stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוליטיקה של העבר
בגרמניה לאחר המלחמה

המונח "פוליטיקה של העבר" מתאר את מדיניותה של הרפובליקה הפדרלית הצעירה של גרמניה כלפי חסידי הנאצים, מדיניות שנחשבה מתונה מדי, ובמקביל רדיפה בחומרה כמה עבריינים עיקריים במטרה ליצור מצג של ניקוי גרמניה מנאצים וכך להבטיח את השתלבותה של גרמניה במערב מחד ולהבטיח את הלכידות הפנימית של האוכלוסייה מאידך.
תזה זו נתמכת על ידי מחברים כגון הייקו בושקה (Heiko Buschke) ונורברט פריי, אולם האחרון לא השתמש במונח במשמעותו הכללית אלא הציג אותו ככינוי לשלב היסטורי ספציפי המקיף את חמש השנים הראשונות בערך לקיומה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
המדיניות הגרמנית לגבי העבר תחת ממשלתו של אדנאואר הוכרה גם מעבר לקווי המפלגה ונתמכה על ידי רוב האוכלוסייה, שכן היא שירתה את הצורך של הגרמנים בחנינה ובשכחת העבר, או לפחות בהשלמה איתו, והחזיקה בחיים את הסיכוי לחזרה לשגרה. התוצאות של המאמצים הפוליטיים הפנימיים הללו היו חקיקת חוק 131 וחוק הפטור מ-1954, חוקים שביקשו לאפשר את שילובם מחדש בממשל הגרמני של פקידי ציבור שפעלו בתקופת הממשל הנאצי.
ספרות

Buschke, Heiko: עיתונות גרמנית, קיצוניות ימנית ועבר לאומני בעידן אדנאואר, קמפוס Verlag, פרנקפורט, 2003. ISBN 3593373440 .
פריי, נורברט: פוליטיקה של העבר: ראשיתה של הרפובליקה הפדרלית והעבר הנאצי, מינכן: בק, 1996, ISBN 3406413102 .
Oettler, Anika, חקר הזיכרון ופוליטיקה של העבר בגואטמלה, פרנקפורט אם מיין: Vervuert Verlag, 2004, ISBN 3-86527-110-3 (סקירה).
גלינקה, סטפן אלכסנדר/פולמן, וולקר/ פרלס, יואכים (עורכים): סיפור ההצלחה של הרפובליקה הפדרלית? החברה שלאחר המלחמה תחת הצל הארוך של הנציונל-סוציאליזם. וולשטיין ורלאג, גטינגן 2008. ISBN 3-8353-0249-3 (סקירה).
ראלף שטקרט: סבל מרגש. על הבמה התקשורתית של "השריפה" והשפעתה ההיסטורית-פוליטית לקראת מלחמת עיראק השנייה (= תרבות – חינוך – חברה 3). ibidem-Verlag, שטוטגרט 2008, ISBN 978-3-89821-910-5 .
משפחת פריסנג

|  מידע חסיד אומות העולם |
| --- | --- |
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (29 באוגוסט 1984) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  משפחת פריסנג
 
משפחת פריסנג: אנה ולודוויג פריסנג (בגרמנית: Anna Stecher- Friessnegg;‏ 1899 – 1 בינואר 1965; ו-Ludwig Friessnegg;‏ 1897 – 1 בינואר 1966); בתם אנה מנצר (פריסנג) (בגרמנית: Manzer Anna) ואדי שטחר (בגרמנית: Stecher Edi) הם חסידי אומות העולם מאוסטריה שהצילו אישה יהודייה בזמן מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

