stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר בוטב

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,376 מטר
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מיקום:  מרכז המדינה
 רכס הרים:  הרי הבלקן
 מסלול ההעפלה הקל:  טיפוס
 קואורדינטות:  42°43′00″N 24°56′00″E﻿ / ﻿42.716666666667°N 24.933333333333°E﻿ / 42.716666666667; 24.933333333333
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור הר בוטב(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור הר בוטב(למפת מחוז פלובדיב רגילה) פלובדיב אסנובגראד קרלובו ראקובסקי פרבומאי סטמבוליסקי סופוט לובץ' גברובו סטארה זאגורה  חאסקובו קרדז'אלי סמוליאן פאזארד. סופיההר בוטב(למפת מחוז פלובדיב מוגדלת) פלובדיב אסנובגראד קרלובו ראקובסקי פרבומאי סטמבוליסקי סופוט לובץ' גברובו סטארה זאגורה  חאסקובו קרדז'אלי סמוליאן פאזארד. סופיההר בוטב
 
הר בוטב או פסגת בוטב (בבולגרית: Връх Ботев) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי הבלקן. היא  ממוקמת במרכז בולגריה וגובהה 2,376 מטרים מעל פני הים.
על פסגת ההר קיימים תחנת מזג אוויר ומגדל רדיו, שהוקם בשנת 1966. בחודש ינואר, הטמפרטורה הממוצעת עומדת על 8.9- מעלות צלזיוס ובחודש יולי על 7.9 מעלות צלזיוס.
הפסגה נקראת על שמו של חריסטו בוטב, יליד העיירה קאלופר שלמרגלות ההר, אשר מצא את מותו בתחילת יוני 1876 בניסיון מרד שנכשל כנגד השלטון העות'מאני על רכס הרי הבלקן. פעולה זו הפכה אותו לגיבור לאומי בולגרי.
הערות שוליים

↑  EUROPE  ULTRA-PROMINENCES, פסגות בולטות באירופה בגובה של מעל 1,500 מטרים
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא בולגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם פוקס

ערך זה עוסק בפוליטיקאי ניו זילנדי. אם התכוונתם למפיק סרטים אמריקאי, ראו .
סר ויליאם פוקס (באנגלית: William Fox;‏ 2 בספטמבר 1812 – 23 ביוני 1893) היה ראש ממשלת ניו זילנד השני שכיהן ארבע תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר ניו זילנד הייתה עדיין מושבה. הוא ייזכר בשל פעולת החרמת הקרקעות של המאורים, תרומתו למערכת החינוך (כמו הקמתה של אוניברסיטת ניו זילנד) ופועלו להגדלת היקף האוטונומיה של ניו זילנד מבריטניה. הוא תואר כאדם נחוש ואינטליגנטי, אך גם כאדם מריר ולהוט מדי למתקפות אישיות. היבטים שונים של אישיותו תוארו באופן שונה בתיעודים שונים, בהתאם להשקפתם הפוליטית של המתארים.
ראשית חייו

ויליאם פוקס נולד בכפר וסטאו שבסאות' שילדס שבצפון-מזרח אנגליה. הוא היה בן למשפחה טובה באופן יחסי והוא התחנך בבית הספר בעיר דרהאם ולמד בקולג' וודהאם באוקספורד. מעשיו בשנים שלאחר סיום לימודיו לוטים בערפל. יש הסוברים שבתקופה זו הוא לא היה כלל באנגליה. ב-1838 הוא למד משפטים בלונדון.
זמן קצר לערך, לאחר הכשרתו כעורך דין, נשא פוקס לאישה את שרה הלקומב. הזוג החליט להגר לניו זילנד, והצטרפו לקבוצה גדולה של מתיישבים. עם הגעתו לולינגטון, זכו כישוריו המשפטיים של פוקס להכרה, אך הייתה לו עבודה מועטה בתחום, וכך הוא השלים את הכנסתו בכתיבה לעיתונים מקומיים. ב-1843 הוא איבד את רישיון עריכת הדין שלו, כאשר הוא סירב להישבע שבועת אמונים שנראתה לו משפילה. אירוע זה חייב אותו להתמקד כמעט כליל בכתיבה ובעיתונאות.
ראשית הקריירה הפוליטית

