stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחום טבת
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1972 - גלריה שרה גילת, ירושלים  1975 - "עבודות זכוכית", גלריה שמלה, דיסלדוף  1976 - "עבודות, 1974-1976", מוזיאון ישראל, ירושלים  1977 - "רישומים", גלריה אילן, פריז  1977 - גלריה רוס, תל אביב  1977 - מיצב רישומים, גלריה שרה גילת, ירושלים  1978 - "רישומים ופסלים", גלריה שמלה, דיסלדוף  1978 - "10 < 2", גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק  1979 - "הצבה לשני חדרים", גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק  1980 - "רישומים", גלריה שמלה, דיסלדוף  1981 - "עבודות חדשות", גלריה הלל, ירושלים [קטלוג]  1982 - "נרקיס 2 ועבודות חדשות", גלריה נעמי גבעון, תל אביב  1982 - "נרקיס 1b, נרקיס 3a",‏ CUNY Graduate Center, ניו יורק [קטלוג]  1984 - "תצוגה מיוחדת: עבודות, 1983-1984", מוזיאון ישראל, ירושלים  1986 - "פסלים", קנסטהאלה מנהיים והגלריה החדשה אוסף לודוויג, אאכן, גרמניה [קטלוג]:  1987 - "פסלים", גלריה אמריך-באומן, ציריך  1988 - "עבודות חדשות", גלריה ארטיפקט, תל אביב  1991 - "שיעורי ציור: פסלים 1984-1990", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב [קטלוג]  1993 - "פסלים קטנים", הגלריה של המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה  1995 - הגלריה העירונית, ברמן והמוזיאון העירוני הרפורד, גרמניה [קטלוג]  1998 - "דף מקטלוג ועבודות אחרות", גלריה דביר, תל אביב  1998 - גלריה ווטקינס, המחלקה לאמנויות, האוניברסיטה האמריקאית, וושינגטון די סי  2004 - "שבע הליכות", מרכז לאמנות עכשווית (DCA), דנדי, סקוטלנד  2005 - "Take Two",‏ Le Quartier, מרכז לאמנות עכשווית, קמפר, צרפת [קטלוג]  2007 - "דבר דבר, נחום טבת: עבודות, 1994-2006", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג]  2008 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה  2009 - המוזיאון לאמנות עכשווית, רומא, איטליה  2012 - "פנסיון" (ביחד עם גרגור שניידר), גלריה חזי כהן, תל אביב-יפו  2012 - "פסלים קטנים, 1980 - 2012", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4  יקיר שגב, "אין לי עניין בישראליות של בזלת ועצי זית", באתר כלכליסט, 14 באפריל 2024
↑  חגית פלג רותם, ‏בחינת בגרות / תערוכת בוגרי תואר שני בבצלאל, באתר גלובס, 3 ביוני 2008
↑  ראו: נחום טבת, גזית, כרך ל"ב, חוברת א-ד, 1976, עמ' 73.
↑  ראו: עפרת, גדעון, האסתטיקה היא התהליך, דבר, 28 במאי 1976.
↑  ראו: צלמונה, יגאל, נחום טבת: חפצים, מושג, ינואר 1976, עמ' 49.
↑  טובי ארבל, לגעת בחומר, כותרת ראשית, 27 באוגוסט 1986
↑  ראו: נחום טבת. עבודות 74–76. מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976, עמ' 6.
↑  גל, נעמי, תערוכה, ידיעות אחרונות, 18 בספטמבר 1981.
↑  דנה גילרמן, קיר אמן: דניאל שושן, באתר הארץ, 16 במאי 2008
↑  אבנר שפירא, נחום טבת - זוכה פרס שר התרבות למפעל חיים באמנות, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2007
חיים דעואל לוסקי, העיר ת"א, איש הרנסאנס במבוי סתום, באתר הארץ, 15 בינואר 2008
↑  נחום טבת - אתר א.מ.ת
↑  חמדה רוזנבאום, עכבר העיר, נגרות למתחילים ולמתקדמים, באתר הארץ, 14 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279242  NLI: 987007268802205171  PLWABN: 9810628872405606  BnF: cb15046171x (data)  GND: 11950085X  ISNI: 0000 0000 7863 9614  LCCN: nr91044885  NTA: 255170572  RKD: 254548  SNAC: w6qk07kq  SUDOC: 193211815  ULAN: 500062276  VIAF: 96104163   WorldCat (עם VIAF): 96104163
טל ניסים

| --- | --- |

טל ניסים בסטודיו בבניין התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, 2014
 לידה:  20 באוקטובר 1980 (בן 44) קריית מוצקין, ישראל 
 מקום לימודים:  מנשר לאמנות 
 תחום יצירה:  צילום 
 talnisim.com
 