אנה שטחר-פריסנג נולדה בווינה, אוסטריה בשנת 1899 והתגוררה שם ביחד עם אחיה, אדי שטחר. אנה נישאה ללודוויג פריסנג שהיה מפקח במקצועו ולבני הזוג הקתולים נולדה בת בשם אנה.
אנה ולודוויג פריסנג עם בתם אנה ואחיה של אנה, אדי שטחר, התגוררו בווינה כאשר אנה דויטש יצרה איתם קשר.
אנה מלווינה רוזנברג, יהודייה ילידת שנת 1919, התגוררה בבודפשט, הונגריה, עם בעלה הרמן רוזנברג. עם התגברות הנאציזם באירופה, הוא החליט לשנות את שם משפחתם לדויטש. עם כניסת הנאצים להונגריה ב-1944, אנה הופרדה מבעלה ונשלחה בטרנספורט יהודים לווינה. מאחר שמרבית הגברים האוסטרים גויסו לצבא, נוצר בעיר מחסור חמור בעובדי תעשייה ושירותים עירוניים. לצורך זה הובאו משלוחי יהודים, שהועסקו בעבודות כפייה. אנה דויטש צורפה ליחידה שנדרשה לפנות את ההריסות שנותרו ברחובות העיר לאחר הפצצות אוויריות. בגרמניה הנאצית, עובדי הכפייה היהודים נאלצו לעבוד מאוד קשה, קיבלו מנות מזון קטנות מאוד ולכן סבלו מרעב תמידי.
עם הזמן אנה דויטש יצרה קשר עם משפחת פריסנג. אנה פריסנג התחילה להביא מזון לאנה דויטש על בסיס קבוע, כשהשומרים לא הביטו. יום אחד, פריסנג העבירה לדויטש פתק עם כתובתה ואמרה לה לפנות אליה אם היא תהיה בסכנה. בפברואר 1945 היהודים ההונגרים בווינה הועברו ברגל בצעדות המוות, למחנה הריכוז מאוטהאוזן. לפני תחילת הצעדה, דויטש הצליחה לברוח ממקום העבודה שלה ולהגיע לבית משפחת פריסנג. הם קיבלו אותה בזרועות פתוחות ודאגו להחביאה במרתף הפחם בביתם ולספק לה את כל מחסורה, למרות העוני ומיעוט המזון שהיה ברשותם. כל בני משפחת פריסנג ואדי שטחר, נטלו על עצמם את משימת ההסתרה המסוכנת של אנה דויטש, אף על פי שהדבר היה כרוך בסיכון חיים. בזמן ההפצצות האוויריות על וינה, צרפו בני משפחת פריסנג את דויטש כשברחו למקלט הציבורי אף על פי שלא היו לה מסמכים מתאימים.
לאחר המלחמה

אנה דויטש שרדה את המלחמה בווינה, ועם סיומה חזרה לבודפשט. בעלה, הרמן דויטש, גויס לגדוד עבודה צבאי הונגרי וניצל. בני הזוג דויטש עלו לישראל.
אנה פריסנג נפטרה ב-1 בינואר 1965 ולודוויג נפטר בדיוק שנה לאחר מכן.
הכרה והנצחה

ב-29 באוגוסט 1984, יד ושם הכיר בלודוויג ואנה פריסנג, בתם אנה ואדי שטחר כחסידי אומות העולם. אדי ואנה הוזמנו לטקס קבלת התעודה. הטקס נערך באוסטריה ובסופו, ד"ר ליאון זלמן, מנהל מרכז המבקרים בווינה, הודיע כי יעמיד לרשות מקבלי האות שני כרטיסי טיסה כדי שיוכלו לנטוע את העץ בשדרת חסידי אומות העולם.
הערות שוליים

1 2  Friessnegg Family Anna Friessnegg, יד ושם
↑  תיק חסידי אומות עולם, ארכיון יד ושם.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "משפחת פריסנג".
משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח

| --- | --- |

מטה המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 תחום שיפוט:  נציבות הרייך אוסטלנד, נציבות הרייך אוקראינה
 סוכנות אם:  הקבינט של אדולף היטלר 
 תאריך הקמה:  17 ביולי 1941
 תאריך פירוק:  8 במאי 1945
 ממשלה:  ממשלת גרמניה הנאצית
 שר:  אלפרד רוזנברג
 מטה מרכזי:  ברלין
 
משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח (בגרמנית: Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete) הוקם על ידי אדולף היטלר ב-17 ביולי 1941.
בראשות המשרד עמד הגרמני-בלטי, אלפרד רוזנברג. ממשלת גרמניה הקימה את המשרד כדי לשלוט באזורים העצומים שנתפסו ונכבשו על ידי הוורמאכט במזרח אירופה וברוסיה. המשרד גם התמקד בתמיכה בקבוצות אנטי-סובייטיות במרכז אסיה.
בנוסף לכך, המשרד היה אחראי למימוש תוכנית-האב למזרח שהייתה תוכנית סודית של גרמניה הנאצית לביצוע רצח עם, טיהור אתני וכיבוש קולוניאליסטי בשטחי מזרח אירופה שנכבשו בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
המשרד היה אחראי על נציבות הרייך אוקראינה ונציבות הרייך אוסטלנד.
היסטוריה

