stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנינאים
התנינאים והאדם > שימור

ציד התנינאים והסחר בהם הגיעו לשיאם באמצע המאה ה-20. לפי הערכות, בתקופה זו נסחרו בין חמישה לעשרה מיליון עורות בשנה. רובו המוחלט של הסחר באותה עת היה חוקי, בשל העובדה שהיו חוקים בודדים בלבד שהסדירו את הציד והסחר בזוחלים האלו. הסחר התמקד בכל פעם במין (או בקבוצת מינים) אחר. כאשר האוכלוסיות של אותו המין הידלדלו - הסחר עבר להתמקד במין אחר. יחד עם ציד מקומי כתוצאה מתדמית של מזיקים, מינים רבים הגיעו למצב של סכנת הכחדה. הידלדלות האוכלוסיות הביאה למחסור מורגש בעורות, מה שהביא לתחיקת חוקים ולהתקנת תקנות שהגנו על אוכלוסיות הבר של התנינאים.
כך, בין 1959 ל-1970 מספר מדינות אפריקניות הגנו במידה משתנה על תנין היאור, על התנין צר-החרטום ועל התנין הגמדי. ב-1967 נאסר על ציד מסחרי של תנינאים. ב-1968 קולומביה אסרה על ציד ומכירה של מספר מינים, וב-1969 ארצות הברית סיפקה לראשונה הגנה פדרלית על האליגטור האמריקני. עם זאת, מידת האכיפה של חוקי ההגנה על התנינאים לא הייתה גבוהה ואחידה בכל המדינות. ההתקדמות הבאה בשימור התנינאים הגיעה עם החתימה על אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) ב-1973.
אמנת וושינגטון נכנסה לתוקפה ב-1975. היא מחולקת לשלושה נספחים. כ-17 מיני תנינאים (מתוך בערך 23) נמצאים בנספח הראשון של האמנה, והיתר - בנספח השני. מינים הנכללים בנספח הראשון הם מינים המצויים בסכנת הכחדה ושמצבם עלול להידרדר אם לא ייפסק הסחר בהם. המינים בנספח השני הם כאלו שאינם נמצאים בסכנת הכחדה בהווה, אולם גם הסחר במינים אלו נתון להגבלות כלשהן, אם כי חמורות פחות מההגבלות הקיימות על הסחר במינים הנמצאים בנספח הראשון. עם השנים הסחר בתנינאים הצטמצם מלמעלה מחמישה מיליוני עורות בשנה לפחות משני מיליונים. איגוד השימור העולמי (IUCN) מדרג את מחצית מהמינים במצב שימור LC - כלומר סיכון נמוך; מצבו של מין אחד תלוי בתוכניות השימור הננקטות לגביו; ויתר המינים נמצאים במצבים פגיעים או מסוכנים - שלושה מינים נמצאים במצב "פגיע" (VU), שלושה נמצאים בסכנת הכחדה (EN) וארבעה - בסכנת הכחדה חמורה (CR).
התנינאים והאדם > אילוף תנין

ככלל, קשה מאוד לאלף תנינאים ותמיד יש סכנה שגם תנין מאולף יתקוף את מאלפו או בני אדם אחרים. עם זאת, מאחר שהתנין הוא בעל חיים אינטליגנטי יחסית לזוחלים, ניתן לאלף תנין ברמה מסוימת, וכבר תועדו מקרים של בני אדם אשר פיתחו מערכות יחסים מרשימות עם התנין.
התנינאים בתרבות האנושית > אפריקה