בתחילה התנגד פוקס למשא ומתן שניהלה הממשלה עם המאורים על קרקעותיהם, בטענה שלמאורים יש זכות רק על קרקעות שהם עשו בהם שימוש. הוא גם גינה את תגובתן הרפה של הממשלות הקולוניאליות על הריגתו של ארתור וייקרפילד, פקיד רשמי של חברת ניו זילנד שניסה להרחיב את תחומי היישוב נלסון לקרקעות שהוחזקו על ידי המאורים. הביקורת שמתח פוקס על מושל ניו זילנד, רוברט פיצרוי, הייתה חלק מהגורמים שהביאו בסופו של דבר להדחתו של פיצרוי. ב-1843 נבחר פוקס להיות מחליפו של וייקרפילד בנלסון.
בנלסון, לא הייתה הצלחתו של פוקס שלמה. עם המאורים לא התרחשו עימותים רבים ורוב עבודתו של פוקס הייתה קשורה להתפתחות הכלכלית של המקום. תכנון גרוע וסקרי קרקעות לא מדויקים, השאירו את המתיישבים עם פחות ממה שהובטח להם ועל פוקס הוטלה האחריות לפתור את הבעיה. בעוד שהיסטוריונים מודרניים רבים מאמינים שהוא עשה עבודה טובה, פוקס עצמו סבר שמאמציו לא היו מספקים דיים כדי להרגיע את המתיישבים הזועמים. בהדרגה בילה פוקס את זמנו בהובלת קבוצות מתיישבים לאזורים השוממים שליד נלסון, פעילות שנראה היה שהוא נהנה ממנה. לכל אורך חייו היה פוקס פעיל מאוד מבחינה גופנית.
ב-1848 מת ויליאם וייקרפילד, אחיו של ארתור וייקרפילד. כפקיד הבכיר ביותר בחברת ניו זילנד, הוא היה הממונה על פוקס. עד מהרה הגיע פוקס לוולינגטון והצליח להבטיח לעצמו מינוי כמחליפו של וייקרפילד. הוא הצליח לעשות זאת בשל המרחק הקצר בין נלסון לוולינגטון, שאליה הוא הצליח להגיע לפני שהגיעו הוראות ממקומות אחרים. פוקס לא היה הבחירה הראשונה של מועצת המנהלים של החברה בלונדון, שהעדיפה את דילון בל, אך פעולתו המהירה של פוקס זיכתה אותו בתמיכה לטובת המינוי לתפקיד.
לאחר מותם של האחים וייקרפילד נכנסה החברה למשבר. בהדרגה החל פוקס להיות פעיל פחות ופחות בחברה ויותר גילה עניין בממשל הקולוניאלי. הוא היה מתנגד חזק של המושל ג'ורג' גריי שסירב להעניק זכויות ממשל עצמי למתיישבים. לעיתים קרובות הוא גינה את הממשל ואת המערכת המשפטית כמושחתים וכחסרי יכולת.
ב-1851 נסע פוקס ללונדון כמייצג של קבוצת מתיישבים מוולינגטון. שם הוא פגש את אדוארד גיבון וייקרפילד, אחיהם הגדול של ויליאם וארתור. הוא קיים שיחות על רעיונותיו בנוגע לחוקה לניו זילנד, ממשל עצמי, ופרלמנט דו-בתי. הוא ניסה גם להיפגש עם הלורד גריי, שר המושבות הבריטי, אך נדחה. כאשר בשנה שלאחר מכן, כוננה חוקה לניו זילנד, היא כללה כמה מרעיונותיו של פוקס, אך מבחינתו היא לא הייתה מספקת.
חבר פרלמנט

לפני שובם לניו זילנד, בילו פוקס ואשתו זמן במסע בקנדה, ארצות הברית וקובה. עם שובם לניו זילנד, כוננה כבר החוקה החדשה והתקיימו בחירות. ב-1855 נבחר פוקס לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ונגנואי. הוא נאבק על מתן אוטונומיה והיה ממתנגדי הממשלה הראשונה של ניו זילנד, שהוקמה בשנה שלאחר מכן על ידי הנרי סואל. תוך 13 ימים הצליח פוקס להפיל את ממשלתו של סואל והוא נבחר לראש הממשלה השני של ניו זילנד. יחד עם זאת, החזיקה הממשלה שהקים פוקס, 13 ימים בלבד, לפני שהוחלפה על ידי ממשלתו של אדוארד סטפורד. את שנותיה הראשונות של כהונתו של סטפורד בילה פוקס בסוג של פרישה, אך מאוחר יותר שב להיות מתנגדו הראשי של סטפורד בפרלמנט.
לאור התנגדותו של פוקס למדיניות הממשלה בנושא זכויות הקרקע של המאורים, נראה שפוקס שינה את דעותיו על הנושא. הוא האשים את הממשל של סטפורד ואת המושל תומאס גור בראון על פרוץ המלחמות במחוז טראנאקי, שאירעו עקב סירובו של ראש שבט מאורי למכור את אדמותיו. רבים סבורים שפוקס אכן העביר את תמיכתו למאורים, אם כי היסטוריונים מודרניים רבים סבורים שהתנגדותו להשתלטות על הקרקעות נבעה משיקולים פרגמטיים של הימנעות ממלחמה, ולא משינוי בתפיסת עולמו. העדר תיעוד בנושא מותיר אותו לוט בערפל.
ראש ממשלה

