברוקס טען שאלאם עבר במודע את מהירות הקול במטרה להוכיח את מהירותו של המטוס לעומת מפציצי סדרת ה-V שקדמו לו. הוויקטור היה המטוס הגדול ביותר ששבר את מחסום מהירות הקול עד אותו הזמן.
פיתוח > ויקטור B.2

חיל האוויר המלכותי דרש שמפציציו יהיו מסוגלים לפעול בגובה רב יותר בטיסות מבצעיות, ונבחנו מספר הצעות לשדרוג יכולות הוויקטור. תחילה הציעה הנדלי פייג' את התקנת מנועים מדגם סאפייר 9 שיעניקו דחף של 14,000 ליבראות כל אחד כ"שלב שני" של פיתוח המפציץ כאשר ב"שלב השלישי" תוארך מוטת כנפי המטוס ל-42 מטרים ויותקנו בו מנועי טורבו-סילון מדגם בריסטול סידלי אולימפוס או רולס-רויס קונווי. מכיוון שפיתוח הסאפייר 9 בוטל וכניסה לשירות של השלב השלישי התעכבה בשל התאמות ושינויים רבים שעבר, הוצג והתקבל "שלב ביניים" שסומן ויקטור שלב 2A, שהיה בעל מנוע קונווי אך עם שינויים קטנים בלבד.
גרסת "שלב 2A" סומנה כוויקטור B.2, עם זוג מנועי קונווי RCo.11 שסיפקו דחף של 17,250 ליבראות שחייבו התקנת כונסי אוויר מוגדלים ומוטת הכנפיים הוארכה ל-37 מטרים. ל-B.2 נוספו גם זוג טורבינות רוח בחלקו העליון האחורי של גוף המטוס כדי לספק חשמל במקרה של כשל במנועים.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס לגרסת ה-B.2, בסימון XH668, התרחשה ב-20 בפברואר 1959. עד 20 באוגוסט צבר אב הטיפוס 100 שעות טיסה, כאשר הוא נעלם ממסכי המכ"ם והתרסק בים מול חופי פמברוקשייר במהלך טיסה בגובה רב לבחינת ביצועי המנוע. מרבית הריסות המטוס נמצאו עד נובמבר 1960 לאחר פעולות חיפוש וחילוץ נרחבות, ולאחר תחקיר נקבע כי ההתרסקות נגרמה בשל כשל בצינור הפיטו בצד הימני שגרם למערכת בקרת הטיסה להכניס את המטוס לצלילה חדה. תיקונים קטנים פתרו את הבעיה ואפשרו את הכנסתו של ה-B.2 לשירות בפברואר 1962.
פיתוח > המשך הפיתוח

21 מטוסי B.2 שודרגו לגרסת B.2R, עם מנועי קונווי RCo.17 ויכולת נשיאה עבור טיל גרעיני מדגם בלו סטיל, כאשר אזור האחסון למוץ לצורך שיבוש מכ"ם אויב הועבר בשל כך ממקומו תחת חרטום המטוס. באופן מקרי, נכח פיטר וייט, מהנדס אווירודינמיקה בכיר, בכנס בבריסל, בו למד שהתקנת מכלולים חרוטיים על גבי הכנפיים יוסיפו נפח אך יפחיתו את גרר הגלים, בהתאם לחוק השטחים של וייטקומב. לפיכך, הותקנו מארזי המוץ תחת כיסויים אווירודינמיים ותפקדו כגופים מונעי הלם, מה שתרם להפחתת הגרר במהירות על-קולית. הצעה של הנדלי פייג' לפיתוח נוסף, "שלב 6" של הוויקטור, עם יותר דלק ויכולת נשיאה של שישה טילים בליסטיים מדגם GAM-87 סקייבולט, נדחתה, אך הוסכם שניתן להמשיך בפיתוח במטרה לאפשר נשיאה של שני טילים. הפיתוח נזנח לאחר שארצות הברית ביטלה את תוכנית סקייבולט ב-1963. עם המעבר למשימות בגובה נמוך הותקנו בוויקטור חיישנים לתדלוק אווירי מעל הקוקפיט ומכלי דלק גדולים תחת הכנפיים.
תשעה מטוסים מגרסה B.2 הוסבו למשימות איסוף מודיעין אסטרטגי, והחליפו את מטוסי הוויקרס וליאנט שהוצאו מהשירות בשל בעיות עייפות החומר בכנפיהם, ואספקתם החלה ביולי 1965. מטוסים אלה צוידו במגוון רחב של מצלמות, תא הפצצות הותאם לנשיאת מערכת מיפוי באמצעות מכ"ם ומערכת איסוף דגימות מהאוויר לזיהוי חלקיקים שנוצרים לאחר ניסוי בנשק גרעיני. בסימון SR.2, יכול היה מטוס מגרסה זו לצלם את כל שטח הממלכה המאוחדת בתוך גיחה בודדת בת שעתיים. מצלמות שונות אפשרו את ביצוע משימות הצילום בשעות היום והלילה.
פיתוח > הסבה לתדלוק אווירי