באפריקה, ובייחוד באזור חלקו העליון של נהר הוולטה ובאזור האגמים הגדולים, עמים רבים העריצו את התנינאים. כך למשל, תושבי כפרים ששכנו בסמוך למקווי מים שורצי תנינאים נהגו להביא לכבודם מזון ולהעניק להם שמות. התנינאים נחשבו לרוחותיהם של תושבי הכפר הקודמים ששבו להגן על הכפרים. האי דמבה שבאגם ויקטוריה הוקדש לתנינאים. תושבי בוגנדה נהגו להשליך חלקים מגופות אויביהם למים בשביל התנינאים. בקרב קבוצות אחרות הסגידה לתנינאים הייתה מאופקת יותר. הנארים כיבדו אותם אם הטוטם שלהם היה בדמות תנין, ואם הטאבו על הריגת תנינאים הופר, הם נהגו להקריב לו קורבן. במדגסקר התנינאים שויכו לרעיונות של עונש וגמול. כך למשל, עיקרון של "עין תחת עין" חל גם בכל האמור לגבי תנינים - מותר היה להרוג תנין רק אם התנין הרג אדם, ואם תנין אחד ניצוד באופן שרירותי, הם ציפו כי אדם אחר ייהרג. בנוסף, התנין במדגסקר היווה מעין "רשות שופטת": על אדם שעשה מעשים רעים הוטל לחצות נהר; אם תפס אותו תנין - הרי שהיה אשם, ואם לאו - הרי שהוא חף מפשע. עמים אחרים, בגאנה למשל, קישרו את התנינאים למושג הנקמה, והאמינו כי מכשפות מסוגלות לשלוח נחשים, זבובי צה צה ותנינאים לשליחויות נוראות.
המצרים הקדמונים העריצו את התנינים וראו בהם בעלי חיים מקודשים. מאחר שמספר רב של תנינים פקד את אדמות המצרים עם הצפות הנילוס העונתיות, המצרים קישרו אותם לנצחיות אדמותיהם. האל סבכ מהמיתולוגיה המצרית היה אל-תנין. הוא תואר כבעל גוף אנושי וראש של תנין. בידו השמאלית אחז מקל, ובידו הימנית - את הענח' (סמל לאריכות ימים בתרבות המצרית העתיקה). שני אתרים מרכזיים שימשו לסגידה לסבכ: המרכזי שבהם - בקרוקודילופוליס, והקטן יותר - באזור העיר פיום. מקדש נוסף, שחלקו שימש לסגידה לאל סבכ, הוא מקדש קום אומבו, והוא משמש כיום כאתר תיירות. במקדש נמצאו כמה מאות של תנינים חנוטים.
התנינאים בתרבות האנושית > מזרח אסיה

בדרום-מזרח אסיה התנינאים נחשבו ליצורים אליהם התגלגלה נשמתם של שליטי עבר, ולכן הם ממשיכיהם כסמכות אכזרית ומענישה. במספר חברות מסורתיות בפיליפינים, התנינאים היו קרובים לאלים במעמדם ולכן אסור היה להורגם. ב-1884 דווח כי נסיכי העיר קופאנג שבמערב טימור, אינדונזיה הקריבו כמה מבנות המקום עבור התנינאים. הם טענו כי התנינאים הם למעשה אבות השושלת שלהם, ומטרת ההקרבה הייתה שבנות אלו יהיו נשות אבותיהם. מרבית התרבויות בבורנאו נמנעות לרוב מהריגת תנינאים. עם זאת, בחלק מהמקרים משפחה שאחד מבניה נפל קורבן לתנין, תפנה ל"קוסם" שיחזיר חלקים מגופת הילד. הקוסם הורג את התנינאים שנקרים בדרכו, ומפסיק להורגם רק כאשר פוגש בשאריות של אדם באחת הקיבות. לאחר מכן, תושבי הכפר יעלו קורבן חתול עבור התנינאים שנותרו על מנת לכפר על הרג התנינים החפים מפשע.
סין היא המדינה היחידה בה חיים אליגטורים (בסין חי האליגטור הסיני שנתון בסכנת הכחדה חמורה) בה התקיימה מסורת כתיבה עתיקה שמתייחסת אליהם. אחת התאוריות באשר למקורו של הדרקון הסיני גורסת כי הוא היה במקור דמוי-תנין. הדרקון משמש במסורת הסינית כסמל לבשורות טובות. לפי המסורת, הדרקון האגדי המריא לגן-עדן בנקודת השוויון שבאביב, וצלל למעמקי הים בנקודת השוויון שבסתיו. מאוחר יותר, בתקופת שלטונה של שושלת טאנג (618–907), חוקרי טבע ורוקחים בדרום סין כבר ידעו להבחין בין תנין (ממשפחת התניניים) לבין אליגטור, אף על פי ששניהם עדיין שויכו בתודעה לדרקונים המיתיים. עמים ברברים שצורפו לאימפריה תחת שלטון שושלת טאנג נעזרו בקריאות האליגטורים כדי לחזות גשם.
התנינאים בתרבות האנושית > מלנזיה וילידי אוסטרליה

