הוועד למלחמה באיידס
פעילות - השנים הראשונות

בנובמבר 1985, עוד לפני רישום הוועד כעמותה, פרסמו מייסדי הוועד הודעה בעיתונות על הקמתו, עם קריאה לגיוס מתנדבים שהנושא קרוב לליבם, לצורך טיפול בחולים והסברה לקהילה. עד לאותו חודש התגלו כ-20 חולי איידס בארץ, ובאותו חודש סגרה המחלקה בביה"ח קפלן את האפשרות לבצע בדיקות דם להומואים, בהיעדר תקציב.
בדצמבר 1985 קיים הוועד כנס ראשון בבית בני-ברית בתל אביב לצורך גיוס כספים לפעילות הוועד.
בינואר 1986 קיים הוועד את הקורס הראשון למתנדבים המטפלים בחולים ומלווים נשאים - 'באדיז'. בשנים הראשונות התקיימו קורסי ההדרכה למתנדבים באולם שנתרם לשם כך על-ידי רשת מלונות בזל. בשנים 1989 ו-1990, התקיימו קורסי ההדרכה בבית-אירופה, באולם שנתרם לשם כך על-ידי חברת י.ב.מ. ישראל.
בפברואר 1986 יצא דף המידע הראשון על המחלה המיועד לקהילה, שהופץ במועדונים, בפעילויות האגודה, בסאונה ובמקומות נוספים. הדף נוסח על ידי דוד ארליך בסיוע ד"ר אבי הסנר מבית חולים איכילוב. כחודש לאחר מכן פרסם הוועד דף מידע שני.
במרץ 1986 קיים הוועד "בדיקו דיסקו", מסיבה בה התקיימו בדיקות אנונימיות לגילוי הנגיף, בשיתוף פרופ' צבי בנטואיץ' מבית חולים קפלן. נקבע מנגנון ששמר על פרטיות הנבדקים אך איפשר ליצור קשר איתם במקרה של תוצאה חיובית.
במקביל, החל הוועד ליצור קשר עם מנהלי המחלקות ההמטולוגיות בבתי החולים המרכזיים: ד"ר ישראל יוסט מבית חולים איכילוב, בית חולים בילינסון, פרופ' רובינשטיין מבית חולים שיבא תל השומר, פרופ' צבי בנטואיץ', פרופ' אברהם מורג וד"ר שלמה מעיין מבית חולים הדסה עין כרם, ובית חולים רמב"ם בחיפה, כדי שיפנו אל הוועד את החולים המגיעים אליהם וזקוקים לליווי ותמיכה.
ביוני 1986 יצר מנהל הוועד קשר עם ארתור (אבי) שטריקלר, נשיא 'קהילת בית שמחת תורה', בית הכנסת הלהט"בי במנהטן, במטרה לגייס תרומות לטובת פעילות הוועד. ארתור שטריקלר נענה מיד ופנה בקריאה מרגשת לחברי קהילת בית שמחת תורה כדי שיתרמו לוועד; הענות חברי הקהילה הייתה מהירה ובהתרמה נאספו 10,000 דולר שהועברו לפעילות הוועד. ארתור שטריקלר הוא זה שהציע את השם האנגלי של הוועד, לצורך ההתרמה, וזה השם שהתקבל: Israeli Aids Task Force. בשנת 1989 גייס ארתור שטריקלר מחברי קהילת בית שמחת תורה תרומה נוספת לוועד.
כסף זה איפשר את שכירת המשרד הראשון לפעילות הוועד ולמיקום קו המידע הטלפוני, ברחוב אחד העם 84 תל אביב. משרד הבריאות מימן באופן חד פעמי את ריהוט המשרד ואת הציוד המשרדי, וזאת לאחר שתדלנות רבה מצד הוועד אצל דובר משרד הבריאות דאז. (תמיכה זו, בסך כ-4500 שקלים, הייתה התמיכה היחידה של משרד הבריאות בוועד מיום הקמתו עד לשנת 1993.)
באפריל 1987 השתתפו נציגי הוועד ביום עיון שהתקיים בביה"ח הדסה עין-כרם, בנושא 'ההיבטים החברתיים של מחלת האיידס' שארגן פרופ' אברהם מורג והציגו את הבעיות איתם מתמודדים הומואים בצל המחלה.