בפברואר 1942, על פי תוכניותיו של רוזנברג, המשרד ניסה לפרסם ותוכנית של רפורמה אגררית בשטחים הכבושים בברית המועצות, ברפורמה דובר על פירוק הקולחוז וחלוקת האדמות מחדש לאיכרים לחקלאות פרטית. עם זאת, מינויו של אריך קוך למושל נציבות הרייך אוקראינה ערער באופן מהותי את סמכותיו של רוזנברג, היטלר הורה לקוך לנקוט בגישה קשה, אך רוזנברג רצה להציג את הגרמנים כ"משחררים של אוקראינה מהשליטה הסובייטית", אך בסופו של דבר, האכזריות של קוך עזרה לדחוף את בעלת הברית הפוטנציאלית בחזרה למחנה הסובייטי. יתר על כן, לרוזנברג נשללה הסמכות על הצבא ועל מערכות הביטחון האחרות שפעלו בשטחים הכבושים. האס אס מילא את ואקום הכוח שנוצר ואנשיו נהגו כרצונם.
ראו גם

שטח הכיבוש הנאצי
הערות שוליים

↑  
Evans, Richard J (2008). The Third Reich at War. London: Penguin Books. p. 188. ISBN 978-0-14-101548-4.
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 18492-5
משפחת טקאדלצ'ק

שמות בני משפחת טקאדלצ'ק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם
יאן ואנה טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל (בצ'כית: Tkadleček, Jan, Anna & Bohumil) הם זוג ובנם מצ'כיה, שהוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו אב ובנו בתקופת השואה על ידי מתן מסתור עד סוף מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

יאן טקאדלצ'ק התגורר עם אשתו ובניו בזלין בדרום מורביה, והיה בעליו של מפעל לעץ בכפר.
אריך קולקה ובנו אוטו דב בן ה-12 הצליחו לברוח בעת שהועברו ברכבת דחוסה מאושוויץ למאוטהאוזן. הם הסתתרו תחילה יחד אצל מכר של אריך, רופא השיניים בשם יאנסה פרמיסל. לאחר מכן קיבלו מסתור אצל מכר של אריך, בשם וצלב יורן. אריך השאיר ברשותו את בנו אוטו והמשיך למקום מסתור חדש, בעליית הגג בביתו של קארל פרידל. כעבור חודשיים נאלץ לחפש מקום מסתור חדש. הוא יצר קשר עם ידיד נוסף מהעיר זלין בשם יאן טקאדלצ'ק. יאן ואשתו אנה נענו לבקשתו למקום מסתור מפני הנאצים. אריך הוחבא בעליית הגג של מפעל העצים שניהל יאן. יאן דאג להשיג עבורו מסמכים מזויפים ורשם אותו כעובד במפעל. כאשר התגברו חיפושי הגסטפו בכפר שבו הסתתר אוטו, בנו של אריך, הציע יאן ללא היסוס להביאו לביתם. שני הבנים של יאן ואנה, בוהומיל וג'קוב, ליוו את אוטו בבטחה לביתם. אנה דאגה לספק מזון לאריק ולאוטו, וכך נשארו האב ובנו אצל משפחת טקאדלצ'ק עד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה

ב-2 במאי 1945 שוחררה זלין מהנאצים, ואריק ואוטו נפרדו ממציליהם.
אריך קולקה ובנו אוטו עלו לישראל בשנת 1949, והמשיכו לשמור על קשר עם הזוג טקאדלצ'ק והתכתבו עמם. הבן בוהומיל הוזמן לבקר בישראל ואף שמר בהמשך על קשר חברי חם עם אוטו קולקה.
הכרה והנצחה

ב-2 בינואר 1969 הכיר "יד ושם" בזוג טקאדלצ'ק ובנם בוהומיל כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים בסטוקהולם, שוודיה. שמם נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. אריך קולקה ובנו אוטו דב קולקה שתלו עץ לכבודם ב-28 בפברואר 1982.
לקריאה נוספת

קולקה, דב. נופים ממטרופולין המוות (הוצאת ידיעות ספרים, 2013)
הערות שוליים

1 2  The Righteous Among The Nations, יד ושם
↑  תיק חסידי אומות העולם 481, יד ושם
כצאן לטבח

"כְּצֹאן לְטֶבַח" הוא ביטוי המתאר מי שהובל אל מותו בקלות, באמצעות דימויו לצאן המובל לשחיטה. לעיתים הוא משמש לתאר התנהגותו של הרוג, שבתמימותו ובחוסר האונים שלו הלך אל מותו מבלי לנסות להתנגד. השימוש בביטוי זה כלפי הנספים בשואה עורר פולמוס גדול.
מקור הביטוי