בקרב עמי העולם, העמים השוכנים במלנזיה ידועים בפסלונים ובתגליפים שהכינו בדמותם של התנינאים. כך למשל, תושבי הכפרים הסמוכים לנהר הקארווארי ידועים בגילופי העץ המשוננים והצרים שהם מכינים בדמות תנינאים חסרי רגליים שראשיהם וגבם מכוסים בעיצובים דמויי-קעקוע. באזור מרכז ספיק חי עם בשם Iatmul שמאמין שתנין הים הוא בורא העולם. השתלשלות סיפור הבריאה שלו: בתחילה מים כיסו את כל העולם; התנין גרם לחלקים מהאדמה להתייבש ולבקיעתה של האדמה; לאחר מכן התנין (שנחשב לזכר הראשון) הזדווג עם הבקעה שנוצרה (שנחשבה לנקבה הראשונה); מהבקעה יצאו הצמחים, בעלי החיים ובני האדם הראשונים; לסתו התחתונה של התנין הפכה לאדמה, וזו העליונה - לשמים; מאוחר יותר טיילו תנינים לאורכה ולרוחבה של הארץ והקימו כפרים. דוגמה נוספת היא עיצוב חרטומן של סירות קאנו כראשי תנינים בקרב כמה מעמי מלנזיה. התנינאים מופיעים בסיפורי מעשיות מלנזים רבים נוספים.
גם בקרב האבוריג'ינים של אוסטרליה קיימים מיתוסים וסיפורים רבים הנוגעים לתנינאים. חלקם נוגעים למוצא היקום, חלקם - להיווצרותם של נהרות, ואחרים - לנושאים שבטאבו ולחוק. התנינאים מופיעים רבות גם באמנות האבן של האבוריג'ינים - תחריטי האבן (פטרוגליפים) שלהם הם מהתיעודים האנושיים המוקדמים ביותר של התנינאים. כך למשל, גילוף שנעשה בידי אבוריג'ינים של חיה גדולה ובעלת קשקשים נמצא בדרום אוסטרליה, והוא מתוארך לתקופה שלפני 30,000 שנים לערך.
התנינאים בתרבות האנושית > באמריקה ובתרבות המערבית

בצדו המזרחי של האוקיינוס השקט, במקום שהספרות הכתובה הופיעה מאוחר יותר, קיים תיעוד מצומצם יותר באשר למיקומם של התנינאים בדת ובמיתוסים של התרבויות הגדולות של אמריקה. בני שבט המאיה מן המאה ה-10 והאצטקים מן המאה ה-14 חשבו כי העולם מונח על גבו של זוחל ענקי הנמצא בשלולית. על יחסם של האינדיאנים לתנינאים ניתן ללמוד מתיאוריו של החוקר הצרפתי ז'אק לה מואן. באחד מציוריו נראים שני תנינים ענקיים (שצוירו בגודל לא פרופורציונלי) וחבורות של אינדיאנים שמנסים להרוג אותם. מאוחר יותר, אנתרופולוג בריטי מהמאה ה-19 חקר את דמות התנינאים בשבט הצ'יריקי על ידי התחקות אחר הציורים שלהם על כלי החרס ועל הכלים שלה.
בשונה מהיבשות שלעיל, באירופה התנינאים כמעט שלא היו ידועים, ולכן הם מופיעים במספר קטן של יצירות אמנות מערביות. גם הופעותיהם בספרות היו דלות. במחזהו "אנטוניוס וקלאופטרה", ויליאם שייקספיר מציג את התנינאים כחיה מיתית ומפלצתית, מה שמבוסס על תדמיתם בימי הביניים יותר מאשר על המציאות. שייקספיר גם קשר ביצירותיו את דמעות התנין לבכי מזויף (במחזה אותלו, למשל), וכיום נודע בהקשר זה הביטוי "דמעות תנין". גם המשורר האנגלי אדמונד ספנסר (1552–1599) הזכיר בשירו "The Faerie Queene" את התנינים, שבבכיים המזויף גורמים לטרפם להתקרב אליהם. אזכור דומה של דמעות התנין נמצא בספרו של רוברט ברטון (1577–1640), "האנטומיה של המלנכוליה".
הנצרות אימצה את המיתוס של התנין כדמות מיסטית המגלמת את הרוע. בחזון יוחנן מזוהה דמותו עם השטן אשר הושלך ארצה עם חבר מרעיו על ידי אלוהים:
ותהי מלחמה בשמים מיכאל הוא ומלאכיו נלחמים בתנין והתנין נלחם ומלאכיו: ...וישלך התנין הגדול הנחש הקדמוני אשר נקרא שמו מלשין ושטן המדיח תבל כלה הוא השלך ארצה ומלאכיו עמו השלכו
האמונה המצרית העתיקה בחוכמתו של התנין הוחלפה בדגש המערבי המודרני על ערמומיותו, על נבזותו ועל פראותו. במחזה המפורסם פיטר פן מאת ג'יימס מתיו ברי מופיע תנין (ככל הנראה מהמין תנין אמריקני), שבתחילה אכל את ידו של קפטן הוק (ולכן במקום יד יש לו קרס), ובהמשך פיתח תאווה מיוחדת לאכילת יתר חלקי גופו. למזלו של קפטן הוק, התנין בלע גם את שעון היד שלו, ותקתוק השעון מאפשר לו מאז לזהות את התנין. מייקל דנדי, גיבורו של הסרט שובר הקופות קרוקודיל דנדי, היה לוכד תנינים. תנינאים, לעיתים בגודל מוגזם, כיכבו גם במספר סרטי אימה. דמות התנינאים האכזרית בתרבות הפופולרית העכשווית דומה רק במעט, אם כן, לדמות האל-תנין של המצרים הקדמונים.
גלריה

