stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמצ'ה
הערות שוליים

↑  בית הקברות היהודי בקמצ'ה
↑  הספר דרשות מרדכי
↑  יהודי קמצ'ה שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | נירג'האזה  |  |
| ערים |  איאק •  בקטלוראנטהאזה •  בלקאן •  צ'נגר •  דמצ'ר •  דומבראד •  פהרגיארמט •  איבראן •  קמצ'ה •  קישווארדה •  מאנדוק •  מאריאפוץ' •  מאטסלקה •  נאג'אצ'ד •  נג'הלאס •  נאג'קאלו •  נירבאטור •  נירלוגוש •  נירמדה •  נירטלק •  רקמז •  טיסלק •  טיסוושווארי •  אויפהרטו •  ואיה •  ואשארושנמן •  זאהון |  |
| כפרים | קנטוריאנושי • נירקאראס • אופאי • אפג' • הודאס • נירטורה • יאנד • נירבוגדאני • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • יארמי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אקריטופילפש • פפוש • ראפולט • סמושסג • טיבורסאלאש • ואלאי • אנרץ' • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • אוידומבראד • אויקנז • נג'צ'רקס • נפקור • נירפזון • שנייה • סבולץ' • טימאר • טיסנג'פלו • בשנייד • לשקוד • לוולק • מג' • ניריברון • ניריאקו • נירקרץ' • פטנהאזה • רמוצ'האזה • רוהוד • ברבאש • ברגדרוץ • ברגשוראן • צ'רודה • גלנש • גמז'ה • גולאץ' • גיירה • הטפיירצ'ה • אילק • קישוורשאן • לוניה • מארוקפפי • מאטיוש • נג'וורשאן • אולצ'ווה • פוסטדובוש • טאקוש • טרפה • טיסאדון • טיסקרצ'ן • טיססלקה • טיסוויד • ואמושאטיה • ברקס • בסטרץ • גגן • קק • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר • בוטפלאד • צגנדאניאד • צ'הולץ • צ'אסלו • צ'גלד • דרנו • פילשד • גצ'אי • גרבולץ • גיגייה • יאנקמאיטיש • קרשמיין • קישר • קישהודוש • קישנמן • קישפלאד • קישסקרש • קלצ'ה • קמרה • מגושליגט • מאנד • מהטלק • מילוטה • נאבראד • נגיאר • נג'הודוש • נג'סקרש • נמשבורזובה • אולצ'וואפאטי • פניולה • פניגה • רוז'אי • שונקאד • סמושאיי • סמושאוילק • סטמארצ'קה • טיסבץ' • טיסצ'צ'ה • טיסקורוד • טיסטברק • טוניוגמטולץ' • טיוודר • טורישטוואנדי • טוריצ'ה • ואמושורוסי • זייטה • ז'רויאן • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם • בלשה • בוי • גאוואוונצ'לה • פסב • פורצ'למה • טיסברצל • טיסטלק • צ'נגרשימה • צ'נגראויפלו • קומלודטוטפלו • פאטיוד • סמושאנגיאלוש • סמושבץ' • סמושטטארפלווה • טיוקוד • אורה • בלקאן • בירי • בקן • ארפטק • גסטרד • קאלושמיין • סקוי • בנק • אפריישקה • גיירצ'קה • קומורו • טיסבזדד • טיסמוגיורוש • טיססנטמארטון • טוז'ר • ז'ורק • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר |  |
| יישובים בנפת קמצ'ה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קמצ'ה • ברקס • בסטרץ • דמצ'ר • גגן • קק • נירבוגדאן • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586437105171  VIAF: 243762170   WorldCat (עם VIAF): 243762170
משה בן חנוך

רבי משה בן חנוך היה רב בן ימי הביניים ואחד מארבעת השבויים, שלפי האגדה נטל חלק מרכזי בהעתקת המרכז התורני היהודי מבבל לספרד. הוא נפטר בערך בשנת 965. בנו הוא רבי חנוך בן משה.
סיפור השבי