ב-1861 יזם פוקס הצעת אי-אמון בסטפורד והוא נבחר שוב להיות ראש הממשלה. בין הצעדים שהוא נקט היו שינויים חוקתיים שנועדו לשלב את המאורים מבחינה פוליטית, עצירת הניסיונות להשתלט על קרקעות מאוריות וגישה מתונה יותר בטיפול בסכסוכים שכבר התחוללו. גם כאן קיימת מחלוקת אם הוא הונע על ידי תמיכה בזכויות המאורים או על ידי גישה פרגמטית. ניסיונותיו של פוקס להמעיט את מוקדי החיכוך עם המאורים סוכלו על ידי המושל גריי, ששב לתקופת כהונה נוספת והיה מאמין גדול בצורך להתעמת עם המאורים באמצעים צבאיים. בניית הכוח הצבאי וגיוסם של כוחות על ידי גריי, גרמו למאורים לאבד את האמון בכל יוזמה שנקטה הממשלה.
בעקבות המחלוקת הקשה בין פוקס לבין גריי על המדיניות כלפי המאורים, איבד פוקס ב-1862 את אמון הפרלמנט. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לממשלה, אך הפעם רק בתפקיד שר בממשלתו של פרדריק ויטאקר. לפוקס הייתה השפעה מעטה על קביעת מדיניות הממשלה, שכללה הפקעת קרקעות של המאורים בהיקף נרחב. לאחר סיום כהונתו כשר, יצאו פוקס ורעייתו למסע של כמה שנים באוסטרליה.
עם שובו לניו זילנד, שוכנע פוקס על ידי חוגי האופוזיציה לשוב לפוליטיקה כמשקל נגד ליריבו משכבר אדוארד סטפורד. פוקס נבחר מחדש לפרלמנט וחזר למתוח ביקורת קשה על מדיניותו של סטפורד כלפי המאורים. בבחירות של 1869 ניצח פוקס את סטפורד ונבחר להיות ראש הממשלה בפעם השלישית. הוא פעל מידית לצמצום הפעילות הצבאית והחיכוכים עם המאורים. בהדרגה מצא עצמו פוקס כששר האוצר שלו, ג'וליוס ווגל, מאפיל עליו. תוכניותיו הנרחבות של ווגל לפיתוחה של ניו זילנד, שכללו לקיחת הלוואות למימון עבודות ציבוריות, הפכו עד מהרה לציר המרכזי של מדיניות ממשלת פוקס, אך לפוקס הייתה השפעה מועטה בנושא. בסופו של דבר נחלש מעמדו כראש הממשלה ובבחירות של 1872 הוא הובס שוב על ידי סטפורד.
בשלב זה, גמלה בדעתו של פוקס ההחלטה לא להיבחר לתפקיד נוסף. אך חייו הפוליטיים עדיין לא באו לידי סיום, כאשר ראש הממשלה שכיהן אחרי סטפורד, ג'ורג' ווטרהאוס, התפטר באופן פתאומי, ופוקס נקרא למלא את התפקיד כממלא מקום עד לבחירתו של מנהיג חדש. לאחר שובו של ווגל ממסע מעבר לים, פינה עבורו פוקס את מקומו וווגל נבחר לתפקיד ראש הממשלה.
שנותיו האחרונות

בשנת 1868 אימץ פוקס ילד מאורי בן שש שהוטבל לנצרות והוא נקרא על שמו של פוקס. לוויליאם ושרה פוקס לא נולדו ילדים, ונפשה של שרה פוקס נקשרה בנפשו של ויליאם פוקס הצעיר. הוא זכה להשכלה משפטית, שימש כאיש קשר ומתרגם עם האוכלוסייה המאורית וב-1875 לקחו אותו בני הזוג פוקס לסיור בארצות הברית ובבריטניה.
ב-1879 הוענק לפוקס תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בהמשך היה פוקס פעיל במסגרת התנועה נגד צריכת משקאות חריפים. עד גיל מבוגר הוא המשיך להיות פעיל גופנית וב-1892, בהיותו בן 80, הוא טיפס על הר טראנאקי.
סר ויליאם פוקס מת ב-23 ביוני 1893. העיירה פוקסטון, שבחבל מנוואטו-ונגנאוי, שהוקמה ב-1885, נקראת על שמו.
זכויות אדם כחולבן

| --- | --- |

 פעילות:  ארגון זכויות אדם
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלות:  המכון לאסטרטגיה ציונית
 מייסדים:  ד"ר יועז הנדל
 יושב ראש:  ד"ר יועז הנדל
 תקופת הפעילות:  2013–2019 (כ־6 שנים)
 
זכויות אדם כחולבן היא ארגון זכויות אדם ישראלי ימני שהוקם ב-2013 תחת המכון לאסטרטגיה ציונית ובראשו עמד ד"ר יועז הנדל בטרם נבחר כחבר כנסת.
היסטוריה

הארגון הוקם במרץ 2013 על ידי יועז הנדל ונתמך על ידי המכון לאסטרטגיה ציונית.
בין המתנדבים בארגון נמנים העיתונאי אראל סג"ל וחברת הכנסת לשעבר איילת שקד.
ב-2013 זכה יועז הנדל באות אומ"ץ לזכויות אדם על הקמת הארגון.
בדצמבר 2013 פורסם שארגון "אם תרצו" החל לשתף פעולה עם ארגון זכויות אדם כחולבן.
פעילות