תנין היאור
תנין הים טורף דג
תנין אמריקני
תנין קובני
אליגטור אמריקני
גוויאל הודי
קיימן ממושקף
קיימן רחב-חרטום
קיימן שחור
תנינים
גוויאל חקיין
תנין הביצות
תנין הים
דיינוסוכוס (נכחד)
לקריאה נוספת

Charles A. Ross (Consulting editor) and Sthpen Garnett (Editorial advisor), Crocodiles and Alligators, New York: Facts on File, 1989.
Rodney Steel, Crocodiles, London: Christopher Helm, 1989.
Dan Wylie, Crocodile, Reakation Books, 2013 - about Crocodilians in human culture
Schwimmer, David R. (2002). King of the Crocodylians: The Paleobiology of Deinosuchus. Indiana University Press. ISBN 0-253-34087-X. (Google Books)
Grahame Webb and Charlie Manolis, Australian Crocodiles - A Natural History, Reed New Holand, 1989
Michael Garlock, Killer Gators and Crocs: Gruesome Encounters from Across the Globe, Globe Pequot Press, 2006 (Google Books)
Gordon Grigg; David Kirshner (2015). Biology and Evolution of Crocodylians. CSIRO Publishing and Cornell University Press. ISBN 9781486300662. (Google Books)
Colin Stevenson, Crocodiles of the World, Reed New Holand, 2019 (Google Books)
אורי צאן, חלום שהתגשם - עולם החי של ארץ התנ"ך "חי בר", הוצאת אר-אין, 1990 (עמ' 159–165).
מארק מסמר

מארק אלן מסמר (באנגלית: Mark Alan Messmer; נולד ב-16 בדצמבר 1967) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת אינדיאנה, מאז 2025. מסמר, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן קודם לכן כנציג המחוז ה-48 בסנאט של אינדיאנה בשנים 2014–2024, כולל כמנהיג הרוב בין 2018 ל-2022.
ביוגרפיה

מסמר נולד בעיר ג'ספר שבדרום אינדיאנה. הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת פרדו, והשלים שם לימודי תואר ראשון בתחום זה ב-1985. את תחילת דרכו המקצועית החל כמייסד שותף של החברה "Messmer Mechanical" וכמהנדס פרויקטים בחברות "Dow Chemical" ו-"John Brown Engineering".
בראשית דרכו הפוליטית היה מסמר חבר במועצת בית הספר "Holy Family" בשנים 2001–2004 וכיהן כנשיאה בין 2003 ל-2004. בשנת 2008 נבחר מסמר אל בית הנבחרים של אינדיאנה מטעם מחוז הבחירה ה-63. הוא כיהן שלוש תקופות כהונה עד 2014, עת נבחר לסנאט של אינדיאנה מטעם מחוז הבחירה ה-48.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים המדינתי תמך ברכישת גז הסינתיזה באמצעות טכנולוגיית גזיפיקציית פחם, במסגרת מיזם שהוצע על ידי חברת "Leucadia National" להקים מתקן בשווי 2.6 מיליארד דולר אמריקאי ברוקפורט, אינדיאנה. במסגרת העסקה, מדינת אינדיאנה הייתה מתחייבת לרכוש את הגז בחכירה ל-30 שנה ולהעביר את ההפסדים לצרכנים. הפרויקט זכה לביקורת על התערבות ממשלתית בשוקי האנרגיה והסיכון הכלכלי לצרכנים, ולבסוף בוטל על ידי בית המחוקקים של אינדיאנה ב-2013.
בפברואר 2024 הודיע מסמר על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של אינדיאנה, בעקבות פרישתו של נציג המחוז המכהן לארי בושון. הוא ניצח בבחירות המקדימות את חבר הקונגרס לשעבר ג'ון הוסטטלר (אנ'). בספטמבר אותה שנה התפטר מהסנאט המדינתי כדי להתרכז במסע הבחירות שלו לקוגנרס וניצח בבחירות הכלליות את מועמד המפלגה הדמוקרטית אריק הארט.
הערות שוליים

↑  Mark Messmer, באתר Ballotpedia (באנגלית)
אנדרטת הקומנדו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מונומנט 
 על שם:  הקומנדו הבריטי 
 מיקום:  היילנד (סקוטלנד) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 27 בספטמבר 1952
 תאריך פתיחה רשמי:  27 בספטמבר 1952 
 חומרי בנייה:  ארד, גרניט 
 יוצר:  סקוט סאת'רלנד 
 מידות
 גובה:  5.2 מ' 
 