לפני הפסקת פעילותו של הוואליאנט כמטוס תדלוק כבר החלה התקנה של מערכות לבחינת תדלוק אווירי בוויקטור שכללו מכלי דלק פנימיים בתא הפצצות וחיצוניים תחת הכנפיים, חיישנים ומנוע רקטי ניתן להשלכה לצורך סיוע בהמראות. המטוס ששימש למבחנים סומן כ-B.1 XA930, וביצע טיסות מוצלחות תוך נשיאת מטען כבד ושימוש במסלול המראה קצר יחסית.
עם הוצאתם משירות של הוואליאנט כתוצאה מעייפות מתכת בדצמבר 1964, איבד חיל האוויר המלכותי את יכולת התדלוק האווירית שלו ולכן הוסבו לתפקיד מטוסי הוויקטור מגרסה B.1/1A, שהוחזקו באותו זמן בסדר הכוחות של ההמפציצים האסטרטגיים כעודפים. כדי להכניסם לשירות במהירות האפשרית הוסבו שישה מטוסים לגרסת B(K) (שמאוחר יותר סומנו מחדש כ-B.1A (K2P)), עם יכולת נשיאת מכלי דלק תחת כנפיהם ומערכת גשוש-משפך, כאשר תא הפצצות נותר פנוי לנשיאת חימוש. עובדי חברת הנדלי פייג' עבדו מסביב לשעון כדי להשמיש את ששת המטוסים למשימתם, הראשון מביניהם נמסר ב-28 באפריל 1965 והפך מבצעי בטייסת מס' 55 של חיל האוויר המלכותי באוגוסט של אותה שנה.
בזמן ששישה מטוסים אלה סיפקו יכולת תדלוק אווירי מוגבלת שהתאימה עבור מטוסי קרב לא היה בה די לשימוש במפציצים. בהנדלי פייג' החלו בעבודה על הוויקטור סימן I במטרה להסב אותו לבעל יכולת תדלוק של שלוש נקודות. 14 מטוסים מגרסת B.1A ו-11 מגרסת B.1 הוסבו, כאשר שני מכלי תדלוק קבועים הותקנו בתא הפצצות ומערכת הולכה משופרת לדלק הגבירה את קצב השאיבה לפי שלושה בהשוואה למכלים בכנפיים, סומנו כ-K.1A ו-K.1, בהתאמה.
מטוסי הוויקטור הנותרים לא התאימו למשימות הפצצה אסטרטגיות בגובה נמוך שאימץ חיל האוויר המלכותי, להן התאים האוורו וולקן בעל כנף הדלתא החזקה. שינוי זה, בנוסף למעבר מחיל האוויר לצי המלכותי לשימוש בהרתעה גרעינית (באמצעות טילי פולאריס), הביא לכך שהוויקטור הוכרזו כעודפים וכתוצאה מכך הוסבו גם הנותרים לגרסת K.2. בדומה לגרסת K.1A/A.1 עברו הכנפיים התאמה לנשיאת מכלי הדלק ו-18 אינץ' הוסרו מקצותיהם כדי להתמודד עם עייפות המתכת ותאו המזוגג של מכוון הפצצות בחרטום כוסה במתכת. במהלך 1982 הוחזרו הזגוגיות בחלק מהמטוסים ובתא שבחרטום הותקנו מצלמות עבור משימות סיור במלחמת פוקלנד. לגרסת K.2 הייתה יכולת נשיאת דלק של 41,000 ק"ג והיא הוסיפה לשמש כמטוס תדלוק עד להוצאתה משירות באוקטובר 1993.
עיצוב > רקע