טל ניסים (נולד ב-20 באוקטובר 1980) הוא אמן צילום ישראלי.
ביוגרפיה

טל ניסים נולד בקריית מוצקין ובצעירותו עברה המשפחה לקריית חיים. בשנת 2004 עבר להתגורר בתל אביב בה למד אמנות בבית הספר הגבוה מנשר לאמנות, שם התמחה בצילום. לאחר לימודיו ב-2008 עבד כעוזר צלם לצלם האדריכלות עמית גירון ולאחר תקופה מסוימת החל להציג תערוכות שהתמקדו בצילום נוף מורכב שהתבסס על מחקר חברתי באמצעות הנוף. החל מ-2011 מצלם בקביעות לערוץ האדריכלות באתר Xnet וכן למגזיני אדריכלות ישראלית אחרים, כמו בניין ודיור והמהדורה העברית של דומוס. בשנת 2013 זכה בפרס קרן רבינוביץ לאמן צעיר. ניסים חבר בגלריה השיתופית "אינדי" ובמקביל מלמד אמנות במנשר ובשנקר.
תערוכות > תערוכות יחיד

הכאב שאחרי, גלריית מנשר, 2010
מחר יהיה יום נפלא, גלריית המדרשה, 2012
Dreamel, מוזיאון רמת גן, 2012
טוקטה, גלריה אינדי, 2013
השמיים עוברים לארץ אחרת, גלריה אינדי, 2016
בצל זכוכית, גלריה אינדי, 2018
תערוכות > תערוכות קבוצתיות נבחרות

ניסוי כלים 4, מרכז ביכורי העיתים, תל אביב, 2006
ניסוי כלים 5, מרכז ביכורי העיתים, תל אביב, 2007
אוהבים אומנות, פתיחת עונת התערוכות בתל אביב, 2008
רעידת אדמה, תיאטרון תנועה - זיגוטה, תל אביב, 2008
פול גז בניוטרל, גלריה RawArt, תל אביב, 2012
Anti Aging, בית האמנים, 2013
פרופיל הום, בית האמנים, מכבים רעות, 2013
העלמות האור, בית האמנים תל אביב, 2014
יישור קו (אוצר התערוכה), שנקרת 2016
הערות שוליים

↑  שני ורנר, השמים עוברים לארץ אחרת, באתר "העוקץ", 30 בינואר 2016
↑   עוזי צור, שאר כסותה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2018
↑  מנחה נופה, עכבר העיר, איך יוצרים תערוכה מזיכרון של תמונה?, באתר הארץ, 6 במרץ 2016
מחשבות על המהפכה בצרפת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אדמונד ברק
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פמפלט, המהפכה הצרפתית, שמרנות 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  נובמבר 1790 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מרכז שלם
 תאריך:  1999
 תרגום:  אהרן אמיר
 
מחשבות על המהפכה בצרפת (באנגלית: Reflections on the Revolution in France) הוא חיבור של הפוליטיקאי הבריטי השמרן, אדמונד ברק המבקר בחריפות את המהפכה הצרפתית.
חיבור והדפסה

אדמונד ברק החל בכתיבת הספר בפברואר 1790, בחודשים הראשונים למהפכה כשהמלך הצרפתי לואי השישה עשר עדיין ישב על כיסאו, מבחינה רשמית המלוכה עדיין לא בוטלה ועוד לא החל שלטון הטרור הגדול של היעקוביניזם.
ההדפסה הראשונה של הספר נעשתה בנובמבר 1790.
מהדורה עברית של הספר בתרגומו של אהרן אמיר יצא לאור על ידי מרכז שלם ב-1999.
סגנון הספר

הספר כתוב כמכתב אל בנו של ידיד צרפתי של ברק. במהלך המכתב מנסה ברק להסביר לבן של ידידו את הטעות המרכזית ואת הנזק של המהפכה הצרפתית. ברק חזה בחיבור שהמהפכה הצרפתית תתפתח בכיוון של טרור ודיקטטורה מסוג חדש, ושעלייה של דיקטטור או קיסר חדש הוא עניין של זמן. ברק למעשה חזה במדויק את שעתיד לקרות - עליית שלטון הטרור של היעקוביניזם ורובספייר ומיד לאחריו עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה כדיקטטור.
ספרו של ברק התקבל באהדה רבה אצל מתנגדי המהפכה והריאקציונים ובבוז ניכר אצל תומכיה. תומאס פיין, שהיה אחד ממתנגדיו העיקריים, כתב ב-1791 את הספרון "זכויות האדם" כתגובת נגד לחיבורו של ברק.
עם השנים הפך הספר לספר רב-השפעה ולחיבור היסטורי חשוב בשל תרומתו להבנת האידאולוגיה השמרנית, והוא נחשב לאחד מהמסמכים האינטלקטואלים שמציגים את הדעה השמרנית ברהיטות ובצורה מנומקת.
לקריאה נוספת