 קואורדינטות:  56°53′52″N 4°56′39″W﻿ / ﻿56.897894°N 4.944031°W﻿ / 56.897894; -4.944031
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני אנדרטת הקומנדו(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני אנדרטת הקומנדו
 
אנדרטת הקומנדו (באנגלית: Commando Memorial) ניצבת בהיילנדס הסקוטיים שבבריטניה. היא הוקמה לכבודם של חיילי חיל הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה. האנדרטה היא אחד מאתרי התיירות הידועים ביותר של סקוטלנד.
האנדרטה

האנדרטה ממוקמת כ-75 קילומטר מדרום מערב לעיר אינוורנס, באתר בלבו של אזור ששימש כשטח אימונים של מגויסי חיל הקומנדו. היא ניצבת כ-1.5 קילומטר מהכפר ספין ברידג' (Spean Bridge) ובקרבת טירת אכנקארי (Achnacarry), ששימשה כבסיס הטירונים הראשי של החיל. היא משקיפה אל נוף של ההיילנדס, לרבות הר בן נוויס ועמק הנהר ספין.
האנדרטה היא מבנה בגובה של 5.2 מטר, המוצב במרכזה של רחבה מרוצפת אבן. בראשה פסל ארד בגובה של 2.84 מטר, הניצב על גבי כן מצופה אבן. הפסל מתאר שלישיית חיילי קומנדו המשקיפים דרומה אל בן נוויס. הם לבושים מדים, נושאים רובים וחגורים בחגור קרב אופייני ליחידתם לרבות כובעי צמר. בראש כן האבן נחרתה הכתובת מאוחדים נכבוש (United we qonquer). על גבי חזיתו נקבעה לוחית זיכרון הנושאת את הכתובת: לזכר הקצינים והחיילים של הקומנדו שמתו במלחמת העולם השנייה 1939–1945. ארץ זו הייתה שטח אימוניהם.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן הסקוטי סקוט סאת'רלנד (Scott Sutherland, ‏1910-‏1984). הוא זכה ב-1949 בתחרות לתכנון האנדרטה שהייתה פתוחה בפני אמני סקוטלנד. האנדרטה נבנתה בכספי תרומות פרטיות ונחנכה על ידי אליזבת, המלכה האם בטקס שנערך ב-27 בספטמבר 1952.
טקס זיכרון שנתי מתקיים באנדרטה ביום הזיכרון של בריטניה. רבבות תיירים מבקרים בה מדי שנה.
לימים הוקם בקרבת האנדרטה גן זיכרון - מעגל אבן שבתוכו הציבו החפצים בכך תמונות ומזכרות לזכר חיילים מבריטניה ומחוצה לה שנפלו במהלך שירותם. רבים מהם נהרגו בקרב במלחמות בעיראק ובאפגניסטן. ליד האנדרטה נקבע שטח שבו רשאים הרוצים בכך בכך לפזר את אפר קרוביהם, ובפרט את זה של ותיקי חיל הקומנדו.
ב-1971 הוכרזה האנדרטה כבניין רשום, וב-1996 הועלה מעמדה לבניין רשום מדרגה A.
פוקהרה

| --- | --- |

מבט על פוקהרה ואגם פהווה
 מדינה:  נפאל נפאל
 פרובינציה:  גנדאקי
 מחוז:  קאסקי
 תאריך ייסוד:  1962
 שטח:  464.2 קמ"ר
 גובה:  900 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  1,740 מטרים
  ‑ הנקודה הנמוכה:  827 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  513,504 (2021)
  ‑ צפיפות:  1,106 נפש לקמ"ר (2021)
 קואורדינטות:  28°12′35″N 83°59′07″E﻿ / ﻿28.209722222222°N 83.985277777778°E﻿ / 28.209722222222; 83.985277777778 
 אזור זמן:  UTC +5:45
 https://pokharamun.gov.np/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נפאל מוגדלת) קטמנדו לליטפור דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודופוקהרה(למפת נפאל רגילה) קטמנדו לליטפור דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודופוקהרה(למפת גנדאקי רגילה) פלונגטר גליאנג בגלונג סין בגמטי לומביני קרנאלי הודו מאדשפוקהרה(למפת גנדאקי מוגדלת) פלונגטר גליאנג בגלונג סין בגמטי לומביני קרנאלי הודו מאדשפוקהרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פּוֹקְהַרָה (בנפאלית: पोखरा) היא בירת פרובינציית גנדאקי במרכז נפאל והעיר השנייה בגודלה במדינה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 513,504 תושבים.
גאוגרפיה