מסופר, שהיה רבי משה בן חנוך אחד מארבעה חכמים שיצאו מסורא, מקום מושבה של ישיבה משגשגת ששקעה, במטרה לגייס תרומות למענה. במהלך מסעם מבארי (עיר), על חופה של איטליה, הם נלכדו על ידי האדמירל הספרדי-מורי איבן רומאיס, ראה את אשתו היפה והצעירה של רבי משה ורצה לאנוס אותה. במצוקתה, היא שאלה את בעלה בעברית האם אלו שטובעים בים יכולים לצפות גם הם לתחיית המתים, והוא ענה בפסוק מתהלים: ”אמר ה' מבשן אשיב, אשיב ממצולות ים”. היא הטילה את עצמה למצולות. רבי משה נלקח לקורדובה עם בנו הצעיר חנוך, שם נפדו בידי הקהילה היהודית, בשנת 945 או 948.
במהלך שהותו שם, הלך לבית המדרש והחל לעבוד כשמש, התיישב בפינה והאזין בשקט לדרשה התלמודית של הדיין והרב נתן. באותו זמן יהודי קורדובה עדיין לא היו בקיאים בדרכי לימוד התלמוד, והסברו של רבי משה לפסקה אותה ציטט רבי נתן, השימוש שעשה בארמית ותשובותיו המוכנות לכל השאלות שהופנו אליו הדהימו את הקהל כולו. בעקבות כך פרש הדיין ר' נתן ממשרתו והחליט להיות תלמידו של רבי משה. הקהילה העשירה של קורדובה הראתה לרבי משה כבוד רב ומיד בחרה בו לרבה.
חסדאי אבן שפרוט, שנכח באירוע, דחק בעבד א-רחמן השלישי לדרוש מאיבן רומאיס למחול על כופר-הנפש שהוסיף על רבי משה בעבור הכבוד שניתן לו. רבי משה הקים בית מדרש חשוב בקורדובה, שאליו באו תלמידים רבים, ועל ידו הפכה קורדובה למקום תורה.
מתלמידיו היה הרב יוסף אבן אביתור.
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ  גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ברלין ה'תרמ"ח.
ראו גם

ארבעת השבויים
לקריאה נוספת

ספר הקבלה, מהדורת אמסטרדם, עמ' 41.
יוסף משה שכטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בנובמבר 1917 י"ט בחשוון ה'תרע"ח האימפריה האוסטרו-הונגרית מישקולץ, הונגריה 
 פטירה:  22 בנובמבר 1976 (בגיל 59) כ"ט בחשוון ה'תשל"ז ישראל ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תפקיד:  רב הכותל (1967–1976) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב יוסף משה שכטר, (י"ט בחשוון ה'תרע"ח, 4 בנובמבר 1917, מישקולץ, הונגריה – כ"ט בחשוון ה'תשל"ז, 22 בנובמבר 1976, ירושלים, ישראל) היה רב הכותל הראשון לאחר שחרור העיר העתיקה החל מחודש אב ה'תשכ"ז (אוגוסט 1967).
ביוגרפיה

יוסף משה שכטר נולד בהונגריה בעיר מישקולץ לצבי שכטר (מצאצאי התוספות יום טוב) ולשיינדל בת נתן שוורץ. הוריו נפטרו במגפת כולירה, והוא גודל אצל דודו יעקב שכטר.
בצעירותו למד בישיבת חוסט, ישיבת גאלאנטה וישיבת פרשבורג, וקיבל סמיכה לרבנות מהרב עקיבא סופר, אב"ד ור"מ פרסבורג, מהרב גרינוולד מגאלאנטה ומהמהרי"ץ דושינסקי.
בהונגריה כתב בקביעות בעיתונים: "זשירא אנישאג" ו"סומבטי ארטאשיטי".
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ייתכן והצטרף אל תלמידים נוספים שבאו יחד עם ראש ישיבת פרשבורג ר' עקיבא סופר בעקבות סגירת הישיבה בצ'כוסלובקיה ערב פרוץ השואה בה, והקמתה מחדש בישראל.
בשנת 1940 התחתן עם אסתר בת הרב אברהם חיים שאג - אישיות ציבורית מראשי תנועת המזרחי וח"כ בכנסת הראשונה. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בין השנים 1940–1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש בתפקידים שונים במשרד הדתות, וכן בתפקיד ברבנות הצבאית.
היה הרב של קהילת "שירת ישראל", חבר הנהלת קריית "חתם סופר", חבר הנהלת הארגון הארצי למען השבת, וכן במועצת החברה קדישא גחש"א לקהילת ירושלים.
פרסם מאמרים בעיתונות הישראלית. ערך את "ידיעות המועצה למען השבת".
הופיע כנואם פעמים רבות מטעם עיריית ירושלים בבית-העם, וכן היה מרצה במקומות שונים בארץ.[דרוש מקור]
בסוף סיון תשכ"ז (תחילת יולי 1967), הועבר הכותל המערבי מידי צה"ל לשלטונות האזרחיים ושכטר מונה לרב הכותל מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרבנים אונטרמן ונסים בהתאם לחוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967, שפורסם ברשומות מספר ימים קודם לכן. בתוקף תפקידו עיצב את כללי המקום במתכונת הנהוגה עד היום ויצק תוכן לתפקיד בשמשו ככתובת הלכתית למבקרי המקום וכדמות רבנית ייצוגית.
בכ"ט בחשוון ה'תשל"ז (22 בנובמבר 1976) נפטר ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
כרב הכותל