בספר ישעיהו מופיע ביטוי שונה במעט: ”כַּשֶּׂה לַטֶּבַח יוּבָל” (פרק נ"ג, פסוק ז'), ובספר ירמיהו מופיעה הצורה ”כְּצֹאן לְטִבְחָה” (פרק י"ב, פסוק ג'), ובספר תהלים (פרק מד) מופיעה הצורה ”כְּצֹאן טִבְחָה” (פרק מ"ד, פסוק כ"ג). בספר משלי נמשל האדם דווקא לשור ההולך לטבח: ”כְּשׁוֹר אֶל טָבַח יָבוֹא” (פרק ז', פסוק כ"ב).
ביהדות הרבנית

אחד הביטויים הראשונים של הביטוי, בצורה "כצאן לטבחה", מופיע באיכה רבה, כשהוא מושם בפי יעקב המקונן על בניו ש”עכשו נמסרו ביד אויביהם כצאן לטבחה” (פתיחה כד). צורה זו מופיעה גם באגדה בפרקי דרבי אליעזר, שבה, לנוכח סכנה הנשקפת לבני ישראל, קורא משה לשלושת האבות: ”אם אתם בני העולם הבא עמדו לפני בשעה הזאת, שהרי בניכם נִתנו כצאן לטבחה” (פרק מה).
הצורה "כצאן לטבח" מופיעה בקינה לתשעה באב של הקליר, המתוארכת למאה השביעית: ”ראה כי הוסערתי כאניה / בתאניה ואניה / וקהלי כצאן לטבח מנויה...”.
ב"ספר יוסיפון", שפורסם באיטליה במאה ה-10 ומחברו אינו ידוע, שׂם המחבר את הביטוי, כביטוי גבורה, בפיו של מתתיהו החשמונאי: ”חזקו ונתחזקה ונמות במלחמה ולא נמות כצאן לטבח יובל”.
בנוסף, הצורה מופיעה בפיוט הנאמר מדי שני וחמישי ב"תחנון" עם סיום תפילת שחרית:
בעת החדשה

הצורה המופיעה בתהלים, "כצאן טבחה", מופיעה בסיפורו של יוסף חיים ברנר משנת ה'תרס"ד, 'מסביב לנקודה', שבו, בעקבות תיאור הפרעות בקישינב שואל שמואל: "והיהודים היו כצאן טבחה? לא הגנו על עצמם?".
בעת החדשה > סירוב להינצל בתקופת השואה

ביהדות לא קיימת אידאולוגיה של הליכה "כצאן לטבח", וחייב אדם לנסות לברוח כאשר חייו נמצאים בסכנת מוות. קיימים ביטויים קשים בהלכה כלפי יהודים שיכלו להינצל, אך בחרו להישאר עם משפחותיהם אל מותם. הרמב"ם התייחס לכך במספר מקומות:
... ולפיכך ראוי להם לברוח ולנוס ולהכנס ליערות ומדבריות, ואל יחוסו על הפרידה מן הקרובים ולא על אבדן רכוש, כי כל זה מעט ודבר מזער כלפי ה' מלך המלכים המושל בכל, והוא השם הנכבד והנורא הזה את ה' אלהיך, ונאמן הוא לשלם שכר טוב בעולם הזה ולעולם הבא
ובמקומות אחרים: "... וכל העומד שם [ולא בורח] הרי זה עובר ומחלל שם שמים, והוא קרוב למזיד.
"...אבל אם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב על קיאו, והוא נקרא עובד עבודת כוכבים במזיד והוא נטרד מן העולם הבא ויורד למדרגה התחתונה של גיהנם". מצוות פדיון שבויים היא הגדולה בין המצוות כי השבוי נמצא בסכנת נפשות, ותלמידי חכמים נמצאים בעדיפות ראשונה לפדותם, "וכל הגדול בחכמה, קודם את חברו" (משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות מתנות עניים, פרק ח', הלכה י', וספר זרעים, הלכות מתנות עניים, פרק ח', הלכה י"ח.).
בתקופת השואה אנו מוצאים הרבה רבנים ואדמו"רים שהצליחו להינצל במאמצים רבים מהתופת, כגון: הרב אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור), הרב אהרן רוקח (האדמו"ר מבעלז), אדמו"רי ויז'ניץ' ועוד, אך היו גם מקרים בהם רבנים יכלו להינצל אך החליטו מרצונם ללכת עם בני קהילתם להשמדה, כגון:
הרב אברהם דב כהנא שפירא,
רבי ברוך ספרין (האדמו"ר מקומרנה),
הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג,
הרב משה מרדכי טברסקי (האדמו"ר מטריסק שבלובלין),
הרב מאיר לייב פריי (רבה של קהילת שוראן),
הרב יעקב מאיר בידרמן,
הרב ברוך ספרן,
הרב שמעלקא קטרניצר (רב וראב"ד בקראקא),
הרב דוד בלייכר (ראש ישיבת נובהרדוק במזריטש),
הרב יוסף צבי קרליבך (רבה של אלטונה, ובהמבורג בגרמניה),
הרב יצחק קרליץ (רב וראש ישיבה בקוסובה, אחיו של ה'חזון-איש'),
הרב אהרן רבינוביץ' (רב ואב"ד בקהילת לידא וראש ישיבתה),
הרב מרדכי רוטנברג (רבה של אנטוורפן שבבלגיה),
הרב מאיר שפיץ (רב בביסטריץ וראש ישיבה שם),
הרב שלמה דוד וינברג (האדמו"ר מסלונים),
הרב שמעלקא קטרניצר (רב וראב"ד בקראקא),
הרב אברהם שלמה הירש (אב"ד וראש ישיבת ברגסס),
הרב קלונימוס קלמיש שפירא (האדמו"ר מפיאסעצנא),
הרב אברהם שמעון אנגל (ראש ישיבת חכמי לובלין),
הרב מאיר שפיץ מביסטריץ (אב"ד בישטריץ),
רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק, הרב אברהם אהרן כ"ץ מנייטרא.
הרבנים אשר סירבו לעזוב את קהילתם ולהינצל, הביאו נימוקים שונים, כגון:
"רב החובל אינו עוזב את הספינה גם כשהיא חושבת להישבר" (הרב אהרן רבינוביץ'),
"קברניט הספינה הוא האחרון שעוזב את הספינה הטובעת" (רבי אברהם דב כהנא שפירא),
"להיכן שילכו כל היהודים, אלך גם אני" (האדמו"ר מקעכניא),
"[הצלת] כולם או אף אחד" (הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג),
"בתוך עמי אנכי יושב" (רבי יעקב מאיר בידרמן).
היו גם רבנים שנמצאו במקום מבטחים לפני השואה, אך חזרו לקהילתם. הרב אלחנן וסרמן, שהה בארצות הברית בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. כששאל אותו הרב נפתלי קרלבך (רב 'קהלת יעקב' בניו-יורק) מה הסיבה שהוא רוצה לחזור למקום הסכנה? השיב לו תשובה נחרצת: "אנוכי איש-צבא ומוכרח להימצא בחזית האש".
בעת החדשה > אופן ההליכה כ'צאן לטבח'