במאי 1987 הודיע מנהל הוועד למלחמה באיידס כי הוועד יתחיל לחלק מזרקים לנרקומנים, גם בניגוד למדיניות משרד הבריאות שאסר זאת, בשל ההעדר המוחלט של פעולה מצד המשרד בקרב אוכלוסיית סיכון זו. בתגובה הודיע משרד הבריאות בשמה של שרת הבריאות שושנה ארבלי אלמוזלינו, כי תוגש תביעה נגד הוועד למלחמה באיידס אם יעשה זאת (הידיעה פורסמה במהדורת החדשות של קול ישראל). עקב זאת נאלץ הוועד להקפיא את תוכניתו, אולם הלחץ התקשורתי והביקורת הציבורית על משרד הבריאות בעניין זה גרמו למשרד לשנות את מדיניותו בהמשך. (באוגוסט 1989, הודיעה שרת הבריאות בממשלה כי תשקול לחלק מזרקים לנרקומנים, אולם רק לכאלה המגיעים למרכזי גמילה.)
ביולי 1987 הושק שירות המידע הטלפוני לאיידס של הוועד למלחמה באיידס. השירות כלל שני קווי טלפון, שהופעלו על-ידי מתנדבי הוועד שאיישו את הקו פעם בשבוע בשעות הערב. המתנדבים עברו לשם כך הכשרה מצד פעילי "הקו הלבן" (קו המידע של האגודה לשמירת זכויות הפרט.) ומצד פעילים מדריכים בער"ן. בנוסף לכך כלל השירות הודעה מוקלטת שפעלה 24 שעות ביממה וסיפקה מידע בסיסי על המחלה וכיצד ניתן להתגונן מפניה, בשפות עברית, ערבית ואנגלית; ההודעה המוקלטת איפשרה לאנשים לפנות אל הקו ולקבל מידע באופן אנונימי. ב-27 ביולי 1987 פרסם הוועד מודעות בתשלום במספר עיתונים כדי להביא לידיעת הציבור את קו המידע הטלפוני הפועל בכל שעות היממה. (עד להשקת שירות המידע הטלפוני של הוועד, השתמש הוועד בשירותי "הקו הלבן" של האגודה לשמירת זכויות הפרט והפנה אליו לצורך קבלת מידע על איידס.)
באחת מישיבות וועד ההיגוי הארצית לאיידס בה השתתף, ביקר שלומי פטיה את משרד הבריאות בשל ההעדר המוחלט של פעילות הסברה מצידו, והתריע כי חובת ההזדהות המוטל על נבדקים לאיידס תמנע מאנשים לבוא להיבדק. "אנחנו רוצים מרפאת איידס שאנחנו ננהל; אנחנו דורשים צוות רפואי, שיהיה מקובל עלינו ופרוטוקולים חדשים של בדיקה וטיפול, שאנחנו נעצב יחד עם הרופאים".
ב- 26 באוגוסט 1987 נפתח המרכז לבדיקות אנונימיות של הוועד, בבניין קופת חולים כללית בנווה שאנן תל אביב. פרופ' צבי בנטואיץ' פנה ביוזמתו אל הנהלת קופת חולים כללית וגייס אותה, כדי שזו תאפשר לוועד למלחמה באיידס להשתמש במבנה הקופה לצורך הקמת המרכז. המרכז פעל בתחילה בכל יום רביעי בשעות הערב. הבדיקה הייתה אנונימית; הנבדקים קיבלו מספר ואיתו יכלו לקבל את תוצאות הבדיקה מביה"ח קפלן. זהות הנבדקים לא נמסרה גם לוועד, והבחירה אם ליצור קשר עם הוועד לאחר קבלת הבדיקה או לא, הייתה בידי הנבדק. הוועד למלחמה באיידס הודיע כי במרכז הבדיקות יחולקו מזרקים נקיים לנרקומנים וקונדומים ללא תשלום. בין הרופאים המתנדבים שאיישו בתחילה את מרכז הבדיקות היו: ד"ר יורי מירון, ד"ר חן קוגל, ד"ר אמיר מנדל, ד"ר ברק שאשא ורופאים אחרים.