בתקופת כהונתו של הרב שכטר חלו במתחם הכותל בין היתר גם השינויים המבניים הבאים:
לקראת תשעה באב תשכ"ז התחיל חיל הנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים אשר נמצאו בסכנת התמוטטות. בתקופה זו התמנה האדריכל יוסף שנברגר לשמש יועץ שר הדתות לפיתוח רחבת הכותל. פרופסור בנימין מזר מונה לשמש כראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי. כמו כן העמיקו את רחבת הכותל במטר וחצי וריצפו אותה באבנים.
באוגוסט 1968 הודיע הרב שכטר על החלטתו לאסור על צלמים המציעים לתיירים לצלם אותם ליד הכותל תמורת תשלום לפעול ברחבה התחתונה של הכותל המערבי, עקב תלונות תיירים על היותם מטרד.
הערות שוליים

↑  על הרקע לכך ניתן לקרוא בהרחבה בערך על יהודי ברטיסלבה
↑  צה"ל מסר הכותל לשלטון האזרחי, דבר, 3 ביולי 1967
↑  תוגבל פעילות צלמים ברחבת הכותל המערבי, מעריב, 25 באוגוסט 1968
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יצחק אביגדור אורנשטיין | רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים | הבא: מאיר יהודה גץ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519100505171  VIAF: 308282337   WorldCat (עם VIAF): 308282337 
מצבת קברו של הרב שכטר בהר הזיתים
ישראל לרמן

| --- | --- |

ישראל לרמן, ספטמבר 2014
 לידה:  3 בספטמבר 1923 קוסוב, אוקראינה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2018 (בגיל 95) קריית טבעון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  קריית טבעון 
 תקופת הפעילות:  1965–2018 (כ־53 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1994) 
 
לרמן במדי הבריגדה היהודית בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
לרמן בביתו ברמת אפעל, קורא במחברת המחקר שלו אשר בה כתב את המידע שאסף לכתיבת הספר "המלט ויוצריו נשר ביובלו" שיצא בשנת 1976 (ספטמבר 2014)
ישראל לֶרמן (3 בספטמבר 1923 – 31 באוקטובר 2018) היה סופר ילדים ישראלי.
ביוגרפיה