מחשבות על המהפכה בצרפת, תרגם לעברית: אהרן אמיר, עם מבוא מאת יורם ברונובסקי, הוצאת שלם, 1999. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר".
ספר עלטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ●
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן, סיפורת בזק
 הוצאה
 הוצאה:  רסלינג
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  195
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003705240
ספר עלטה הוא ספר ביכורים של מחבר מתוך העולם החרדי, שיצא בעילום שם תחת שם העט ● (עיגול שחור). הספר יצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2014 בסדרת "מעבדה", והוא כתוב בז'אנר המשלב בין רומן לבין סיפורת בזק.
תכנים

הספר הוא יומן חלומות, שכתוב במסורת של יומני חלומות מיסטיים של מקובלים, כגון ספר החזיונות מאת רבי חיים ויטאל, תוך העתקתם לעולם הבלוג האינטרנטי. סיפור העלילה החיצוני, המתרחש במהלך היום, נפרש מתוך חלומות המתארים את עולמו הסודי של הכותב בלילה. בעולם זה משתלבים תכנים קבליים עם המציאות הטכנולוגית הנוכחית, חיי המשפחה המעורערים שלו והמשבר בו הוא נתון. רעיונותיו הדתיים של המספר מעוצבים באמצעות דמויות כגון: אשתו, האדמו"ר שלו, העכבר במחשב שלו, השועלים בשטריימל שלו, החמור של המשיח, הבורסה, האינטרנט והשואה. כך למשל, המספר מנסה להתחתן עם רשת האינטרנט, בה הוא רואה התגלמות של השכינה, אך נתקל בקנאה מצד אשתו. בחלום אחר המספר חולם שהוא היטלר ומנסה לעצור את השואה בעזרת גרסה נאצית לדת היהודית.
הסגנון ההיפר-פנטסטי של הספר זכה לשבחי הביקורת, שהדגישה את חדשנותו, והספר זכה בפרס משרד התרבות לספר ביכורים לשנת תשע”ד. בשנת 2017 יצא בהוצאת רסלינג ספר המשך בשם "צורת עתיד".
תיאטרונטו

| --- | --- |


מייסד תיאטרונטו יעקב (יענקלה) אגמון ורעייתו השחקנית גילה אלמגור, מנהלת תיאטרונטו מאז 2021
 סוג:  פסטיבל תיאטרון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  יעקב אגמון 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1990–הווה (כ־34 שנים) 
 מועד שנתי:  חול המועד פסח
 משך הפסטיבל:  כשבועיים
 
איציק ויינגרטן, "לרקוד עם אבא", פסטיבל תיאטרונטו, 1992
תיאטרונטו הוא פסטיבל תיאטרון ישראלי להצגות יחיד (מונודרמה) המתקיים בתל אביב-יפו החל משנת 1990, ואחד מפסטיבלי הפרינג' הבולטים והוותיקים בישראל. בפסטיבל נוצר דיאלוג ישיר בין השחקן היחיד לקהל.
רקע

שם הפסטיבל מצביע על מטרתו. הֶלחֵם המילים תיאטרון + נטו, מכוונים להצגה הנשענת, בדומה לימיו הראשונים של התיאטרון, על המילים הכתובות ויכולתו של שחקן לעורר אותן לכדי סיפור והצגה. תיאטרון זה נעדר פירוטכניקה ועזרים מתקדמים שילוו אותו.
התיאטרונטו מתקיים בכל שנה בחודש אפריל במהלך חול המועד פסח, ובמרכזו מתקיימת תחרות שאל שלביה הסופיים מגיעות הצגות בודדות. יוזם ומנכ"ל הפסטיבל הוא יעקב אגמון שצוטט באשר למשנתו על ייחודיות התיאטרונטו:
השחקן הבודד הוא כמו קוסם או מכשף שעומד על הבמה ומה שהוא מביא, זה מה שיש. אין לך לאן לברוח - לא לתפאורה ולא לאביזרים או לשחקנים נוספים.
היסטוריה