"מעברים כחול לבן" - פיקוח על זכויות האדם במחסומי צה"ל ונקודות הבידוק
"טוהר הנשק" - ארגון חינוכי המחנך תלמידי תיכון וחיילים בסוגיות של טוהר הנשק
"רפואה מוסרית" - ארגון המספק טיפול רפואי באופן שוויוני, ללא הבדל דת, גזע ומין, וגם לפלסטינים
ב-2018 הגיש הארגון, ביחד עם פרופ' אריה אלדד, סיוע רפואי ומשפטי לפלסטינים שעונו על ידי הרשות הפלסטינית. לדברי עו"ד ברק קדם, ארגוני זכויות האדם של השמאל - בהם אמנסטי אינטרנשיונל, בצלם, יש דין ועדאלה - סירבו לסייע להם.
ביקורת

על פעילות הארגון נטען כי היא נועדה להכשיר את דעת הקהל הישראלי להשלמה וקבלה של הכיבוש הישראלי על העם הפלסטיני ושהארגון שואף להראות כי אין הכרח בהפסקת הכיבוש כדי לשמור על זכויות אדם. כמו כן נטען כלפי הארגון שמטרתו המוצהרת היא להתמודד עם בעיות ספציפיות שנוצרות כתוצאה מהמחסומים, ואינו פועל כדי להסיר את הגורם לבעיה הרחבה שיוצרת פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים. ולכן, היכולת של הארגון לשפר משמעותית את מצב זכויות האדם של הפלסטינים מוגבלת.
הערות שוליים

↑  רועי שרון, ארגון זכויות אדם ימני: "חובה מוסרית של מי שרואה עצמו ריבון על הארץ", באתר 13news.co.il, ‏2013-04-04
↑  שקד: זכויות אדם כחול-לבן, ערוץ 7, 9 בספטמבר 2013.
↑  יועז הנדל זכה בפרס אומץ בתחום זכויות האדם, באתר nrg‏, 10 באוקטובר 2013.
↑  תעודת הפרס של יועז הנדל וזכויות אדם כחולבן, אתר אומ"ץ 2013
↑   סרטון שהעלו עמותת "אם תרצו"  על הפעילות המשותפת שלהם עם "זכויות אדם כחולבן", יוטיוב.
↑   פוסט בדף פייסבוק של זכויות אדם כחולבן, 2 במרץ 2018.
↑   ברק רביד, לראשונה: ארגון ימני יתעד פגיעה בזכויות פלסטינים בגדה, באתר הארץ, 14 במרץ 2013
↑   יניב איצקוביץ', די להתרפסות השמאל, באתר הארץ, 18 באפריל 2013.
↑  היאיר לפיד של הימין, הבלוג "החברים של ג'ורג'".
ולדימיר ראדמנוביץ'

ולדימיר ראדמנוביץ' (בסרבית: Владимир Радмановић; נולד ב-19 בנובמבר 1980 בטרביניה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדות הפורוורד.
קריירה

ראדמנוביץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית בה שיחק בין 1997 ל-2001, אז עבר לק.ק. ז'לז'ניק בה שיחק עונה אחת.
ראדמנוביץ' נבחר במקום ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 2001 על ידי הסיאטל סופרסוניקס. את עונת הרוקי שלו סיים ראדמנוביץ' עם ממוצע של 6.7 נקודות למשחק. בעונתו השלישית בסופרסוניקס (2003–2004), חל שיפור בהישגיו, כשהשיג ממוצעים של 12 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק. באותה עונה, היה מועמד ראדמנוביץ' לתואר השחקן המשתפר של העונה ב-NBA. בסיום אותה עונה, דחה ראדמנוביץ' את הצעת קבוצתו לחוזה של 42 מיליון דולר בשש שנים, ומנגד האריך את חוזהו בקבוצה בשנה אחת בלבד, כשבסיומה הפך לשחקן חופשי.
אחרי חמש עונות בסיאטל הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לקבוצת לוס אנג'לס קליפרס תמורת כריס וילקוקס שעשה את הדרך ההפוכה. ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה בקליפרס, ורשם שיא אישי של 5.7 ריבאונדים בממוצע לעונה. בעקבות יכולתו הטובה בקבוצה, חתם ראדמנוביץ' על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס, יריבתה העירונית של הקליפרס.
בשלוש עונותיו בלייקרס הציג יכולת נמוכה מזו שהציג בקבוצתו הקודמת. ב-18 בפברואר 2007 הודיע ראדמנוביץ' ללייקרס שפרק את הכתף לאחר שמעד. מספר ימים לאחר מכן, הודיע ראדמנוביץ' לקבוצה שלמעשה נפצע בעת תאונת סנובורד. בעקבות כך, נקנס השחקן בכחצי מיליון דולר.
ב-7 בפברואר 2009 הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לשארלוט בובקאטס תמורת אדם מוריסון ושאנון בראון שעברו ללייקרס. ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה עד סוף העונה. בעונה שלאחר מכן השיג ממוצעים נמוכים (4.9 נקודות למשחק), עד שב-16 בנובמבר 2009, הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס יחד עם ראג'ה בל תמורה לסטיבן ג'קסון ולאיי.סי. לואו. ממוצעיו בגולדן סטייט נשארו דומים לאלה שהשיג בבובקאטס, קבוצתו הקודמת.
סטטיסטיקה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001/2002 | סיאטל | 61 | 16 | 20.2 | 412. | 420. | 681. | 3.8 | 1.3 | 9. | 4. | 6.7 |
| 2002/2003 | סיאטל | 72 | 16 | 26.5 | 410. | 355. | 706. | 4.5 | 1.3 | 9. | 3. | 10.1 |
| 2003/2004 | סיאטל | 77 | 38 | 30.1 | 425. | 371. | 748. | 5.3 | 1.8 | 1.0 | 6. | 12.0 |
| 2004/2005 | סיאטל | 63 | 0 | 29.5 | 409. | 389. | 786. | 4.6 | 1.4 | 9. | 5. | 11.8 |
| 2005/2006 | סיאטל | 47 | 16 | 23.2 | 401. | 367. | 887. | 4.0 | 1.5 | 7. | 3. | 9.3 |
| 2005/2006 | קליפרס | 30 | 11 | 29.5 | 417. | 418. | 731. | 5.7 | 2.1 | 1.0 | 5. | 10.7 |
| 2006/2007 | לייקרס | 55 | 15 | 17.9 | 424. | 339. | 726. | 3.3 | 1.2 | 4. | 3. | 6.6 |