הוויקטור היה מטוס בעל מראה עתידני ובעל קווים חלקים, עם ארבעה מנועי טורבו-סילון (מאוחר יותר טורבו-מניפה) שהיו קבועים בתוך שורשי כנף עבים. סימן ההכר של הוויקטור היה כנפוני הזנב המשוכים לאחור והבליטה מתחת לחרטומו, אשר שימש לאחסון מכ"ם לאיתור מטרות, כן נסע ועמדת עזר עבור מטיל הפצצות. המפרט המקורי של המטוס כלל אפשרות לניתוק מבנה החרטום כולו לשימוש כתא מילוט במקרה של נטישה בגובה רב, אך משרד האווירייה ביטל צורך זה ב-1950.
לוויקטור היה צוות של חמישה, שני טייסים, שישבו זה לצד זה, ושלושה אנשי צוות נוספים שישבו עם פניהם לאחור וכללו נווט, מפעיל מכ"ם ומפעיל מערכות אלקטרוניות. הטייסים ישבו בגובה זהה לזה של אנשי הצוות האחרים הודות לתא האוויר המדוחס הגדול שנמשך עד לחרטום המטוס. בדומה למפציצים האחרים מסדרה V היו רק הטייסים מצוידים במושבי מפלט, בעוד מושבי אנשי הצוות האחרים צוידו ב"כריות מתפוצצות" שנופחו באמצעות בקבוקי פחמן דו-חמצני ונועדו לסייע להם להחלץ ממקומם. על אף זאת, הייתה הנטישה עבורם מאוד לא סבירה במרבית מצבי החירום.
כשהועסק במשימות הפצצה גרעינית נצבע הוויקטור בצבע נגד-הבזק לבן, שנועד לצמצם את הקרינה התרמית על המטוס וצוותו ולהטות ממנו חום עודף. כאשר הועבר למשימות תקיפה בגובה נמוך במהלך שנות ה-60 נצבע המטוס בסכמת צבעי הסוואה של ירוק ואפור. סכמת צבעים זו נשמרה גם בגרסאות התדלוק.
לבה

מזרקת לבה בהוואי
לבה זורמת בהוואי
ערך זה עוסק בסלע מותך הנפלט מהר געש. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לַבָּה היא סלע מותך הנפלט מהר געש במהלך התפרצות געשית, ומקורה במאגמה שנפלטו ממנה מרבית הגזים. הלבה הנפלטת נוזלית, חמה מאוד – C°‏ 700–1,200, ועשויה להיות צמיגה מאוד – בערך פי 100,000 ממים. בהתקררותה יוצרת הלבה סלעים געשיים, הנקראים גם "סלעי פרץ". בהתמצקותה שותפה הלבה לבניית הרי געש ורמות געשיות. מקור השם בלטינית: Lavo – לשטוף.
הלבה נפלטת מהר הגעש בכמה אופנים:
קילוחי לבה – פליטה מתונה של לבה דלה בגזים מלועו של הר געש או מסדקים במורדותיו ובסביבתו. הקילוח מחולק למתלול – חזית הקילוח, וגב – חלקו העליון של הקילוח. ככל שהקילוח מתרחק ממקורו, כך הופכת הלבה צמיגה ואיטית יותר, ומתלול הקילוח הופך גבוה יותר.
שפכי לבה – זרמים מתונים הנפלטים מסדקים הנוצרים במורדותיו ובסביבתו של הר געש.
וילונות לבה – פליטה של יריעות לבה רציפות.
מזרקות לבה – התפרצות לא מתפוצצת מתוך הלוע הפולטת לאוויר זרמי לבה גבוהים (עד 500 מטרים), בזרם רציף או בסדרת זרמים קצרים. מזרקות לבה אופייניות להתפרצות הוואית וסטרומבוליאנית.
הרכב ותכונות