הפסטיבל נוסד בשנת 1990, ביוזמתו של יעקב אגמון, בשיתוף עם התיאטרון הקאמרי, הבמאי אילן רונן, עמותת אמנות לעם, וקרן "מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות". בשנה הראשונה עלו 14 הצגות במשך 3 ימים. בשנים הראשונות התקיים הפסטיבל במרכז סוזן דלל בנווה צדק.
בשנת 1995, עם מינוי אגמון לניהול תיאטרון הבימה, נדד יחד איתו גם הפסטיבל והפך למזוהה עם הבימה. בשנת 2000 הוחלט להפסיק את הפסטיבל מחוסר תקציב, אך הוא חזר שנתיים אחר כך ב-2003.
בשנת 2005, לאחר פרישתו של אגמון מהבימה, חזר הפסטיבל לסוזן דלאל. בשנת 2007 עבר לשנה אחת לעכו, ביוזמת עיריית עכו, שסיפקה את רוב התקציב לפסטיבל בשנה זו. החל משנת 2008 הוא מתקיים במתחם יפו העתיקה בשיתוף עם הנמל והתיאטרון הערבי-עברי. בשנת 2009 התרחב הפסטיבל ונוספה לו תחרות להצגות ילדים כחלק מהתיאטרונטו הכללי.
משנת 2011 הרחיב הפסטיבל את פעילותו הבינלאומית והעלה גם הצגות יחיד אורחות מרחבי העולם. בשנת 2012, נערך הפסטיבל במתחם יפו העתיקה ונעשה ניסיון ראשון לשלב ערב מחול בתוכנית האמנותית. בשנת 2020, בוטל הפסטיבל בעקבות מגפת הקורונה.
לפני מותו, ביקש אגמון מגילה אלמגור רעייתו להמשיך ולנהל את הפסטיבל. הפסטיבל הראשון בניהולה התקיים ביפו העתיקה ובעכו העתיקה ב-2021.
הערות שוליים