| 2007/2008 | לייקרס | 65 | 41 | 22.8 | 453. | 406. | 800. | 3.3 | 1.9 | 7. | 2. | 8.4 |
| 2008/2009 | לייקרס | 46 | 28 | 16.8 | .444 | 441. | 852. | 2.5 | 8. | 6. | 2. | 5.9 |
| 2008/2009 | שארלוט | 32 | 3 | 21.1 | 401. | 357. | 645. | 3.3 | 1.3 | 6. | 2. | 8.3 |
| 2009/2010 | שארלוט | 8 | 0 | 16.6 | 333. | 318. | 667. | 3.6 | 9. | 4. | 1. | 4.9 |
| 2009/2010 | גולדן סטייט | 33 | 20 | 23.0 | 385. | 267. | 762. | 4.5 | 1.2 | 8. | 2. | 6.6 |
| 2010/2011 | גולדן סטייט | 74 | 6 | 15.8 | .431 | .405 | .882 | 2.9 | 1.1 | .6 | .6 | 5.1 |
| 2011/2012 | אטלנטה | 49 | 3 | 15.4 | 0.376 | 0.370 | 0.759 | 2.9 | 1.1 | 0.4 | 0.3 | 4.5 |
| 2012/2013 | שיקגו | 25 | 0 | 5.8 | 0.302 | 0.185 | 0.667 | 1.1 | 0.3 | 0.3 | 0.2 | 1.3 |
| קריירה |  | 737 | 213 | 21.9 | .415 | .378 | .758 | 3.8 | 1.4 | .7 | .4 | 8.0 |
סטטיסטיקה ב-NBA > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001/2002 | סיאטל | 5 | 2 | 22.6 | 438. | 538. | 1.000 | 3.6 | 1.0 | 2. | 2. | 7.6 |
| 2004/2005 | סיאטל | 6 | 0 | 20.3 | 371. | 238. | 500. | 3.0 | 5. | 7. | 5. | 5.3 |
| 2005/2006 | קליפרס | 12 | 2 | 20.5 | 470. | 463. | 696. | 4.0 | 1.1 | 6. | 5. | 8.1 |
| 2007/2008 | לייקרס | 21 | 21 | 22.9 | 444. | 372. | 833. | 3.8 | 1.5 | 6. | 1. | 8.0 |
| 2011/2012 | אטלנטה | 2 | 0 | 7.5 | 0.000 | 0.000 | 0.000 | 0.5 | 0.5 | 0.0 | 0.0 | 0.0 |
| קריירה |  | 46 | 25 | 21.2 | 434. | 385. | 735. | 3.6 | 1.2 | 65 | 2. | 7.3 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד
זמיר דחב"ש

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 מקצוע:  יחצ"ן
 בן זוג:  ירון רמתי
 
זמיר דחב"ש הוא מייסד ושותף במשרד יחסי הציבור "שלום TELAVIV". קודם לכן עבד כעיתונאי וכפרסומאי.
ביוגרפיה