בזמן שצרות באות על עם ישראל, המסורת היהודית מחייבת להמעיט בשמחה ובהנאות, לצום, לפשפש במעשים ולחזור בתשובה. כשגשמים מתבוששים להגיע בעיתם: "...ממעטין בשאילת שלום בין אדם לחברו; ותלמידי חכמים לא ישאלו שלום, כנזופין וכמנודין למקום, ועם הארץ שנתן להם שלום, מחזירין לו בשפה רפה וכובד ראש" (משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות תעניות, פרק ג', הלכה ח').
הליכתם של בחורי ישראל לגלות אחרי חורבן בית המקדש הראשון מתוארת:
בשעה שנכנסו שונאים לבית המקדש, תפשו את הבחורים וכפתו ידיהן לאחוריהן, והיו בוכין והיו הדמעות יורדות על לחייהן ולא היו יכולין לקנחן, ונושרות על לחייהם כצרבת השחין
בתקופת השואה אנו מוצאים הליכה אל המוות כ'צאן לטבח' בשירה אדירה, בריקודים ובהתלהבות בדרכם אל בורות הירי או בדרכם לתאי הגזים ובתוכם, כי ראו בכך מצוות 'קידוש השם' (למרות שמצווה זו היא על גזירות הדת, ומתוך בחירה חופשית). יהושע אייבשיץ תיאר מצבים אלו כהתלהבות מיסטית לא הגיונית באופן שבו קיימו את מצוות קידוש השם שהשפיע על העמקת התודעה היהודית.
הרב אלעזר מנחם מן שך התרשם ממעשיהם של הרוקדים ואמר: "שכל חייו היה נותן עבור אותם רגעים של אושר ותענוג שהיה להם, כי זה הוא התענוג של יהודי מאמין בבורא-עולם".
השפעות השואה

לשואה הייתה השפעה עמוקה על החברה באירופה ובשאר העולם. השפעתה ניכרת בדיונים תאולוגיים, באמנות, בתרבות ובפוליטיקה.
התמודדות החברות בשטחי שלטון הנאצים עם מעשי הרצח > החברה הגרמנית