לרמן נולד בשנת 1923 בעיר קוסוב שבפולין, בנם הבכור של צפורה ואפרים לרמן. אמו הייתה רופאת שיניים, ואביו, שהיה מוסמך לרבנות, עבד כטכנאי שיניים. הוא נקרא על שם סבו, הרב ישראל לרמן, שהיה אב"ד קוסוב. ב-1925, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בארץ נולדו שני אחיו, דוד וחגי (נפטר בגיל 19 מפציעה בקרב על גבעת הרדאר). תחילה התגוררה המשפחה בעכו, והוריו עסקו ברפואת שיניים. בשנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עברה המשפחה להתגורר בנשר, שם שימש אביו פועל במפעל המלט.
לרמן גדל והתחנך בנשר, ואת לימודיו היסודיים למד בבית הספר לילדי העובדים ביישוב. לימודים תיכוניים למד בחיפה בגימנסיה ביאליק שבשכונת הדר הכרמל, ובשנת לימודיו האחרונה יצא להכשרה בקיבוץ אשדות יעקב, שם הכיר את חברתו, שלימים הפכה לאשתו. ב-1942, במלחמת העולם השנייה, התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי. ב-1946 היה בין מייסדי רמות נפתלי. לאחר שנה חזר לנשר וגר בבית הוריו, ששכן ליד בית הכנסת הגדול (כיום דרך השלום). הוא החל לעבוד בבית החרושת נשר בתפקידים שונים. במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 23 של חטיבת כרמלי, ולחם בין היתר בקרב על ג'נין. לאחר המלחמה השתקע עם משפחתו בקריית טבעון, והמשיך לעבוד בבית החרושת למלט בנשר עד לפרישתו לגמלאות. היה גם חבר ועד העובדים של נשר, והוציא את הביטאון של המפעל.
לרמן נפטר ב-31 באוקטובר 2018, ונקבר בקריית טבעון.
יצירתו

לרמן עסק כל ימיו בכתיבה. בשלב מסוים נוכח שהוא חי בתקופה של שינויים גדולים והיה עד למאורעות גדולים ששינו את פני המדינה, והגיע למסקנה שכדאי לתעד אותם בספריו. על פי עדותו, את ספרו הראשון, כל השבט הזה, שהכיל בתחילה 600 עמודים, ייעד מלכתחילה למבוגרים. כתב היד נשלח לספריית פועלים אך נדחה על ידיה. כעבור זמן עבר לרמן שוב על ספרו, וסבר שיש מקום לפרסמו. הוא שלח אותו להוצאת עם עובד. הספר הגיע לידי ט. כרמי, ששימש אז עורך ספרות הילדים בהוצאה, וזה ביקש לפרסמו כספר ילדים דווקא, ולאור זאת קבע כי יש לקצרו. לאחר עבודת עריכה, יצא הספר במתכונתו הנוכחית בשנת 1966. לדברי לרמן, כל מה שקוצץ והוצא מהספר הראשון יצא לאחר מכן בשלושה ספרי המשך שעסקו בילדותו בנשר: יורים על השכונה או: אסור לאכול חמאה אוסטרלית, דרבנות ליגאל והמורה שלנו חברה'מן. בראיונות עמו סיפר שישנם בסדרה פרטים רבים ששינה מעט (מספר הילדים במשפחתו, שמות הדמויות ועוד), אך שהבסיס העיקרי המתואר בסדרה, וכן חלק גדול מהפרטים שבה, הם תיעוד נאמן לאירועים ולתקופה כפי שהיו.
פרסים

פרס מטעם סמינר אורנים, על ספרו "כל השבט הזה".
עיטור אנדרסן.
פרס ספרות ילדים ונוער מטעם אוניברסיטת חיפה.
1994 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על מפעל חייו.
ספריו

כל השבט הזה; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ו. (מהדורה חדשה: תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994) (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (175 עמודים)
דרבנות ליגאל; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ח. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (131 עמודים)
כל זאת ואף כרמלה: רומן, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח.
יורים על השכונה: או, אסור לאכול חמאה אוסטרלית; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ט. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר)
המכונית של ירון; ציירה: הדס בר יוסף, תל אביב: י. שרברק, תשל"ג 1972.
המורה שלנו חברה'מן; רישומים מאת גיורא כרמי, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ד. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר)
בנימין והכלב האדום; [רישומים ועטיפה מאת אורה איתן], תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ה.
קיץ של צוענים; ציורים ועטיפה: אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ח 1977. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר)
אל מעבר שהירה; ציירה: יפה טלרק, תל אביב: מ. מזרחי ("מועדון הספר הטוב לבני הנעורים"), 1979.
הלילה קצר, גבעתיים: מסדה (ספריית קיפוד), 1983.
הדגל: הרפתקת הגדוד השני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ("סידרת לוחמים ע"ש יגאל אלון"), תשמ"ה. (על מלחמת העולם השנייה)
כן אוהבת לא אוהבת; איורים: אורה איתן, גבעתיים: מסדה, 1987.
הילד מגדת הנחל, ראשון לציון: מסדה, 1992. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (118 עמודים)
רוצה להיות אמא; ציורים: כרמי גל, ראשון לציון: מסדה, 1992.
הקרב על המצודה, תל אביב: אופיר ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ב 1992.
החוליה מכה שנית: סיפורה של חוליית החבלה הימית, תל אביב: אופיר ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ג 1992. (על הקומנדו הימי במלחמת העצמאות)
מלכת הכיתה, תל אביב: תג, תשנ"ד 1994.
שיגעון של זמן, תל אביב: תג, תשנ"ה 1995. ("על ההקמה ההיסטורית של נשר")
גשר מול ירדן; אחרית דבר: מאיר פעיל ואברהם זהר, תל אביב: תג ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ו 1996.
עורב אפור; אייר: יואב בז'רנו, קריית גת: דני ספרים, 1997.
רומן זבל, תל אביב: חלונות, תש"ס 1999. (רומן)
לקריאה נוספת