משנת 1989 ובמשך כחמש שנים שימש כראש הדסק הכלכלי בעיתונים "הארץ" ו"חדשות".
בשנת 1994 הצטרף למשרד הפרסום "צרפתי-שטרנשוס" כפלנר (סופרוויזר). בשנת 1995 הפך לשותף במשרד זה, ששינה את שמו ל"צרפתי-שטרנשוס-זמיר".
בשנת 1997 הקים את חברת יחסי הציבור יורו-קומיוניקיישן והחל לכהן בה כמנכ"ל. בשנת 1999 מכרו שלושת שותפי המשרד כ-51% מהחזקותיהם במשרד לרשת הפרסום הבינלאומית Euro RSCG. בעקבות המכירה שינה המשרד את שמו ל- צרפתי שטרנשוס-זמיר-Euro.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל המשרד.
בשנת 2004 שינה המשרד את שמו ל"יורו תל אביב", בעקבות מיתוג מחדש של הסוכנות העולמית יורו.
בשנת 2006 מונה דחב"ש ליועץ תקשורת חיצוני של נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר. דחב"ש ליווה את פישר ובנק ישראל במשך שבע שנים, ונחשב לאחד מאנשי סודו של הנגיד.
בשנת 2007 פרש מניהול קבוצת התקשורת "יורו-תל אביב" ומכר את החזקותיו בה לסוכנות הפרסום הבינלאומית Euro RSCG. הקים את משרד הייעוץ התקשורתי "שלום TELAVIV", והעביר אליו שבעה מלקוחות יורו כחלק מהסכם הפרישה.
בשנת 2008 הצטרפה רינת פרידמן כשותפה בחברת יחסי הציבור "שלום TELAVIV" והחלה לכהן בה כמנכ"לית, לאחר שפרשה אף היא מיורו ת"א.
לקוחות בולטים של משרד "שלום TELAVIV" הם חברות גדולות כגון: "אל על", פייסבוק ישראל, סופר פארם, שיכון ובינוי, בנק הפועלים, כלל ביטוח, תנובה ושירותי בריאות כללית וטייקונים מפורסמים כגון: יצחק תשובה, אילן בן דב, שרי אריסון, משפחת עופר ועוד..
בין 2009 ל-2011 שימש דחב"ש כיועץ חיצוני לשני גופים רגולטורים (רשות ניירות ערך ובנק ישראל), ובמקביל הוא ייעץ לגופים עסקיים במשק שנמצאים בפיקוחם (חברת כרטיסי האשראי "לאומי קארד", חברת "דלק אנרגיה", חברת "פריגו" ועוד). דו"ח מבקר המדינה שהתפרסם בחודש מאי 2012 עסק בהרחבה בחשש לניגודי העניינים בבנק ישראל וברשות ני"ע כתוצאה מהעסקתו של זמיר דחב"ש.
בשנת 2014 נבחר דחב"ש לאחד מ-25 הלהט"בים המשפיעים בתקשורת.
בעקבות פעילותו של דחב"ש כיחצ"ן של בנק הפועלים החלו אנשי קבוצת "באים לבנקאים" להטרידו במקום מגוריו, ועקב כך הוצא לבקשת דחב"ש צו מניעת הטרדה מאיימת נגד ראש הקבוצה, ברק כהן, המרחיק אותו מדחב"ש ומבני משפחתו.
ביוני 2015 נתבע דורי בן ישראל על ידי זמיר דחב"ש, בטענה כי הפר את פרטיותו לאחר שפרסם בבלוג המזבלה סרטון תיעוד מהפגנה של תנועת באים לבנקאים מול ביתו של דחב"ש. בעקבות התביעה, פצח בן ישראל בפרויקטים סיקורים מיוחד שעסק נרחבות בפעילותו של דחב"ש כ"משתיק מחאות", כשבנובמבר 2016, ביקש דחב"ש למשוך את התביעה שהגיש.
בנובמבר 2019 התפטר מדירקטוריון חברת NSO בעקבות תביעתה של פייסבוק כנגד החברה, וזאת על מנת להימנע מניגוד עניינים. כמו כן המשרד שבבעלותו הדיר את עצמו מטיפול בפרשה מטעמם של שני הצדדים
חיים אישיים

זמיר הוא בן הזוג של ירון רמתי, איתו התחתן במאי 2019. לזוג ארבעה ילדים.
הופעות בתקשורת

כיחצ"ן, דחב"ש נמנע מלהופיע באמצעי התקשורת ופועל בה בעיקר מאחורי מהקלעים. יחד עם זאת, לדחבש מספר הופעות שליליות וחיוביות בתקשורת ובהם:
בינואר 2010 סגן עורך עיתון גלובס, אלי ציפורי פרסם מאמר דעה המבקר את יחסיו של דחב"ש עם שניים מלקוחותיו, זוהר גושן יו"ר רשות ניירות הערך ויצחק תשובה בעל השליטה בדלק אנרגיה. יומיים לאחר מכן, דחב"ש הגיב בטור שפורסם אף הוא בגלובס וטען להגנתו כי משרדו מנוע מלעסוק בעניינים אשר נוגעים לקשר שבין הרשות לבין גורמים המפוקחים על ידה.
באוגוסט 2016 נחשף כי ממשלת איחוד האמירויות ריגלה אחר פעיל זכויות אדם במדינה, באמצעות אפליקציית פגסוס שמנצלת חור אבטחה במערכת ההפעלה iOS למכשירי אייפון. האפליקציה פותחה על ידי קבוצת NSO הישראלית, וזו זימנה את דחב"ש כדי שידברר אותה בתקשורת העולמית.
הערות שוליים

