stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתור אדמס
קורות חיים

נולד ב-1885 באסקילסטונה(אנ'), שוודיה, בן שלישי של אב סקוטי ואם יהודיה ילידת סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית. האב, אלכסנדר אדמס, מהנדס נפטר ב-1891, כשאדמס היה בן שש בלבד. האם, מורה במקצועה חזרה עם שלושת ילדיה לרוסיה. האם נפטרה גם היא, כשאדמס היה רק בן עשר ושלושת הילדים פוזרו בין קרובי משפחה שונים. הצעיר שבהם, אדמס, נשלח לכפר צ'ודובו, מחוז נובגורוד, אל קרוביה של האם, שם העביר עוד שלוש שנים מילדותו. ב-1898, בן 13 הוכנס לבית ספר צבאי של הצי הרוסי וכעבור שנה הועבר לבית ספר להנדסת מכרות ליד סנקט פטרבורג, שם למד עד גיל 18 והפך גם למהפכן.
החל לעבוד במפעלים שונים באוקראינה, תחילה בעיר ניקולייב (כיום מיקולייב) ואחר כך בשכנתה חרסון ואז גם הצטרף למפלגה הבולשביקית. במסגרת זו לקח חלק פעיל בהכנות לקראת מהפכת 1905. הוא נאסר באוגוסט 1904 על ידי האוכרנה, משטרת הצאר הרוסי באשמת פעילות תעמולתית מהפכנית, הוכה כמעט למוות וישב בכלא כשנה עד שבספטמבר 1905 נשפט סוף סוף ונידון לעשרים שנות מאסר. העונש הכבד הומתק תחילה לשש שנים בלבד וכעבור חודש הוא קיבל חנינה ושוחרר מכלאו. זכר לעינוייו בתקופה זו הוא נשא על גופו עד יומו האחרון, צליעה, קושי בראיה, צלקות ועוד.
מיד עם שחרורו הוא חזר לפעילות תעמולתית מהפכנית וביוני 1906 נאסר שוב. נידון לגלות בקרליה, שבגבול פינלנד. נמלט ממקום גלותו, דרומה, אך נתפש באודסה על ידי האוכרנה, שוב ונידון הפעם לגלות בסיביר. בדרך למקום גלותו החדש הצליח לברוח, והפעם כבר ברח לחלוטין מרוסיה. הוא הגיע תחילה לפינלנד ומשם, אחרי שעבר בכמה וכמה מדינות ברחבי העולם הגיע לקנדה.
בינואר 1909 התקבל אדמס ללימודי הנדסה באוניברסיטת טורונטו ובסיומם הפך למהנדס. בשנים 1913 - 1919 עבד במקומות שונים בקנדה ובארצות הברית, כמהנדס. ב-1916, עוד לפני שנכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא ארצות הברית במסגרת טכנית, כמהנדס ובמסגרת זו אף התקדם והגיע עד לדרגת מייג'ור סמוך לפני שחרורו, ב-1919. באותה שנה, מיד כשהשתחרר מהצבא היה אחד ממייסדי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עוד באותה שנה, כשהגיעה לארצות הברית משלחת סחר סובייטית הוא הצטרף אליה.
בראשית 1921, כששבה המשלחת, שב גם אדמס לברית המועצות, בה ראה את מולדתו. הוא התגורר תחילה בפטרוגרד (סנקט פטרבורג) וסייע כנראה לחיסולו של מרד קרונשטאדט שם, במרץ 1921 ואז זומן למוסקבה והחל לטפס בסולם הדרגות הביורוקרטי הקומוניסטי.
במשך כארבע שנים מילא תפקידי ניהול בגופים רשמיים שונים עד שב-1925 מונה לסגן יו"ר מועצת המנהלים של התעשייה האווירית הסובייטית, תפקיד בו כיהן במשך 10 שנים. בתקופה זו הירבה לנסוע במסגרת תפקידו לארצות הברית ולאירופה ויצר שם קשרים רבים עם מדעני צמרת. המידע המדעי והתעשייתי שהשיג בקשריו אלה הועבר למודיעין הצבאי הסובייטי והיה מועיל עד כדי כך, שב-1935 צורף לג.ר.או. באופן רשמי.
מרגל