הרכב הלבה הנפלטת בהתפרצות געשית שונה מהר געש אחד למשנהו, והוא משפיע על סוג ההתפרצות הגעשית, על הסלעים הנוצרים בה ועל מבנה הר הגעש. הלבה, כמו מאגמת-האֵם שקדמה לה, מורכבת ממספר קטן של יסודות: חמצן, צורן, חמרן, ברזל, מגנזיום, טיטניום, סידן, נתרן, אשלגן וזרחן. מאחר שחמצן וצורן הם היסודות הנפוצים ביותר בלבה, מוגדרים ההבדלים בהרכבן של לבות מסוגים שונים על-פי תכולת הסיליקה (SiO2) והקוורץ היחסית בהן. בנוסף לחומרים המרכיבים את הלבה עשויים להיפלט עמה גם גבישי מינרלים וקסנוליתים שנכלאו בה.
לתכולה היחסית של הסיליקה והקוורץ ולכליאת בועות גז השפעה על חומה של הלבה, וכתוצאה מכך גם על צמיגותה. השפעה נוספת חלה על אופן פליטתה של הלבה, על הסלעים הנוצרים בקרישתה ועל המבנים שהיא יוצרת. ככל שהלבה מכילה כמות יחסית גדולה יותר של סיליקה וקוורץ, היא נוטה להיות צמיגה וקרה יותר, לפרוץ בעוצמה רבה ולזרום באיטיות. לבה שצמיגותה נמוכה נוטה לזרימה מהירה ולהתפרצויות מתונות.
ההבדלים בין סוגי הלבה:
| סוג הלבה | תכולת סיליקה | תכולת גז | טמפרטורה | צמיגות | סוג התפרצות | סוגי סלעים | צבע סלעים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פלסית | 65%< | גבוהה | C°‏ 800> | גבוהה | וולקנית-פליניאנית | ריוליט, טוף, פומיס, אובסידיאן, דקיט | בהיר |
| בינונית | 55%–65% | בינונית | C°‏ 1,000> | בינונית | סטרומבוליאנית | אנדזיט | בינוני |
| מאפית | 45%–55% | נמוכה | C°‏ 1,100> | נמוכה | הוואית | בזלת, טוף, סקוריה | כהה |
| אולטרה-מאפית | 45%> | נמוכה מאוד | C°‏ 1,100< | נמוכה מאוד | הוואית | קומטיט, בוניניט | כהה |
הרכב ותכונות > לבה פלסית

לבה פלסית עשירה בסיליקה (יותר מ-65%), בקוורץ (יותר מ-10%) ובגזים, ולבה ריוליטית עשירה בסיליקה יותר מלבה דקיטית. לבה מסוג זה נוטה להיפלט בטמפרטורה נמוכה יחסית ולהיות צמיגה מאוד. צמיגותה הרבה של לבה פלסית נובעת ממרכיביה: סיליקה, חמרן, אשלגן, נתרן וסידן, היוצרים פולימר נוזלי סמיך ועשיר בפצלת השדה וקוורץ. מים וחומרים נדיפים אחרים משתחררים לאט יותר, והלבה נפלטת בהתפרצויות פליניאניות מתפוצצות המלוות בזרמים פירוקלסטיים כבדים, בכמות רבה של טפרה ובזרמי לבה סמיכים ועבים (50 עד 500 מ') הזורמים למרחק קצר (קילומטרים ספורים). לבה פלסית נפלטת בטמפרטורות נמוכות יחסית: C°‏ 650–750. הרי הגעש הפולטים לבה מסוג זה הם שכבתיים, יבשתיים ואופייניים לגבולות סגירה כטבעת האש (פינטובו) והים התיכון (וזוב). הסלעים הנוצרים מלבה פלסית נוטים להיות בהירים: טוף, פומיס, אובסידיאן ודקיט.
סוג נוסף של לבה פלסית הוא לבה ריוליטית, הנפלטת בטמפרטורה גבוהה יחסית: יותר מ-C°‏ 950 ואופיינית לנקודות חמות יבשתיות דוגמת ילוסטון והרמה האתיופית. לבה מסוג זה יוצרת שכבות עבות של איגנימבריט (טוף מולחם), פומיס בנפח של 10–100 ק"מ מעוקב, וסלעי ריוליט.
הרכב ותכונות > לבה בינונית

לבה בינונית המכילה פחות חמרן וסיליקה (55%–65%) ובדרך-כלל עשירה יותר במגנזיום ובברזל, הנקראת גם "לבה אנדזיטית". צמיגותה של לבה זו קטנה מזו של לבה פלסית כתוצאה מהרכבה, ומאחר וטמפרטורת הפליטה שלה (עד C°‏ 1,000) נוטה לפגוע בקשרי הפולימר נוצר נוזל דליל יותר. בסוג זה של לבה ניתן למצוא פנוקריסטים קטנים – גבישים נראים לעין, לרוב אמפיבול ופירוקסן, שהתגבשותם החלה בתוך המאגמה. לבה זו נוטה לפרוץ בהתפרצויות מתפוצצות בעוצמה של 2-7‏ VEI והיא אופיינית לשולי אוקיינוסים, לקשתות איים וקשתות געשיות, לדוגמה: פריקוטין במקסיקו, סטרומבולי, הר ארבוס באנטארקטיקה, הר סנט הלנס ברכס קסקייד והרי האנדים. לבה בהרכב זה יוצרת סלעי אנדזיט.