העיר משתרעת על פני 464.2 קמ"ר בדרום מחוז קאסקי שבמרכז פרובינציית גנדאקי בעמק פוקהרה, בקרבת הנהר סטי גנדאקי (Seti Gandaki), במרחק של כ-150 ק"מ צפון-מערבית לבירה קטמנדו, ולמרגלות רכס הרי האנאפורנה, שפסגתו מגיעה לגובה של 8,091 מטרים.
בצמוד לעיר מדרום, נמצא אגם פהווה (אנ'); זהו האגם השני בגודלו בנפאל, שהוגדל בשל סכר שנבנה, המספק לעיר אנרגיה הידרואלקטרית. מעל האגם נמצאת גבעה שעליה בנויה סטופה, מקדש בודהיסטי קטן, בשם "מקדש השלום העולמי", ממנו יש תצפית על העיר ועל רכסי ההרים המקיפים אותה. בקרבת העיר נמצאים אגמים נוספים, אליהם ניתן להגיע ברכב או באופניים.
האקלים באזור הוא סובטרופי, והטמפרטורות מתונות, בקיץ 25–35 מעלות, ובחורף 5–15 מעלות. היא מושפעת מתקופות גשמי המונסון.
היסטוריה

העיר נמצאת על נתיב מסחר היסטורי חשוב בין סין וטיבט להודו. במאה ה-17 היא הייתה חלק מממלכת קאסקי, אחת מממלכות נפאל, ובהרים שסביב פוקהרה ניתן למצוא שרידי מבנים מתקופה זו.
לאחר פלישת סין לטיבט בשנת 1959 הגיעו לאזור פוקהרה כ-300,000 פליטים טיבטים, המתגוררים בכפרים סביב העיר עד היום. הפלישה גם חסמה את נתיב המסחר החשוב שעבר באזור, בין סין להודו. עד שנות ה-60 היה ניתן להגיע לפוקהרה רק רגלית, ובניית הכביש הראשון המחבר בין העיר לבירה קטמנדו הסתיימה רק בשנת 1968. כיום יש בעיר שדה תעופה קטן.
התושבים משתייכים למגוון קבוצות אתניות של נפאל, ובעיקר לבני הקאס (Khas), גורונג (Gurung) ומגאר (Magar). מבחינת דתית רוב התושבים הם הינדים, ומיעוטם בודהיסטים, בנוסף לקהילה קטנה של מוסלמים.
תיירות

העיר מהווה אחד ממוקדי התיירות של המדינה, ובסיס יציאה עבור מטיילים לטרקים בהרי ההימלאיה הנפאליים הסמוכים, כגון האנאפורנה, וכן לפעילויות ספורט אתגרי כגון רפטינג, צניחה חופשית, באנג'י ועוד. בהתאם לכך, גם עיקר כלכלתה מבוססת על התיירות.
אזור התיירות נמצא באזור ה"לייק סייד" (או "ביידאם"), הסמוך לאגם, וכולל בתי מלון ואכסניות, בתי קפה ומסעדות מערביות רבות, חנויות לממכר ציוד לטרקים וסוכנויות טיולים.
נמל התעופה פוקהרה משרת את העיר.
גלריה

רכס האנאפורנה, כפי שנשקף מסטופת השלום העולמי, בגבעה מעל העיר.
מראה של עמק פוקהרה
מפה המראה את מיקומה של פוקהרה בנפאל
שדה התעופה של פוקהרה
הערות שוליים

↑  Nepal: Municipal Division (Districts and Local Units) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559871205171  BnF: cb11945255q (data)  GND: 4046492-1  LCCN: n82128656  NKC: ge627625  VIAF: 235474946   WorldCat (עם VIAF): 235474946
ריצ'רד ו. ספנסר

ריצ'רד ווהן ספנסר (באנגלית: Richard Vaughn Spencer;‏ נולד ב-18 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. כיהן כמזכיר הצי ה-76 של ארצות הברית מאוגוסט 2017 עד נובמבר 2019. בחודש יולי 2019 שימש בו-זמנית במשך כשבוע כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל ולאחר מכן, גם כשבוע, כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית. ספנסר שירת כטייס בחיל הנחתים של ארצות הברית בין השנים 1976 – 1981. לפני כניסתו לפוליטיקה היה סגן יושב הראש וסמנכ"ל כספים ראשי של חברת Intercontinental Exchange מנובמבר 2001 ועד ינואר 2008.
ביוגרפיה