כתגובה לעדויות הרבות על הזוועות שקרו בזמן המלחמה, החברה הגרמנית שמרה על השקט בשנים שלאחר המלחמה ונקטה בהצדקה עצמית, תוך שכתוב ההיסטוריה על מנת לרכך אותה.
המשפטן פריץ באואר, ששימש כתובע הכללי של מדינת הסן מ-1956, חתר לעריכת משפטים נוספים כנגד פושעים נאציים בתקופה שבה הייתה אמורה לחול התיישנות על הפשעים. באואר, יהודי במוצאו, פעל באופן יוצא דופן במציאות שבה היה רצון שלא להתייחס לנושא השואה. יוזמותיו המשפטיות נתקלו בהתנגדויות וסוכלו לעיתים-כך למשל נוכח כי גורמים בממשל הגרמני עשויים להזהיר פושעים נאצים שברחו למדינות זרות ולמנוע את העמדתם לדין בגרמניה ועל כן פעל להעביר מידע על אדולף אייכמן למדינת ישראל וכן עדויות שיסייעו בהרשעתו. מאמציו העלו פרי לבסוף ובין השנים 1963 ל-1965 נערכו משפטים כנגד עשרות פושעים. במבחן התוצאה המשפטית, מבחינת ענישה ההישגים היו דלים (ההרשעה החמורה ביותר הייתה לסעיף של סיוע ברצח), אך חשיבותם הייתה בהעלאת נושא השואה לשיח הציבורי בפירוט רב, העלאת שאלת אחריות הגרמנים לזוועות הנאצים ויצירת מודעות חוקית חדשה.
לאחר מותו ביולי 1965 המאמצים בתחום המשפטי פחתו במידה רבה. כך למשל, התיק שהכין על תוכנית האותנסיה נסגר ללא הגשת תביעה.
במשך עשרות שנים גרמניה המערבית (ולאחר מכן גרמניה) סירבה לאפשר גישה לארכיונים הקשורים בשואה במדינת הסן. בשנת 2006, לאחר מאבק של 20 שנה מצד מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, הארכיונים (הכוללים עשרות מיליוני מסמכים) ייפתחו להיסטוריונים ולניצולים.
התמודדות החברות בשטחי שלטון הנאצים עם מעשי הרצח > החברה הפולנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לצד עדויות על מעשי חסד מצד הפולנים כלפי יהודים היו עדויות רבות על השתתפות במעשי ההשמדה, כדוגמת טבח ידוובנה. לאורך שנים הפולנים הכחישו את מעורבותם במעשי הרצח, אך לא יכלו להכחיש את פוגרום קיילצה שאירע לאחר כניעת הנאצים. ב-2001 התנצל נשיא פולין על טבח ידוובנה. ב-2018 אירע משבר ביחסי ישראל–פולין על רקע יוזמות חקיקה פולניות שנתפסו כניסיון לשכתב את ההיסטוריה.
הניצולים > הפליטים

השואה והמלחמה השאירו מיליוני פליטים, כולל יהודים רבים שאיבדו את רוב בני משפחתם או את כל רכושם. יהודים אלו לעיתים קרובות נתקלו באנטישמיות מתמשכת בארצותיהם. התוכנית המקורית של בעלות הברית הייתה להחזיר את "העקורים" לארצות מוצאם, אך רבים סירבו לחזור. כתוצאה מכך, למעלה מ-250,000 נספו במחנות העקורים במשך שנים רבות לאחר תום המלחמה. מאחר שרוב העקורים לא היו מסוגלים או שלא רצו לחזור לבתיהם לשעבר באירופה, עם ההגבלות על ההגירה למדינות מערביות נוספות, הפכה ארץ ישראל ליעד העיקרי של פליטים יהודים רבים. מצב הפליטים ומאמצי העלייה לישראל הטביעו חותם על מסקנות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, שחבריה אף ביקרו במחנות העקורים.
כתוצאה מהתנגדות עזה מצד ערביי ארץ ישראל, שלטון המנדט הבריטי הגביל את עלייתם של פליטים רבים. כתגובה להגבלות הבריטיות, פרטיזנים יהודים לשעבר וארגון ההגנה הבריחו כ-250,000 יהודים אל מחוץ לאירופה. עם סגירתם של מחנות העקורים בשנת 1952, 136 אלף פליטים היו בישראל, 80 אלף בארצות הברית, וכ-10,000 במדינות אחרות הכוללות את מקסיקו, יפן, אמריקה הדרומית ומדינות באפריקה.
הניצולים > התחדשות האנטישמיות