1 2  מרב יודילוביץ', החל מהשנה: תיאטרונטו גם לילדים, באתר ynet, 16 בנובמבר 2008
↑  חיים נגיד, תיאטרונטו. השחקן הוא הארוע, מעריב, 20 בפברואר 1990
↑  15 בכורות של הצגות יחיד, מעריב, 8 בינואר 1990
↑  שוש אביגל, תיאטרונטו - חגיגה של הצגות יחיד - תוכנית הפסטיבל, חדשות, 23 במרץ 1990
שוש אביגל, תיאטוונטו – סיכום ביניים, חדשות, 27 במרץ 1990
↑  פסטיבל "תיאטרונטו" חוזר לאחר הפסקה של שנתיים, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2003
↑  מרב יודילוביץ', התיאטרונטו חוזר לאגמון, באתר ynet, 31 באוקטובר 2005
↑  ציפי שוחט, לבד בעכו, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
↑  ציפי שוחט, עיריית עכו תקציב 550 אלף שקל לתיאטרונטו, באתר הארץ, 25 בפברואר 2007
↑  ציפי שוחט, לראשונה ביפו: התיאטרונטו, באתר הארץ, 19 בפברואר 2008
↑  תמרה שרייבר, ‏ניסויים בבני אדם בפסטיבל תיאטרונטו, באתר גלובס, 3 במרץ 2009
↑  טל פרי, ‏אילו הצגות ישתתפו השנה בפסטיבל התיאטרונטו?, באתר גלובס, 13 במרץ 2012
↑  יואב בירנברג, גילה אלמגור תנהל את פסטיבל תיאטרונטו במקום יעקב אגמון ז"ל, באתר ynet, 22 בפברואר 2021
↑  חיים נגיד, הזוכה ב"תיאטרונטו" ־ רמי הויברגר, מעריב, 27 במרץ 1990
↑  שוש אביגל, תיאטרחטו /  בסך הכול – אירוע סימפטי, חדשות, 29 באפריל 1991
↑  יואב בירנברג, הידיים שהרימו אותו הן עכשיו שלו, חדשות, 31 במרץ 1992
↑  מיכל בעדני בן-שישו, אורפיאוס במטרו: הטירוף משתלט, באתר הארץ, 22 ביולי 2009
↑  מרב יודילוביץ', שתי הצגות זכו ב"תיאטרונטו", באתר ynet, 29 במרץ 2004
אורי אילון, ‏רק הצופים מתפכחים, באתר גלובס, 30 במרץ 2004
↑  ציפי שוחט, "שירלי ולנטיין" ו"ערבים רוקדים" בפסטיבל "תיאטרונטו", באתר הארץ, 27 במרץ 2005
↑  שווה יריקה, באתר גלובס, 30 באפריל 2006
↑  ציפי שוחט, "פשוטה" זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל "תיאטרונטו" בעכו, באתר הארץ, 8 באפריל 2007
↑  רונית רוקאס, זוכה ה"תיאטרונטו": אלי גורנשטיין, באתר הארץ, 27 באפריל 2008
↑  מיכל דותן, הבן של יעקוב זכתה בתיאטרונטו 2009, באתר הארץ, 13 באפריל 2009
↑  מרב יודילוביץ', הזוכה בתיאטרונטו: "רצח בכביש המהיר", באתר ynet, 3 באפריל 2010
↑  עכבר העיר, זוכי תיאטרונטו 2011: פנינה ברט ויעל טוקר, באתר הארץ, 23 באפריל 2011
↑  עכבר העיר, הזוכים בתיאטרונטו: נעם רובינשטיין והילה מצקר הלוי, באתר הארץ, 11 באפריל 2011
↑  מרב יודילוביץ', הזוכה בתיאטרונטו: מונודרמה על חולה טורט, באתר ynet, 30 במרץ 2013
↑  עכבר העיר, הוכרזו הזוכים בפסטיבל תיאטרונטו 2014, באתר הארץ, 13 באפריל 2014
↑  יאיר אשכנזי, ההצגה "מקורקעת" זכתה בתחרות בפסטיבל תיאטרונטו, באתר הארץ, 9 באפריל 2015
↑  מנחה נופה, עכבר העיר, תיאטרונטו 2016: הבמה שנותנת קול לשורדים, באתר הארץ, 21 באפריל 2016
↑   יאיר אשכנזי, הזוכה בפסטיבל תיאטרונטו: "עדות מהזמן שאחרי" של סנאית בן געש, באתר הארץ, 28 באפריל 2016
↑  מיה אשרי, השחקניות למיס עמאר ונינה קוטלר הן הזוכות בפסטיבל תיאטרונטו, באתר הארץ, 5 באפריל 2018
↑  איה חיות, ההצגות "להזיז את השמש" ו"אואזיס" זכו בפסטיבל תיאטרונטו, באתר הארץ, 25 באפריל 2019
↑  השחקן בן יוסיפוביץ' זכה בפרס הראשון בפסטיבל תיאטרונטו 2021 בעכו - חי פה - חדשות חיפה, באתר חי פה - חדשות חיפה, ‏במרץ 2021
↑   ננו שבתאי, פסטיבל "תיאטרונטו" הזכיר שוב עד כמה קשה ליצור הצגת יחיד טובה, באתר הארץ, 21 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491629705171
המצחיקה עם העגילים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יעל רוזמן
 איורים:  שושנה היימן
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1967
 מספר עמודים:  179
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 3211256
 הספרייה הלאומית:  990011559150205171
המצחיקה עם העגילים הוא ספר לנוער מאת יעל רוזמן, שיצא לאור בשנת 1967, בסדרת "דן חסכן" של הוצאת "עם עובד". את הספר איירה שושנה היימן.
דמויות

מריאנה - עולה חדשה מרוסיה, בת שתים עשרה, מתוארת כגבוהה, עם שער כהה קלוע בצמות סביב ראשה וזוג עגילים. היא חיה עם אביה מאז שהיא בת ארבע, ולא זוכרת דבר מאמה. בכל זאת, למרות היעדרותה של האם, היא ממשיכה לכתוב לה באדיקות. יש לה דובון חום ומרוט בשם מישק'ה, שקיבלה מתנה מאמה, והיא מאוד מחוברת רגשית אליו.
ד"ר משה הוברמן - עולה חדש מרוסיה, אביה של מריאנה.
עודד - חברה הטוב של מריאנה. מתואר כבעל עיניים כחולות, יפה ואהוב מאוד על הבנות. הוא סולד מחיבת הבנות, ומעדיף לעבוד במעבדת הכימיה שלו.
אדלה הוברמן - אמה של מריאנה, מתגוררת בישראל, עלתה לפני משפחתה לארץ, בשל סיבות רפואיות, ועובדת בבית היתומים על שם זרובבל.
סבא אליהו - סבה של מריאנה.
יונה - חברה של מריאנה, בתחילת העלילה מוצגת נכה, יושבת בכיסא גלגלים, מתוארת כמצחיקה, חכמה ויפה. בסוף העלילה היא עוברת ניתוח במוח, וכתוצאה מהניתוח חוזרת לעמוד על רגליה וללכת.
פטר - רופא לשעבר. הוא איבד את בנו וכתוצאה מכך לקה בדיכאון וגרם לעצמו לחלות. בעקבות מכתב שקיבל מחבר ותיק שלו, שגם הוא רופא, הוא מתעשת וחוזר לעבודתו.
הדסה - חברה של מריאנה, נערה מבית היתומים על שם זרובבל, אין לה בושה או פחד והיא עליזה וקשקשנית.
עיבוד תיאטרוני