הצורך בהקמת מרכז הבדיקות התעורר לאור המספר המועט של הנבדקים במרכזי הבדיקות בבתי החולים, משום שנדרשה בהם הזדהות מלאה ופרטי הנבדקים הועברו לידי משרד הבריאות. משרד הבריאות מתח ביקורת על הוועד בשל הבדיקות האנונימיות, אולם הוועד הבהיר למשרד הבריאות שהאפשרות לבצע את הבדיקה באנונימיות מביאה אנשים רבים להיבדק, שאחרת לא היו נבדקים כלל. בפגישה עם וועדת ההיגוי הארצית למאבק באיידס בראשות פרופ' אברהם מורג, הביע מנהל הוועד התנגדות גורפת לדרישת משרד הבריאות מהנבדקים להזדהות; מנהל הוועד הבהיר כי הצבת דרישה כזו תמנע מהאוכלוסיות הרלוונטיות לבוא ולהיבדק.
באוגוסט 1987, הודיע הוועד למלחמה באיידס כי הוא מפעיל קבוצות תמיכה לנשאים, להוריהם ולקרובי אנשים שנפטרו מאיידס. קבוצות אלו הופעלו על-ידי פסיכולוג ועובד סוציאלי.
ב-17.12.1987 קיבל הוועד למלחמה באיידס אישור "מוסד ציבורי לעניין תרומות" מנציבות מס הכנסה, אישור שהקל על גיוס הכספים.
במרץ 1988 נוצר מחסור בבתי חולים רבים בתרופה הניסויית 'אי.אל 721' שפותחה במכון ויצמן. הוועד, בראשות היו"ר מיכה ואן דייק, פרסם הודעה הקוראת לנשאים לפנות אל הוועד כדי שזה יסייע בהשגת התרופה, לרבות הפנייה לביה"ח איכילוב.
באותו חודש הודיע הוועד למלחמה באיידס כי בכוונתו לעתור לבג"ץ, בעזרת האגודה לזכויות האזרח, נגד מדיניות צה"ל לשחרר חיילים משירות סדיר ולפטר אנשי קבע שהתגלו כנשאים.
ב-20 באוקטובר 1988 נפתחה תערוכת הציורים הראשונה של הוועד למלחמה באיידס, לגיוס כספים לוועד. התערוכה הוצגה בגלריה הורס-ריכטר ביפו, שהחלל שלה ניתן כתרומה לוועד על-ידי בעלי הגלריה. ערב הפתיחה נערך בחסות אשת שגריר הולנד בישראל ובהשתתפות אנשי השגרירות. בתערוכה הוצגו 140 ציורים מיצירותיהם של למעלה מ-130 ציירים וציירות, בהם מגדולי האמנים בישראל, שתרמו את יצירותיהם לטובת פעילות הוועד. היענות הציירים הייתה סוחפת, אף שלרובם הוועד למלחמה באיידס היה ארגון לא מוכר כלל עד אז. בין הציירים שתרמו את תמונותיהם היה יגאל תומרקין, שגם עיצב את כרזת התערוכה. רוב היצירות שנתרמו לתערוכה היו יצירות מקוריות. התערוכה שיועדה בתחילה להתקיים במשך ארבעה ימים, הוארכה באדיבות בעלי הגלריה למשך שבועיים לאור העניין הרב שהיה בה. ההכנסות מהתערוכה איפשרו לוועד להרחיב את פעילותו בצורה משמעותית.
ב-1 בדצמבר 1988 ציין הוועד למלחמה באיידס את יום האיידס העולמי בפעם הראשונה בישראל. הוקמו דוכני הסברה במרכזי הערים תל אביב וירושלים ובהם חולק חומר הסברה המיועד לכלל האוכלוסייה, במסגרת המאמץ של הוועד להגביר את המודעות למחלה ולנתק את הקישור בינה לבין אוכלוסייה ספציפית. כמו-כן, במסגרת הלחץ התקשורתי שהפעיל הוועד נגד משרד הבריאות לאור ההעדר המוחלט של פעילות הסברה מצד המשרד, פנה הוועד במכתב אל שרת הבריאות, שושנה ארבלי-אלמוזלינו, בדרישה שהמשרד יתחיל לפעול למניעת הידבקות בקרב כלל קבוצות הסיכון. העתק המכתב, עליו חתמו רופאים ממרכזי האיידס בארץ, נשלח גם אל ד"ר ג'ונתן מאן, מרכז התכנית למלחמה באיידס בארגון הבריאות העולמי.