האנטישמיות והפגיעה ביהודים התחדשה מיד לאחר המלחמה, כאשר האירוע הבולט מבין רבים היה פוגרום קיילצה, שהתרחש ב-4 ביולי 1946. הפוגרומים וחידוש האנטישמיות הובילו לבריחתם של יהודים רבים, שלא הרגישו בטוחים בפולין. אחת הסיבות המרכזיות לחידוש האנטישמיות הייתה האמונה העממית שרווחה בפולין כי היהודים הם משתפי פעולה עם המשטר הקומוניסטי החדש והמדכא לכאורה. מאות יהודים נרצחו בפולין בתקופה שלאחר המלחמה מסיבות אנטישמיות או כלכליות. לאור כל אלה, ירד מספר היהודים בפולין מ-200,000 בסיום המלחמה ל-50,000 ב-1950 ו-6,000 בשנות ה-80 של המאה ה-20.
גם בהונגריה פרצו פוגרומים קטנים יותר אחרי המלחמה.
בתחילת המאה ה-21 פרץ בעולם גל חדש של אנטישמיות ושנאת ישראל, שכונה בשם האנטישמיות החדשה.
אמנות בינלאומיות > ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם

הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם היא מסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית על זכויות האדם והאזרח. ההכרזה אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביום 10 בדצמבר 1948, ומתארת את זכויות האדם היסודיות שצריכות לחול בכל מדינות האו"ם. זו ההגדרה הבינלאומית הראשונה של זכויות האדם, ומאז מצוין 10 בדצמבר כיום זכויות האדם ברחבי העולם. עקרונות ההכרזה הם בסיס חשוב במשפט הבינלאומי, ותשתית לחוקות של מדינות רבות. סעיפי ההכרזה אומצו על ידי ארגונים רבים לזכויות האדם ברחבי העולם, כבסיס לפעילותם, כמו אמנסטי אינטרנשיונל והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
שורשיה הרעיוניים של ההכרזה נובעים ממלחמת העולם השנייה והשואה. ההפרות הקיצוניות של זכויות האדם הבסיסיות בתקופה זו הכשירו את דעת הקהל בעולם לרעיון, כי שיתוף פעולה בינלאומי להגנת זכויות האדם וחירויותיו הבסיסיות הוא צורך חיוני לבניית חברה בינלאומית חדשה ובריאה.
אמנות בינלאומיות > אמנה בדבר מעמדם של פליטים

מלחמת העולם השנייה יצרה בעיה עצומה של מיליוני פליטים ועקורים שנעו ונדו ברחבי אירופה. עוד בזמן הכינוס הראשון של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-10 בינואר 1946, עלה הצורך לטפל בבעיית הפליטים שיצרה מלחמת העולם השנייה. החלטה 8 של העצרת הכללית ציינה כי הארגון מכיר בדחיפות הטיפול בבעיה, ובצורך להבחין בין קרבנות המלחמה לבין פושעי מלחמה. בדצמבר 1946 החליטה העצרת על הקמתו של ארגון הפליטים הבינלאומי, שמטרתו המרכזית הייתה לסייע בשילוב הפליטים כאזרחים בארצות שאליהן ברחו, בארצות הולדתם, או במדינה שלישית.
בשנת 1948 החליט האו"ם להקים ועדה מיוחדת לניסח אמנה בינלאומית בנושא הפליטים. הוועדה הורכבה מנציגיהן של 13 מדינות חברות באו"ם, כולל מדינת ישראל, שיוצגה על ידי עורך הדין יעקב רובינסון. רובינסון ביסס סביבו חוג של משפטנים ומומחים שהיו שותפים לניסוח האמנה ופעלו להרחיב ככל הניתן את ההגנות שסיפקה לפליטים. גלעד בן נון, היסטוריון שמחקרו עסק בנושא, טוען כי הנציגים היהודים, ובראשם ד"ר יעקב רובניסון היו אלו שגרמו לאמנה להתקבל, במיוחד במתכונת הנוכחית שלה שמספקת הגנה משמעותית על פליטים באשר הם. בנוסף תרמו לאמנה הנציג האמריקאי לאמנה, המשפטן היהודי לואיס הנקין, נציג אגודת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק, הרב יצחק לוין, וההסתדרות הציונית העולמית.
ב-28 ביולי 1951 אימצה ועדה מיוחדת של האומות המאוחדות את אמנה בדבר מעמדם של פליטים. ב-4 בדצמבר 1952 הייתה דנמרק המדינה הראשונה שאשררה את האמנה. בהמשך אשררו אותה מדינות נוספות כולל ישראל, גרמניה, ומדינות מערביות נוספות. ב-4 באוקטובר 1967 נכנס לתוקפו פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים המרחיב את הוראות האמנה. נכון לשנת 2010 - 147 מדינות בעולם חתמו על האמנה או על הפרוטוקול (או על שניהם).
אמנות בינלאומיות > הצהרת הלסינקי לאתיקה רפואית