↑   מוטי בסוק, יועץ התקשורת של בנק ישראל יסיים את תפקידו בסוף אוקטובר, באתר TheMarker‏, 2 באוקטובר 2013
↑  אורנה יפת, זמיר דחב"ש פורש מיורו ת"א; עובר לייעוץ תקשורתי, באתר ynet, 6 בנובמבר 2007
↑  התקשרויות עם יועצים - רשות ניירות ערך ובנק ישראל מתוך דוח מבקר המדינה
↑  גאים להציג: קבלו את 25 ההומואים והלסביות המשפיעים בתקשורת, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2014
↑  הט (ת"א) 16161-05-15 זמיר דחב"ש נ' ברק כהן, עו"ד, ניתן ב-6 בספטמבר 2015
↑  משה בנימין, דחב"ש נגד דורי: היחצן תובע 200 אלף ש' מבעלי '"מזבלה"' בגלל סרטון שפגע בפרטיותו, אתר אייס, יוני 2015
↑  מזבלה תגיות, פרויקט הסיקור על דחב"ש, בלוג "מזבלה"
↑  משה בנימין, ריח של ניצחון: דחב"ש הסיר את התביעה נגד 'המזבלה', באתר אייס, 8 בנובמבר 2016
↑  אלי ציפורי, ‏למי נאמן היועץ?, אלי ציפורי, באתר גלובס, 3 בינואר 2010
↑  זמיר דחב"ש, ‏תגובה: מי נאמן לעובדות?, זמיר דחבש, באתר גלובס, 5 בינואר 2010
חטיף

דוכן חטיפים ארוזים, בעיקר ממתקים
דוכן חטיפים: פיצוחים, פירות יבשים וממתקים, רובם בתפזורת, בשוק המזון לה בוקריה בברצלונה
חטיף הוא מאכל הנאכל שלא במסגרת ארוחה, בגודל ובמרקם המתאימים לאכילתו בחטף (מכאן נגזר השם "חטיף", מלשון 'חטוף ואכול'), ולרוב גם אינו מצריך שימוש בכלי אוכל או סכו"ם. חטיפים נצרכים לשם הנאה ופינוק, לשם השגת שובע זמני או כדי להעניק לגוף מנת אנרגיה זמינה. את המילה המציאה חברת גבעול, השייכת לחברת אוסם ב-1965. ב-1975 הוציאה אוסם לשוק "סדרה חדשה של חטיפים - ביסלי" ונראה שהפופולריות של המוצר עזרה להפצת המילה.
יש בהם מתוקים ומלוחים. המתוקים עשויים להכיל שוקולד, מיני אגוזים, סוכריות, ביסקוויטים, ופלים, גרנולה ועוד. את המלוחים מכינים מקמח תירס, בוטנים, תפוחי אדמה, חיטה.
חטיפים רבים ניתנים לאכילה ישירות מתוך אריזתם, בהם חטיפים בתפזורת כגון במבה אפרופו וביסלי או פרינגלס וכן חטיפים שצורתם כתיבה מאורכת כמו חטיפי אנרגיה, חטיפי ופל וחטיפי שוקולד (למשל פסק זמן, טורטית וכדומה) וממתקים נוספים. בישראל פופולריים מאוד גם פיצוחים - חטיפים מלוחים של זרעים ואגוזים קלויים. יש מוצרים שנועדו לצריכה כארוחה, כגון דגני בוקר וגרנולה, אשר נהוג להוסיף להם חלב או יוגורט, אך ניתן לאוכלם יבשים כחטיף.
"מזון אצבעות", מנות של מאכלים בגודל נגיסה או שתיים, כמו מתאבנים במסיבת קוקטייל נחשבים למאכלי חטיף. גם פירות עשויים לשמש כחטיפים.
חטיפים תעשייתיים מיוצרים כך שיהיו בעלי חיי מדף ארוכים, נארזים באופן שובה עין, ומכילים לרוב חומרים משמרים, חומרי טעם וריח ורכיבים מושכים כגון שוקולד, אגוזים, פירות.
רבים מהחטיפים התעשייתיים הם בעלי ערך תזונתי נמוך ומסווגים כמזון מהיר. כיום, עם הגברת המודעות ליתרונותיו של סגנון חיים בריא, משרד הבריאות הישראלי, כמו מקביליו בעולם המערבי, ממליץ להקטין צריכת חטיפים תעשייתיים, בייחוד אלו מביניהם המטוגנים ועתירי הנתרן או הסוכר.
חטיפי אנרגיה ממותגים כחטיפים בריאים, ולחלקם אכן ערך תזונתי רב משל מקביליהם שאינם מסווגים בקטגוריה זו.
תעשיית החטיפים מגלגלת רווחים של מיליארדי דולרים בשנה. שוק החטיפים עצום בגודלו והתחרות בין היצרניות על נתחי שוק עזה. בשל כך קיים קידום מכירות ופרסום נרחב ונמרץ בתחום זה. כמות הפרסומות לחטיפים עולה בהרבה על כמות הפרסומות למזון בעל ערך תזונתי גבוהה יותר.
ראו גם