מנחם רגב, "סופר ומספר 'בכל השבט הזה' בספרו של ישראל לרמן", ספרות ילדים ונוער 11, ד (תשמ"ה), עמ' 27–32 (נדפס שוב בספרו תחושתו של אדם המתגנב אל ילדותו: אסופת מאמרים על ספרות ילדים ונוער, ירושלים: כרמל, תשס"ב).
הערות שוליים

↑  עליה ראו מתתיהו מנדל,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'לזכר נעדרים | ד"ר צפורה לרמן, דבר, 23 בנובמבר 1964.
↑  עוד על אביו ראו מתתיהו מנדל,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'לזכר נעדרים | אפרים לרמן, דבר, 4 ביולי 1960 (במלאת עשור למותו).
↑  חגי לרמן; חגי לרמן, באתר הפלמ"ח באתר הפלמ"ח.
↑  שולמית לפיד,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'ספרות ילדים ונוער | ספר שלישי בסדרה, מעריב, טור 2, 24 באוקטובר 1969.
↑  אוריאל אופק,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'ספרים לילדים ולנוער | מי יציל את 'תקילה', דבר, 29 באוגוסט 1975.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284490005171  ISNI: 0000 0003 8514 6385  LCCN: n88194607  NTA: 181110555  VIAF: 29943240   WorldCat (עם VIAF): 29943240 
קברו של ישראל לרמן ושל אשתו מרים בבית הקברות בקריית טבעון.
בנימין הלוי

ערך זה עוסק בשופט ופוליטיקאי. אם התכוונתם לאחד מחכמי העיר צפת במאה ה-17, ראו .
השופט בנימין הלוי במעמד גזר הדין במשפט אייכמן, 15 בדצמבר 1961
בנימין הלוי (6 במאי 1910 – 7 באוגוסט 1996) היה שופט ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל, הליכוד וד"ש. כיהן כשופט במשפט אייכמן.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

הלוי נולד בשם אֶרְנְסְט לוי (Ernst Levi) בשנת 1910 בעיר וייסנפלס (Weißenfels) שבגרמניה. את השכלתו רכש באוניברסיטאות פרייבורג, גטינגן וברלין, שבה קיבל בשנת 1933 תואר דוקטור במשפטים, עם דיסרטציה שכותרתה "Die Wirkungen des Widerspruchs gegen die Richtigkeit des Grundbuchs" (ראתה אור במקביל כספר בהוצאת Risse בדרזדן ועוסקת באמינותו של מרשם המקרקעין). באותה שנה, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל, והיה בהכשרה בקבוצת דגניה ב' במשך שנתיים. לאחר מכן עבד במשרדו של עורך הדין מרדכי עליאש ובשנת 1938 הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל.
ביוגרפיה > תקופת כהונתו כשופט