ספנסר נולד בווטרברי, קונטיקט שבארצות הברית. הוא למד ברולינס קולג' שבפלורידה, שם הוא התמחה בכלכלה. לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל הנחתים ושירת כטייס בין השנים 1976–1981.
קריירה

לאחר שחרורו מחיל הנחתים בדרגת קפטן, הוא עבד בוול סטריט במשך כ-15 שנים וכמו-כן החזיק במשרות בחברות גולדמן זקס; בר סטרנס; דונלדסון, לפקין וג'רנט; א.ג. בקר; פיין וובר; ומריל לינץ'.
בין השנים 2009–2015 הוא שירת ב"מועצה הביטחונית העסקית" (Defense Business Board), צוות ייעוץ של מחלקת ההגנה וכחבר בצוות הניהולי של ראש המבצעים הימיים.
מזכיר הצי

ביוני 2017 מינה נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ את ספנסר כמזכיר הצי ה-76. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-1 באוגוסט 2017, וב-3 באוגוסט הוא הושבע לתפקידו.
ב-15 ביולי 2019 קיבל ספנסר על עצמו לשמש בתפקיד מזכיר ההגנה בפועל ואמר שהוא "מצפה להמשיך לשמש בתפקיד זה עד שמינויו של מזכיר ההגנה הקבוע תאושר על ידי הסנאט והוא יתפוס את תפקידו. בזמן זה אמשיך לשמש כמזכיר הצי". ב-23 ביולי, עם כניסתו לתפקיד מזכיר ההגנה של מארק אספר, קיבל ספנסר על עצמו את תפקיד סגן-מזכיר ההגנה בפועל ומילא תפקיד זה עד לכניסתו של דייוויד נורקוויסט ב-31 ביולי 2019.
ספנסר פוטר מתפקידו ב-24 בנובמבר 2019.
הערות שוליים

1 2  "Letter from Acting Secretary of Defense Richard V. Spencer to Pentagon". news.usni.org. July 15, 2019.
↑  "Appointments and Resignations - Secretary of the Navy: Who Is Richard Spencer? - AllGov - News". AllGov.
↑  U.S. Navy. "U.S. Navy Biographies - Richard V. Spencer".
↑  Ellen Mitchell, "President Trump moves to fill out top ranks at Pentagon". TheHill, 04/03/17
↑  LaGrone, Sam (August 1, 2017). "Senate Confirms Richard V. Spencer as SECNAV, Ellen Lord as Pentagon Acquisition Chief". USNI News.
↑  Drew, Jonathan (August 3, 2017). "Marine Vet Richard V. Spencer Takes Over as Navy Secretary". Military.com.
↑  פשעי המלחמה: הודח מזכיר הצי שלא ציית לטראמפ, באתר ynet, 25 בנובמבר 2019
ג'ורג'ו פאריזי

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1948 (בן 76) רומא, איטליה 
 ענף מדעי:  תורת השדות הקוונטית, DGLAP evolution equations, Kardar–Parisi–Zhang equation, פיזיקה, מערכת מורכבת, מכניקה סטטיסטית, זכוכית ספין, פיזיקה תאורטית 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 מוסדות:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא  אוניברסיטת טור ורגטה של רומא 
 תלמידי דוקטורט:  Pierfrancesco Urbani 
 פרסים והוקרה:  Clarivate Citation Laureates (2021)  פרס נובל לפיזיקה (2021)  פרס פומרנצ'וק (2018)  פרס לארס אונסאגר (2016)  Microsoft Award (2007)  Lagrange Prize  פרס וולף לפיזיקה (2021)  פרס פיזיקת חלקיקים ואנרגיה גבוהה (2015)  מדליית מקס פלאנק (2011)  פרס שלושת הפיזיקאים (2011)  פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (2005)  פרס אנריקו פרמי (2002)  פרס דיראק של המרכז הבין-לאומי לפיזיקה תיאורטית (1999)  מדליית בולצמן (1992)  פרס פלטרינלי (1986) 
 אתר רשמי
 