בשנת 2017 הועלתה ההצגה "המצחיקה עם העגילים" בהפקה משותפת של תיאטרון ארצי לנוער ותיאטרון אורתו-דה עם השחקנים ענת פדרשניידר, אלי אליוביץ', אמיר דוליצקי, ליאת פישמן- לני וטלי בן-יוסף ובבימוין של שלומית ארנון ויפעת זנדני צפריר.
הערות שוליים

1 2  יעל רוזמן, המצחיקה עם העגילים, עם עובד, 1967
כובע הקש האיטלקי

כרזת ההצגה "סוס אוכל כובע" מניו יורק, 1936.
צילום מהפקת ההצגה בניו יורק
כובע הקש האיטלקי (בצרפתית: Un Chapeau de paille d'Italie) הוא מחזה, פארסה  מאת אז'ן לביש ומארק מישל. המחזה עלה לראשונה על במה בתיאטרון פאלה רויאל בפריז  ב-1851.
עלילת המחזה

העלילה נועדה לשמש כשלד על גביו נבנות סיטואציות וסיפורים צדדיים מגוחכים, חלקם שואבים ממסורת הוודוויל.
סיפור המסגרת נפרש על פני יום אחד מבוקר עד ערב ונפתח בהופעתם של אשה צעירה (ונשואה) ומאהבה, קצין התותחנים נונקורט, אצל פדינאר, בעל-עגלה צעיר הנערך לקראת חתונתו העתידה להתרחש בערבו של אותו יום. הקצין הזועם והאלים תובע מפדינאר כובע קש חדש, כיוון שסוסו אכל את כובעה של האשה, אותו תלה הקצין על עץ שעה שתינה עמה אהבים. האשה לא תוכל לחזור לבעלה ללא הכובע. במקביל מגיעים למקום גם כלתו של פדינאר יחד עם אביה ועשרים בני משפחה מן הכפר.
בהמשך המחזה מנהלים פדינאר ובני משפחת הכלה מרדף קדחתני ומטורף בחיפוש אחר כובע כדי לסיים את העניין ולהגיע בשלום לחתונה.
הצלחת המחזה מבוססת על כישרונם של שחקנים רבים בתפקידים קומיים קטנים וסצנות-המון מרובות-משתתפים (כ-40 שחקנים על הבמה) ולכן מועלית בדרך כלל בעבודת אנסמבל.
הפקות

ההפקה המקורית עלתה בתיאטרון פאלה רויאל בפריס ב-14 באוגוסט 1851.
ב-1936 עיבדו אדווין דלבי ואורסון ולס (שהיה אז בן 21) את המחזה הצרפתי ויצרו את המקבילה האמריקאית "Horse Eats Hat" (סוס אוכל כובע).
הפקות > מוזיקה

המוזיקה שחיבר ז'אק איבר להצגת המחזה ב-1930 קיבלה מעמד של יצירה עצמאית כדיברטימנטו לתזמורת. במהלך היצירה משובצים ציטוטים קומיים של יצירות רבות, ביניהן מרש החתונה של מנדלסון.
ב-1955 חיבר נינו רוטה מוזיקה למחזמר/אופרטה לפי המחזה בשם " Il cappello di paglia di Firenze " (באיטלקית: כובע הקש של פירנצה). ההפקה עלתה לראשונה בפלרמו.
הפקות > בישראל