משפט הרופאים בגרמניה שהתקיים במסגרת משפטי נירנברג, ובו הועמדו לדין רופאים נאצים על ביצוע ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה, הסב את תשומת לבה של הקהילה הרפואית והמשפטית בעולם להיעדרם של תקינה, הנחיה וקוד אתי מוגדר בנושא. בתחילה נוסח קוד נירנברג כקוד האתיקה הרפואי. לדוגמה הקוד קבע כי נדרשת הסכמה רצונית של המשתתף במחקר, המתקבלת מתוך הבנה של הניסוי או על כי על הניסוי להיות מתוכנן בצורה שתמנע סבל (פיזי ונפשי) ופגיעות מיותרים. בהמשך ועל סמך קוד נירנברג גובשה הצהרת הלסינקי - זהו מסמך הכולל מערכת של עקרונות אתיים, שמטרתם להנחות ביצוע מחקרים רפואיים הכוללים ניסוי קליני בבני אדם כך שיעמדו בסטנדרטים של אתיקה רפואית. היא נחשבת עד היום אחד ממסמכי היסוד באתיקה הרפואית. עקרונות ההצהרה הותוו בעצרת ההסתדרות הרפואית העולמית (WHO) ה-18 שהתכנסה בהלסינקי בירת פינלנד ב-1964.
אמנות בינלאומיות > האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם

האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1948 ונכנסה לתוקף ב-1951, בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
האמנה היא פרי עבודתו של רפאל למקין, עורך דין יהודי ואזרח בלארוסי, שהיגר לארצות הברית וחקר את נושא רצח העם. למקין שטבע את המושג "ג'נוסייד", היה נחוש בדעתו לגבש מסמך רשמי שיעזור במניעת מקרי הג'נוסייד ואף יעניש את מבצעיו, ולכן הגיש לעצרת האו"ם את מסקנותיו, שנבעו בעיקר מחקר מקרי רצח העם הארמני, השואה והשמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה.
האמנה קובעת כי "רצח עם" הוא הרג בני אדם או פגיעה חמורה בהם, בגלל השתייכותם לקבוצה לאומית, אתנית, דתית וגזעית, ומתוך כוונה להשמיד השמדה גמורה או חלקית את חברי הקבוצה, ללא קשר לאשמה אישית. השמדת קבוצות אנושיות שלמות מזעזעת את מצפונו של המין האנושי וגורמת לאובדן לאנושות כולה, מבחינת התרומה התרבותית או כל תרומה שתרמו קבוצות אלו, והיא נוגדת את החוק המוסרי ואת רוחו ומטרותיו של האו"ם. מקרים רבים של פשעים מסוג רצח עם התרחשו כאשר קבוצות גזעיות, דתיות ואחרות הושמדו, במלואן או בחלקן. העונש על פשעים אלו הוא עניין בינלאומי.
השפעת השואה על התרבות > תרבות ושפת היידיש

שפת היידיש פרחה בעשורים שלפני המלחמה, במיוחד בפולין. ערב מלחמת העולם השנייה, היו 11 עד 13 מיליון דוברי יידיש בעולם. השואה וחורבן יהדות פולין היו גורם חשוב בשקיעת תרבות היידיש. במהלך המלחמה חלה ירידה דרמטית בשימוש ביידיש, שכן הקהילות היהודיות הגדולות, החילוניות והדתיות, שהשתמשו ביידיש בחיי היומיום שלהן, נחרבו במידה רבה. רבים מאוד מקורבנות השואה היו דוברי יידיש. עם זאת, עוד לפני המלחמה עמדה שפת היידיש בפני טמיעה לשונית מואצת שדיללה במהירות את שורות דובריה, זאת בלי קשר לשואה. בחירת הציבור היהודי בברית המועצות להתבולל בתרבות הרוסית כבר בשנות ה-30 ולהתעלם מהאוטונומיה התרבותית היידית שהציע לו המשטר, האמריקניזציה של בני המהגרים היהודים בארצות הברית ומעברם הכמעט מוחלט לאנגלית, וגם המעמד הבלעדי שניתן לעברית במדינת ישראל, זאת לאחר שנים של עידוד השימוש בה ומאמץ להחייאתה, כולם הצטרפו להתמעטות כוחה של היידיש; אף בפולין (בה האפליה הקשה ומיעוט הגירה שימרו את היהודים כמיעוט אתני יותר מבברית המועצות השוויונית) וביתר מזרח אירופה שטרם המלחמה הייתה טמיעה תרבותית מואצת, בעיקר במעמד הבינוני. גורמים אלו כולם הביאו את הלשון היידית לשפל.