ג'ורג'יו פריזי (באיטלקית: Giorgio Parisi; נולד ב-4 באוגוסט 1948) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי, שמחקרו התמקד בתורת השדות הקוונטיות, פיזיקה סטטיסטית ומערכות מורכבות. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2021 ביחד עם קלאוס האסלמן וסוקורו מנבה על "גילוי ההשפעה ההדדית של אי-סדר ופלקטואציות במערכות פיזיקליות מקנה מידה אטומי ועד פלנטרי".
ג'ורג'יו פריזי קיבל את התואר שלו מאוניברסיטת רומא בשנת 1970 בהנחייתו של ניקולה קבבו. הוא היה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה (1973–1974) ובאקול נורמל סופרייר (1978–1977). מ-1981 ועד 1992 הוא היה פרופסור מן המניין לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת טור ורגטה של רומא וכיום הוא פרופסור לתיאוריות קוונטיות באוניברסיטת רומא.
בנוסף על פרס נובל, פריזי זכה גם בפרס דיראק, מדליית מקס פלאנק ופרס וולף.
אוצר לאומי (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון טורטלטאב 
 הופק בידי:  ג'רי ברוקהיימר
 תסריט:  ג'ים קאוף, אורן אביב מריאנה וקורמאק וויברליי
 עריכה:  ויליאם גולדנברג 
 שחקנים ראשיים:  ניקולס קייג' דיאן קרוגר ג'סטין ברת'ה שון בין ג'ון ווייט
 מוזיקה:  טרבור רבין 
 צילום:  כלב דשנל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, סרטי ג'רי ברוקהיימר, Saturn Films, Junction Entertainment 
 חברה מפיצה:  פורום פילם
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בנובמבר 2004
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט שוד, סרט חיפוש מטמון, סרט הרפתקאות, סרט מתח, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  ניו ג'רזי, וושינגטון די. סי., ניו יורק, פנסילבניה 
 תקציב:  100,000,000‏$
 הכנסות:  347,512,318‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   nationaltreasure
 סרט הבא:  אוצר לאומי: ספר הסודות
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוצר לאומי (באנגלית: National Treasure) הוא סרט הרפתקאות שצולם בארצות הברית בשנת 2004. הסרט עוסק בחבורת מחפשי אוצרות שמתחקים אחרי אוצר קדום. הסרט כולל גנבה של הצהרת העצמאות של ארצות הברית ומתעסק בין השאר באבירים הטמפלרים ובבונים החופשיים. הסרט כולל כמה אלמנטים שמוזכרים גם בספר צופן דה וינצ'י שיצא לאור ב-2003.
תקציר העלילה

בנג'מין פרנקלין גייטס (ניקולס קייג'), נצר למשפחת גייטס וצוללן חילוץ והצלה לשעבר בצי ארצות הברית, הולך בעקבות אבותיו ומנסה להתחקות אחרי אגדה על אוצר קדום של האבירים הטמפלרים/הבונים החופשיים. לפי האגדה בזמן המהפכה האמריקאית החביאו אנשי הבונים החופשיים אוצר ענק בשווי מיליארדי דולרים.
גייטס מגלה שישנה מפה מאחורי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. חברו איאן הואו מציע לגנוב אותה אך גייטס מסרב, מה שגורם לאיאן לנסות לרצוח אותו. דרכיהם של גייטס ואיאן נפרדות, וגייטס חש מחויב לגנוב את ההכרזה כדי להגן עליה לפני שאיאן יגיע אליה. גייטס ועוזרו ריילי פול נעזרים באביגייל צ'ייס (אחראית הארכיון הממשלתי). לאחר גנבת ההכרזה הם נאלצים לברוח מסוכני ה-FBI
שחקנים ודמויות

ניקולס קייג' - בנג'מין גייטס, קריפטולוג וצייד אוצרות
האנטר גומס - בנג'מין גייטס הצעיר
דיאן קרוגר - דוקטור אביגייל צ'ייס, ארכיונאית בארכיונים הלאומיים
ג'סטין ברת'ה - ריילי פול, האקר
שון בין - איאן האו, יזם וצייד אוצרות
ג'ון ווייט - פטריק גייטס, אביו של בנג'מין
הארווי קייטל - פיטר סאדאסקי, סוכן FBI
כריסטופר פלאמר - ג'ון אדמס גייטס, אביו של פטריק וסבו של בנג'מין
ג'ק קוניג - צ'ארלס קרול הצעיר
דייוויד דיין פישר - שו
סטיוארט פינליי-מק'לין - פאוול
אולג טקטארוב - ויקטור שיפן
סטיבן פופ - פיל מק'רגור
אני פאריס - הסוכנת ג'ונסון
מארק פלגרינו - הסוכן דוז
ארמנדו ריסקו - הסוכן הנדריקס
אריק קינג - הסוכן קולפקס
ג'ייסון אירלס - תומאס גייטס
השראה

אוצר שמשתמש בהצהרת העצמאות כרמז לקיומו מוזכר בספרי "צופן ביל" שנקברו במקום לא ידוע בבדפורד וירג'יניה. הסרט גם משתמש בעובדות היסטוריות אמיתיות כמו העובדה שבזמן המהפכה האמריקאית האמריקאים נהגו להשתמש למסמכים שלהם בדיו סתרים, כמו צופן ארנולד.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט המשך הנקרא "אוצר לאומי: ספר הסודות".