ארוחת ביניים
הערות שוליים

↑   כל הסודות מאחורי מפעל חייו: יו"ר אסם הפורש בריאיון פרידה, סרטון בערוץ "חדשות 13", באתר יוטיוב, 2 בפברואר 2023
↑  הזירה הלשונית - רוביק רוזנטל
↑  דורית וורמן-פרוכט, חוה אלטמן ודורית ניצן-קלוסקי, תזונה נבונה, באתר משרד הבריאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551164405171  LCCN: sh85123717  SUDOC: 171872118
זכאי אהרן

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1927 כירכוכ, עיראק 
 פטירה:  31 במאי 2021 (בגיל 93) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית, ערבית 
 
זכאי (זכי) אהרן (ו' בסיוון ה'תרפ"ז, 6 ביוני 1927 – 31 במאי 2021) היה משורר, מתרגם ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

זכאי אהרן נולד בכירכוכ שבעיראק, בנם של בנימין אהרן עמרם ופרחה בת חי ראובן. קיבל חינוך תורני ואחר כך חינוך כללי בגימנסיה הממשלתית במוסול. היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים - בספרות עברית ובשפה וספרות ערבית.
שימש כמורה וכמנהל בבית הספר של חברת כל ישראל חברים ע"ש "לורנץ כדורי" המיועד לבני הקהילה היהודית במוסול. הדריך גם בתנועה הציונית במחתרת במוסול, וכתב פיוטים ושירי געגועים לציון (שני קובצי השירים נשרפו).
עלה לישראל ביום ה' באדר ב' תשי"א (13 במרץ 1951) ועבד כמורה בבית הספר אליאנס בטבריה עד שנת תשט"ו (1955). היה חבר בוועד הפועל של מועצת המורים למען הקק"ל וקרן היסוד (1952–1958).
ב-1955 נשא לאשה את המשוררת רבקה בת יחזקאל קצביהו והם עברו לגור בירושלים.
אהרן תרגם לערבית אנתולוגיה של הספרות העברית החדשה בשירה ובפרוזה, בהוצאת "קרן הספר הערבי" שליד הוצאת עם עובד.
ערך תוכניות דו-שבועיות בשידור הערבי של קול ישראל בשם "מבחר הספרות העברית החדשה".
פרסם במרץ 1957, קובץ של שיריו העבריים, שחיבר אחרי עלותו לארץ, בשם אל חופו של רעיון, מלווה ברישומים מאת הצייר רפאל מוהר (1906–1962), בהוצאת "קריית ספר" בירושלים.
במאי 1958 הודפס ספרו בערבית מיטאלעאת איסראיליה (מקראות ישראליות) בהוצאת המחלקה הערבית של משרד החינוך והתרבות.
היה בין מקימי "אגודת העט הערבי", אגודת סופרים כללית בלשון הערבית. בעקבות הקמת האגודה, יצא לאור בנצרת הספר "אולאן מן אל-שיער אל-ערבי פי איסראיל" (אוסף מהשירה הערבית בישראל), בהשתתפותו.
פרסם מאות שירים ועשרות סיפורים בעברית וערבית בכתבי-עת שונים. כתב בירחון לספרות ערבית "אל-מוג'תמע" (המאסף), בשבועון "חקיקת אל-אמר" של המחלקה הערבית של ההסתדרות, בעיתון היומי "אליום", במוספים הספרותיים של העיתונים העברים "אומר" ו"משא", וכן בביטאון של חברת האליאנס בישראל "מחברת" שבעריכת אברהם אלמאליח. ערך ביחד עם ניר שוחט את כתב העת הספרותי "ליקאא" (מפגש) בשנים 1965–1970.
הכין לדפוס את הספר כל שיריו בערבית שהכיל את ארבעת קובצי השירים שחיבר בגולה וקובץ חמישי חדש של השירים שחיבר בערבית בישראל.
תרגם לערבית את שיר השירים וגם 43 משירי ביאליק. תרגם לערבית גם שירים עבריים לילדים. השירים נתפרסמו בקביעות במדור לתלמיד בשבועון "חקיקת אל אמר", ויצאו לדפוס בקובץ מיוחד.
בתחרות שנערכה על ידי הירחון "אל-מוג'תמע" בנצרת ב-1955 זכה בפרס ראשון על התרגום הטוב ביותר של יצירה עברית חדשה, על תרגומו לערבית את שירו "צועני" של המשורר יעקב כהן. באותה שנה זכה בתחרות שירים של ירחון זה על הנושא "ברכה לשנה החדשה". זכה בתואר "משורר השנה החדשה בישראל", על שירו "שיר מזמור לשלום" המיוחל. זכה בתואר יקיר אקו"ם.
נפטר ב-31 במאי 2021 ונקבר בהר המנוחות..