המחזה הועלה לראשונה בישראל על ידי התיאטרון הקאמרי ב-18 בינואר 1956, בתרגום נתן אלתרמן ובבימויו של יוסף מילוא, עם תפאורה ותלבושות מאת משה מוקדי. בין המשתתפים היו שייקה אופיר, מרדכי בן זאב, זאב ברלינסקי, זהרירה חריפאי, יוסף כרמון, טלילה לוי בן-זכאי, דבורה קידר, אילי גורליצקי ואחרים.
תיאטרון "הבימה" העלה את ההצגה ב-1976 בתרגום נתן אלתרמן, בבימויו של עמרי ניצן, עם מוזיקה מאת אריה לבנון. בתפקידים הראשיים שיחקו נסים עזיקרי (פדינאר), יהודה אפרוני (נונקורט), לבנה פינקלשטיין (הלן) וכן רפאל קלצ'קין, עזרא דגן, ליא קניג, אברהם רונאי, שמואל סגל, צרויה להב, דודו זר, חנה הנדלר, יעל דרויאנוב ואלי גורנשטיין.
ב-2003 הועלה מחדש המחזה בקאמרי, בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של מיטקו בוזקוב. בין השחקנים עזרא דגן, אלינור אהרון, רמי ברוך, יוסי טולדו וגדי יגיל.
ב-2013 הועלה המחזה על ידי קבוצת התיאטרון של "מרכז ביכורי העיתים" בתל אביב בבימויו של יבגני קושניר. צוות השחקנים: דגנית אמנו, טובה בן יהודה, מישה דנילוב, ליז הופמן, אריק כץ, יוסי לוי, ניסים סוויסה, שירלי פרחי, בני צוקרט, ניר צבר, יורי רבינר, אמנון שחם ומורן ששון.
הפקות > סרטי קולנוע

בשנת 1910 הופק לפי המחזה סרט ראינוע בשם "Un chapeau de paille" (כובע קש).
בשנת 1927 הופק סרט נוסף בשם זה, על ידי רנה קלייר.
ב-1939 הפיק המפיק האוסטרי וולפגנג ליבניינר (Wolfgang Liebeneiner) את הסרט "Der Florentiner Hut" (בגרמנית: הכובע הפלורנטיני).
ב-1940 הופק הסרט הצרפתי "Un chapeau de paille d'Italie" בכיכובו של פרננדל בתפקיד פדינאר.
ב-1974 הופק בברית המועצות הסרט Соломенная шляпка ("כובע קש") בכיכובו של אנדריי מירונוב.
ראו גם

כובע קש (סרט)
לקריאה נוספת

כובע הקש האיטלקי מאת א.לאביש ומ.מרשל תרגום נתן אלתרמן, הוצאת בית צבי 1984
הערות שוליים

↑  ארכיון המופעים הצרפתי
↑  הקאמרי מאז ועד היום
↑  "כובע הקש האיטלקי" בתיאטרון הקאמרי, באתר הארץ, 6 בינואר 2003
↑   כובע הקש האיטלקי, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
איה שבא

| --- | --- |

איה שבא ואמה זהרירה חריפאי (יושבת) בטקס זיכרון לגרי בילו בבית צבי. ברקע: עידית טפרסון. (דצמבר 2012)
 לידה:  17 באוקטובר 1966 (בת 58) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
איה גרניט שבא (נולדה ב-17 באוקטובר 1966) היא שחקנית, מדבבת, תסריטאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

איה שבא נולדה וגדלה בתל אביב, היא בתם של השחקנית כלת פרס ישראל זהרירה חריפאי והעיתונאי והסופר שלמה שבא, ונכדתו של הסופר חיים ליב חריפאי. היא בוגרת בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, ובוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. היא זוכת מלגת קרן שרת 1989 ללימודי משחק, וכן זוכת קרן "רשת" על שם גילי פתיר לשנת 2000.
בשנת 1997 שיחקה בקומדיית המצבים "איצ'ה". בשנת 2001 עשתה את תפקידה בסרט הטלוויזיה "שחקנית ספסל".
בשנת 2002 שימשה כתסריטאית בסרט הטלוויזיה "לבנה יקירתי", שזכה בתואר סרט הדרמה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בירושלים של אותה שנה. כמו כן, היא זכתה במקום הראשון על התסריט.
ביוגרפיה > קריירת דיבוב

במהלך השנים דיבבה שבא במספר סרטים וסדרות אנימציה. בשנת 1995 דיבבה בסרט "לשחרר את ווילי". באותה שנה דיבבה בסרט "אנדריי כלב הים". בשנת 1999 דיבבה את דמותה של "דיאנה ברי" (המתבגרת) בסדרת האנימציה "האסופית" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 2000 דיבבה את "גאבומון", בסדרת האנימציה "דיג'ימון". בין השנים 2000–2001 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "טוויפסי". במהלך השנים 2007–2008 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "אדגר ואלן", ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2019 דיבבה את דולי בסרט "צעצוע של סיפור 4", ובשנת 2022 חזרה לדבב את הדמות בסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון > משחק