בשנת 1938 התמנה הלוי לשופט שלום בירושלים. בשנת 1941 הוא הועבר לתל אביב, בעקבות תלונה נגדו, והמשיך לכהן בתל אביב עד הקמת מדינת ישראל. עם קום המדינה התמנה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1953 כיהן לזמן קצר כשופט בבית המשפט העליון כממלא מקום. הוא הגיש את התפטרותו לשר המשפטים בדצמבר 1953, לאחר שלא נכלל בגל המינויים לבית המשפט העליון באותה שנה, אולם חזר בו לאחר כחודש וחצי, לבקשתו של דוד בן-גוריון, לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף.
שפט בכמה מהמשפטים הידועים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, בהם המשפט הצבאי של נאשמי מחתרת צריפין (1953) בו ישב בדין בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1954–1955 שפט במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר. בפסק-דינו, שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה. קסטנר נרצח יותר מאוחר, ובית-המשפט העליון הפך את החלטת השופט הלוי ברוב קולות (שלושה כנגד שניים). כעבור שנים לאחר המשפט, הביע הלוי חרטה על השימוש במילים "מכר את נפשו לשטן". לדבריו, הייתה זו מליצה מיותרת שלא פורשה נכון.
במשפטם של נאשמי טבח כפר קאסם (1957–1958) הגדיר השופט הלוי (שנשא דרגת אלוף-משנה) את המושג פקודה בלתי חוקית בעליל:
סימן היכרה של פקודה בלתי חוקית בעליל, מן הדין שיתנוסס כדגל שחור מעל לפקודה הנתונה ככתובת אזהרה האומרת: "אסור"! לא אי חוקיות פורמלית, נסתרת או נסתרת למחצה, לא אי חוקיות המתגלה רק לעיני חכמי המשפט חשובה כאן אלא: הפרת חוק גלויה ומובנת, אי חוקיות ודאית והכרחית המופיעה על פני הפקודה עצמה, אופי פלילי ברור של הפקודה או המעשה שהפקודה מצווה לעשותה. אי חוקיות הדוקרת את העין ומקוממת את הלב, אם העין איננה עיוורת והלב אינו אטום או מושחת – זוהי מידת אי החוקיות בעליל הדרושה כדי לבטל את חובת הציות של חייל ולהטיל עליו את האחריות הפלילית למעשיו.
הלוי שפט גם במשפטו של אברי אלעד (1960, "האדם השלישי" בפרשת העסק הביש) ובמשפט אייכמן (1961). בשנת 1962 ניהל משפט על  המעילה בקרן היסוד בצרפת.
במאי 1963 התמנה לשופט בבית המשפט העליון, ממנו פרש ב-11 בספטמבר 1969 כדי להתמודד בבחירות לכנסת השביעית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הלוי נבחר לכנסת השביעית מטעם רשימת גח"ל. במהלך הכנסת השביעית היה יושב ראש ועדת משנה לחקיקת חוקי יסוד וניסה לחוקק את חוק יסוד: זכויות האדם, שעבר בשלהי הכנסת השביעית בקריאה ראשונה, אך חקיקתו לא הושלמה. במחצית השנייה של 1973 היה מהדוחפים להקמת הליכוד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והבחירות לכנסת השמינית, טען שמדובר בשעת חירום וקרא להקמת ממשלת ליכוד לאומי שתגבש מדיניות מדינית ישראלית פרגמטית. בהתאם לכך נמנה עם חותמי "מנשר הארבעה", שקרא להקמת ממשלה רחבה על בסיס נכונות לפשרה טריטוריאלית, יחד עם אריה אליאב, שניאור זלמן אברמוב ושלום לוין. פרסום המנשר הביא על הלוי ביקורת רבה מצד חבריו בליכוד, והיו אף שקראו לו לעזוב את המפלגה. הלוי טען שהוא מייצג את דעת הרוב בליכוד ואמר שאינו שוקל לעזוב את המפלגה. אולם בראשית ינואר 1975 פרש מתנועת החרות ובמרץ 1975 פרש מהליכוד והקים סיעת יחיד. מספר חודשים לפני הבחירות לכנסת התשיעית התפטר הלוי מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
הלוי נבחר לכנסת התשיעית מטעם ד"ש. בכנסת זו היה חבר באותה מפלגה של שר המשפטים שמואל תמיר, שטען בפניו ב"משפט קסטנר". עם התפרקות ד"ש השתייך הלוי לתנועה הדמוקרטית. בהמשך התפצל הלוי מהתנועה הדמוקרטית והקים שוב סיעת יחיד.
הלוי נפטר ב-7 באוגוסט 1996 והובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשנת 2018 הופקדו תעודות מעזבונו האישי בספריה הלאומית, בעיקר תעודות אישיות הנוגעות לחלקו ב"משפט קסטנר", משפט הטבח בכפר קאסם ומשפט אייכמן, וכן תעודות אישיות מהתקופה בה כיהן כחבר הכנסת.
ביוגרפיה > משפחה