באוקטובר 1989 ארגן הוועד פעולות הסברה בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף פעולה עם ארגון הסטודנטים של מפלגת-העבודה באוניברסיטה. ברחבי הקמפוס ניתלו כרזות שהכין הוועד, תחת הכותרת: "קונדום - ההבדל הדק בין חיים למוות". כמו-כן הוקמו דוכני הסברה, חולקו חומרי הסברה שהכין הוועד וקונדומים.
לקראת יום האיידס העולמי ב-1 בדצמבר 1989, הדפיס הוועד כרזה שכותרתה "לבוש לאירוע", המציגה גבר ערום עם קונדום על איבר מין זקור. הוחלט שהכרזה תוצג בעיר תל אביב בלבד, אולם העירייה סרבה לאשר את תלייתה על לוחות המודעות העירוניים. פעילי הוועד החליטו לתלות בכל זאת את הכרזה על לוחות מודעות שונים ברחבי העיר, ואלו הוסרו על-ידי העירייה. במקביל לכך הוצבו דוכני הסברה במקומות מרכזיים בירושלים ובתל אביב.
לקראת יום האיידס העולמי ב 1989, ולאור עלייה במספר הנשים שנמצאו חיוביות ל- HIV, הפיק הוועד לראשונה עלון מידע לנשים בשיתוף נעמ"ת, ובחסות חה"כ עמנואל זיסמן (ליכוד); הנהלת הוועד קיימה קשר הדוק עם חה"כ זיסמן, בהיותו יו"ר השדולה למאבק באיידס, אותה הקים בכנסת ה-12. חה"כ זיסמן פתח בפני הוועד דלתות בכנסת והשתדל לקדם את ענייניו, אך זה לא בא לידי ביטוי בהקצאת כספים ממלכתיים לוועד.
ב-20 במאי 1990, ציין הוועד למלחמה באיידס בפעם הראשונה את יום הזיכרון לנפטרים מאיידס. הוועד קיים עצרת מול משרד ראש הממשלה בירושלים, במחאה על אי הקצאת משאבים למאבק במחלה. אהוד אולמרט, השר המתאם לענייני הבריאות, אמר לחברי הוועד כי "הנושא אינו עומד בראש סולם העדיפויות הלאומי". הנהלת הוועד קיימה קשר הדוק עם חה"כ עמנואל זיסמן (ליכוד), יו"ר השדולה למאבק באיידס, אותה הקים בכנסת ה-12. חה"כ זיסמן פתח בפני הוועד דלתות בכנסת והשתדל לקדם את ענייניו, אך זה לא בא לידי ביטוי בהקצאת כספים ממלכתיים לוועד.
ב-21 במאי 1990 קיים הוועד עצרת זיכרון לנפטרים מאיידס בכיכר מלכי-ישראל בתל אביב (היום כיכר-רבין), בהשתתפות כ-2000 איש. על הבמה הופיעו בהתנדבות אמנים שונים, ובהם אריק לביא ומירי אלוני.
ביולי 1990, העלה הוועד למלחמה באיידס את המופע "עושים צעד". מופע מחול שנועד לגיוס כספים לוועד. את המופע יזם הרקדן עידו תדמור לטובת הוועד. חבר אליו המשורר ומבקר המחול חזי לסקלי (נפטר מאיידס ב-1994). כל אחד מהם יצר את הכוריאוגרפיה ליצירת מחול שהועלתה במופע, לצד עבודותיהם של כוריאוגרפים נוספים. את הכרזה למופע עיצב יגאל תומרקין, והוא הוצג פעמיים במרכז סוזן דלאל בתל אביב.
החל משנת 1989, הפעיל הוועד את "פרויקט השמות"- הקווילט, להנצחת שמות הנפטרים מאיידס, בשיתוף קבוצת התמיכה. דני קנט ריכז את הפרויקט מטעם הוועד למלחמה באיידס. החל משנת 1990 החל דני קנט לעבוד בוועד בהיקף של חצי משרה, והוא העובד הראשון בשכר שהעסיק הוועד למלחמה באיידס לאור הרחבת פעילותו. בשנת 1990 פעלו בוועד כ 120 מתנדבים.