שבא שיחקה במחזה "שידוכים", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1998. בשנת 2002 שיחקה במחזמר "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד החדרונית. בשנת 2011 שיחקה במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
כמו כן, שיחקה במחזות: "בית העלים הקטנים", "ענבי זעם", "פליישר", "הסוחר מוונציה", "בויטרה", "ביקור הגברת הזקנה", "הפלגות", "מסע הניסים והנפלאות", "ליזיסטרטה", "סאלח שבתי" "משפחה חמה" "גם הוא באצילים" ו"קזבלן", שהוצגו בתיאטרון הקאמרי.
היא שיחקה בתיאטרון הילדים והנוער במחזות: "נפלאות הקרקס", "הנסיכה העברית" ו"דלתות". בתיאטרון ארצי לנוער היא שיחקה במחזות "שיטת חנל`ה" ו"קורץ". בתיאטרון הקיבוץ עשתה את תפקידה במחזה "פרה פרה". היא שיחקה במחזה "אימפרוביזציות", אשר הוצג בתאטרונוער.
ב-2014 שיחקה במחזה "תעלת בלאומילך" בתפקיד אותו גילמה אמה בסרט, 45 שנה קודם לכן. ב-2015 שיחקה בתפקיד המשרתת ניקול במחזה "גם הוא באצילים".
בשנת 2015 השתתפה בהצגה "ארוחת טעימות" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד נורית. בשנת 2016 שיחקה בהצגה "אנה", אף היא בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2016 החלה לשחק ב"עמודי החברה". בשנת 2017 שיחקה ב"סוס אחד נכנס לבר", עיבוד למחזה לספרו של דויד גרוסמן. בשנת 2019 שיחקה בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "אניהו" על פי "השמנמן" מאת אתגר קרת. בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "תחושת בטן" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד ציפי. בשנת 2024 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי במחזה טרטיף מאת מולייר בתפקיד מאדאם פֶּרְנל.
על תפקידה ב"סוס אחד נכנס לבר" זכתה בפרס התיאטרון הישראלי 2017 לשחקנית המשנה של השנה.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון > בימוי

בשנת 2005 ביימה את המחזה "רחוב העלובים", שהוצג בפסטיבל "פותחים מסך 6" תיאטרון בית ליסין. בשנת 2006 ביימה את המחזה "השושנה המקועקעת", וכמו כן ביימה את המחזה "תמונות ציד מבוואריה התחתית". בשנת 2008 היא ביימה את המחזה "קיץ אחרון", ואת המחזה "מכתבים לצופיה".
היא ביימה את המחזות: "הוא הלך בשדות", "פונטילא ומטי משרתו", "משהו יפה", "על עכברים ואנשים", "בלרינה", "הלוויה חורפית", "הא-הא", "אונדין", "כזאת הייתה אמא", "ערב שירי קוואפיס" "הייתי בבית וחיכיתי שהגשם ירד", ו"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול". כמו כן ביימה עבור תיאטרון בית ליסין במסגרת פסטיבל פותחים מסך את המחזות "זואי" ו"מאה אמהות".
חיים אישיים

איה שבא היא אם לבן מהשחקן והמדבב ליאור זוהר. מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה מיה ושלושת ילדיהן.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, מת הסופר והעיתונאי שלמה שבא, בן 86, באתר הארץ, 6 במאי 2015
↑  רוגל אלפר, שמאלץ בשם הפמיניזם, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2002
ניר קיפניס, ‏הדואר בא היום, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2002
↑  אביבה קרול, ‏פרסים לפרויקט "מראות אישה" של טלעד, באתר גלובס, 31 ביולי 2002
↑  ציפי שוחט, להפוך קש לזהב, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2002
יהודה ביטון, תענוג מוסיקלי, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, "קומדיה של טעויות" בקאמרי: חסרת עידון וטעם טוב, באתר הארץ, 21 בפברואר 2012
↑   מיכאל הנדלזלץ, למה ההצגה "תעלת בלאומילך" מאכזבת כל כך, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2014
↑  טל לוין, עכבר העיר, גם הוא באצילים: מולייר, גרסת הבורקס, באתר הארץ, 11 ביוני 2015
↑  מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "אנה": מציאות בימתית מרגשת, באתר הארץ, 4 במאי 2016
↑  דניאל שירין, עכבר העיר, גרוסמן וקרת בקאמרי: הצגות חדשות על פי הספרות העברית, באתר הארץ, 7 ביוני 2017
↑  טרטיף (תכניה), באתר התיאטרון הקאמרי, ‏19.4.2024