הלוי היה נשוי ללובה ולהם בן ובת. שנים לאחר שנפטרה נישא למיכל בנישואים שניים. התגורר במשך שנים בבית ברחוב מאנה בשכונת טלביה בירושלים.
הערות שוליים

↑  שופט שלום יהודי חדש, דבר, 15 בספטמבר 1938
↑  חילופי שופטים, דבר, 21 באפריל 1941
↑  וינברג מבקש בי"ד של 3 שופטים, חרות, 23 בפברואר 1950
↑  נקנס בעל ביח"ר לנקניק, על המשמר, 12 בפברואר 1948
↑  בתי המשפט היהודים בירושלים, על המשמר, 23 במאי 1948
הורכב בית המשפט המחוזי בירושלים, דבר, 25 ביולי 1948
↑  ד"ר בנימין הלוי, על המשמר, 26 באוקטובר 1952
↑  דר. הלוי השופט במשפטים מסעירים, מעריב, 4 ביולי 1955
↑  גבריאל שטרסמן,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'נדחתה תביעת שודד הבנק, מעריב, 26 בפברואר 1956
↑  מבצע משפט מתחיל, מעריב, 9 ביולי 1953
1 2  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ה, 4, עמ' 292.
↑  הנשיא מינה את ד"ר בנימין הלוי לביהמ"ש העליון, על המשמר, 28 במאי 1963;
ד״ר בנימין הלוי נכנס לתפקידו, הארץ, 31 במאי 1963
↑  בחירות ראשי ערים לקריאה טרומית בכנסת, מעריב, 8 ביוני 1973
↑  חוק זכויות האדם והאזרח, דבר, 18 בספטמבר 1973
↑  אבי עמוס,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'בנימין הלוי הציע ובגין אישר במפתיע, מעריב, 2 באוגוסט 1973
דן פתיר,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'נכשל המו"מ על הליכוד הימני, דבר, 31 באוגוסט 1973
↑  בנימין הלוי: ממשלת ליכוד תוך רוב למערך; שולל קיום בחירות בקרוב, דבר, 5 במאי 1974
↑  אליהו אגרס,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'ח"כ לובה אליאב על יזמתו להקמת ממשלה רחבה, דבר, 12 ביולי 1974
↑  ישיבה סוערת במרכז חרות, דבר, 23 באוגוסט 1974
↑  רימלט דוחה הצעת רבין להקים ממשלת ליכוד על בסיס פשרה טריטוריאלית, דבר, 2 באוגוסט 1974
↑  ח"כ הלוי: חרות לא למדה לקחי מלחמת יום כיפור, מעריב, 2 בינואר 1975
↑  הלוי פרש מהליכוד, דבר, 12 במרץ 1975
↑  דניאל בלוך,'"`UNIQ--nowiki-0000001E-QINU`"'בנימין הלוי וד"ש, דבר, 30 במרץ 1977
↑  בנימין הלוי באתר GRAVEZ
↑  ארכיון בנימין הלוי, בספרייה הלאומית
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311672005171  GND: 142473758  ISNI: 0000 0000 6996 786X  LCCN: no2024047876  SNAC: w6w21k3b  VIAF: 97211003   WorldCat (עם VIAF): 97211003
גונונג פדאנג

| --- | --- |

 היסטוריה
 נבנה:  500 
 מיקום
 מדינה:  אינדונזיה 
 קואורדינטות:  6°52′25″S 107°02′35″E﻿ / ﻿6.8736111111111°S 107.04305555556°E﻿ / -6.8736111111111; 107.04305555556
  (למפת אינדונזיה מוגדלת) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פגונונג פדאנג(למפת אינדונזיה רגילה) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פגונונג פדאנג
 
גונונג פדאנג (באינדונזית: Gunung Padang) הוא אתר מגליתי פרהיסטורי, שנמצא באי ג'אווה באינדונזיה, 120 ק"מ מג'קרטה הבירה. זהו האתר הגדול מסוגו בדרום מזרח אסיה והוא משתרע על שטח של כ־3 קמ"ר. האתר הוא לא רק אתר ארכאולוגי בעל ערך היסטורי, אלא גם מוקד של מסורות מיתיות חיות המשפיעות על חיי הקהילה המקומית. הוא שימש כמקום פולחן עבור אמונות אנימיסטיות שהיו נהוגות על ידי התושבים המקומיים בעבר.
האתר טרם נחשף ולא נחקר כראוי והדעות לגביו חלוקות, הן בקשר לזמן בו הוקם והן לגבי תפקידו. עם זאת, על סמך ממצאים ראשוניים בלבד ארכאולוגים אינדונזים טוענים, שהשכבה הבנויה הקדומה ביותר במקום היא בת כ-27,000 שנים. אם טענה זו תוכח כנכונה, יהיה זה המקום הבנוי העתיק ביותר הידוע כיום לאדם.
תיאור כללי

גונונג פדאנג הוא תל דמוי פירמידה מדורגת ומוארכת, שמשתרע על שטח של 3,094 מ"ר, מתנשא לגובה של 200 מ' מעל פני השטח ובתוכו מבנה או מבנים בשלוש או ארבע שכבות ארכאולוגיות שונות. בראש הפירמידה חמש טרסות, נתמכות בקירות אבן, וניתן להגיע אליהן ב-400 מדרגות אבן משער הכניסה. פרט לטרסה העליונה שאר הטרסות קבורות מתחת לפני האדמה והצמחייה בשטח פזורים לוחות אבן מלבניים מסיביים המכונים מנהיר, עשויים אבן אנדזיט (סוג של בזלת), חלקם סדורים במלבנים גדולים או כריצוף של מבנה שקרס.
האתר מוכר לתושבים המקומיים כמקום קדוש, ולטענתם שימש כאתר למדיטציה מאז ומעולם ולשם כך הוא משמש גם כיום. השם גונונג פדאנג פירושו בסונדנזית, שפת המקום, "הר האור" או "הר ההארה". התושבים המקומיים מספרים שהמבנה הוקם על ידי המלך סיליוואני (Siliwangi) שניסה לבנות ארמון בלילה אחד. האתר נחשב לאתר מורשת תרבות, משמש כאטרקציה תיירותית ומקור הכנסה לתושבי המקום. בגלל ריבוי המבקרים הרשויות חוששות לפגיעה באתר ומנסות להגביל את מספרם. כמו כן, יש בכוונתן להקים מוזיאון במקום שיאזן בין הגנה על האתר, קידום המחקר הארכאולוגי ושמירת היתרונות הכלכליים עבור המקומיים.
לגונונג פדאנג יש ערך היסטורי, תרבותי ורוחני עמוק. התושבים מאמינים כי אתר זה מהווה מקום מפגש לעולם האנושי והעולם העל-טבעי, שבו לאבנים הגדולות על ההר  יש משמעויות סמליות הקשורות לאבות קדמונים, כוח רוחני ומסורות מקומיות. ההקשר התרבותי המקומי והמיתוסים שהתפתחו סביב הר פדנג הפכו לחלק חשוב מתורות הדת האסלאמיות בפנימיות האסלאמיות המקומיות, מדגישים גישה מאוזנת בין תרבות ודת.
מיקום

מבנה מלכותי זה ממוקם בין הרכסים ההרריים הדרומיים של ג'אווה המערבית, בגובה 885 מטר מעל פני הים. סביבו יש אתרים מגאליתיים אחרים וגם פירמידת מדרגות דומה, Lebak Cibedug, שממוקמת לא הרחק. האתר נמצא בסמוך לכפר קריאמוקטי (Karyamukti) במרחק של 50 ק"מ דרומית מערבית מעיר המחוז סיאנג'ור (Cianjur), כשהוא פונה לעבר הר הגעש הפעיל גדה (Gede) המתנשא מעל צפונית מערבית לאתר.