מיד עם גיוסו הפורמלי ולאחר אימון קצר בלבד נשלח אדמס לרגל בארצות הברית, כשהוא מתחזה לאזרח קנדי. שם הקוד שניתן לו - "אכילס". הוא הקים בארצות הברית חברת הנדסה והפעיל רשת ריגול סובייטית שהצליחה לחדור למפעלים תעשייתיים צבאיים אמריקאיים שונים. פעילות הריגול שלו סבלה ממעצור קל בשנת 1938, כשנמצא מי שהטיל בו רפש כלשהו בפני השלטונות הסובייטיים. היות שהייתה זו תקופת שלטון האימים הרצחני של סטלין, הוא זומן לחקירה במוסקבה (מי שהחליף אותו זמנית, אז, היה ג'ורג' קובאל, מרגל יהודי סובייטי מפורסם בזכות עצמו), אך בניגוד לרבים אחרים באותה תקופה, אדמס לא נרצח אלא הצליח להפיג את החשדות נגדו. ב-1939 הוא חזר לארצות הברית והמשיך במעשי הריגול שלו ושל הרשת שטווה, כאילו לא עמד כחוט השערה בפני "טיהור".
רשת הריגול של אדמס בארצות הברית הגיעה לשיא הצלחתה בשלביה המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, כאשר סוכנים אחדים שלה הצליחו להסתנן לשלוחות שונות של פרויקט מנהטן. ידוע כיום שלאדמס היה החל מ-1943, לפחות סוכן אחד בתוך המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, קלרנס היסקי(אנ'). כמו כן, היו לו מקורות בתוך מעבדת פצצת האטום שבאוק רידג', טנסי. וכגולת הכותרת, סוכן אחר, בלתי ידוע עד היום, המכונה בשם "Eskulap" הצליח למסור לאדמס וממנו לברית המועצות, במהלך 1943–1944 אלפי מסמכים חיוניים וסודיים ביותר הקשורים לפרויקט. כל הפרויקט היה חשוף לחלוטין לידיעת הסובייטים כתוצאה מפעילותו של אדמס, כולל רשימת כל רכיבי פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסקי ואף דגימות פיזיות של אורניום מועשר ומים כבדים.
ה-FBI האמריקאי החל לעקוב אחר אדמס רק בנובמבר 1944, אף על פי שידיעות על פעילותו ופגישותיו עם מדענים הקשורים לפרויקט מנהטן החלו להגיע למודיעין הצבאי האמריקאי כבר ב-1943. כתב אישום חתום כבר היה מוכן להפעלה כנגד אדמס. משום מה מחלקת המדינה מנעה ממשרד המשפטים לעוצרו ולהעמידו לדין במשך כל התקופה שעד לסיום מלחמת העולם השנייה. ההסבר שניתן מאוחר יותר היה "חשש מתקרית דיפלומטית". שנים לאחר מעשה הסתבר שמרגל סובייטי אחר, קים פילבי, שפעל בבריטניה הוא שהצליח למנוע את מאסרו של אדמס.
בסוף 1946, אחרי כשנה בה הסתתר מה-FBI בבתי מסתור שונים ברחבי ארצות הברית וקנדה הצליח אדמס להמלט חזרה לברית המועצות.
סוף הדרך

אדמס המשיך לשרת ב-GRU עוד כשנתיים לאחר חזרתו לברית המועצות ואז, בן 63 פרש מעסקי הריגול, במסגרת טיהור שבוצע בג.ר.או כנגד "קוסמופוליטיים חסרי שורשים". בעשרים השנים הבאות הוא הועסק בסוכנות הידיעות הסובייטית TASS, כפרשן פוליטי. הוא נפטר ב-1969. שלושים שנה לאחר מותו, ביוני 1999 הכריז נשיא רוסיה בוריס ילצין על הענקת אות גיבור הפדרציה הרוסית, למרגל החשוב ביותר של ברית המועצות בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

קלאוס פוקס
הערות שוליים

1 2  "Kim Philby tipped off Russian master spy", טיימס, 28 בפברואר 2014
↑  "The Secret World: A History of Intelligence"
↑  "Communist Activities Among Aliens and National Groups"
↑  "אדמס, ארתור אלכסנדרוביץ'", אתר War Heroes (ברוסית)
טוביה סולמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) שכונת התקווה, תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
טוביה סולמי (נולד ב-1939) הוא משורר ישראלי, חוקר יהדות תימן.
ביוגרפיה

טוביה סולמי נולד בשכונת התקווה בתל אביב. למד היסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1965–1969 ערך את הביטאון "אפיקים" שהקים, בין השאר, לצד יוסף דחוח-הלוי, ומאז משמש כחבר הנהלה ומערכת. הנהיג את המאבק בדבר חטיפת ילדי תימן ב-1966, והיה חבר בוועדה הציבורית שעסקה בעניין זה. ב-1967 השתתף במאבק תושבי כפר תוחלת שכפר חב"דהשכן ביקש להשתלט עליו.. בין השנים 1969–1993 עבד כמזרחן במשרד הביטחון. חבר הנהלה בעמותות "אעלה בתמר" ובית מורשת יהדות תימן בראש העין. מאז 1996 עד 2018 סולמי ניהל את בית יהודי תימן בפתח תקווה. זוכה פרס שבזי לשירה לשנת תשס"ה 2005. יקיר העיר פתח תקווה לשנת תשע"א.
פרסומים > שירה

תפילה לגולים בעולמם, תל אביב: אפיקים, 1974.
שתי גדות למוצררה, תל אביב: אפיקים, 1978.
שתי גדות לאיילון (מוצררה). תל אביב. אעלה בתמר. 2017 מהדורה שנייה מורחבת.
בטרם גשם, תל אביב: אפיקים, 1978.
עד עלות השחר, תל אביב: אפיקים, 1980.
אל הר ההר, תל אביב: אפיקים, 1983.
כרם היה לתימנים. תל אביב. אעלה בתמר. 2005
ואף על פי כן. תל אביב. אעלה בתמר. 2015
שירי מבול בנגב, הוצאת אעלה בתמר, 2024
דוקומנטרי
מושב בטחה - פלא ציוני בנגב. תל אביב. אעלה בתמר. 2011
לקריאה נוספת

גלוסקא, יצחק, "עברית ישנה וחדשה בשירת תימן הצעירה בישראל", עטרת יצחק, תשסד, עמ' 145–176.
דחוח-הלוי, יוסף, "[על] טוביה סולמי, 'עד עלות השחר'", אפיקים ע"ה, תשמא, עמ' 20–21.
Wagner, Mark S., "The Flying Camel and the Red Heifer: Yemenite Poets in Modern Israel", Tema 10, 2007, pp. 233-256.
הערות שוליים

↑  שמעון כהן, כך איתרתי ילדי תימן שנחטפו, באתר ערוץ 7, 16 בינואר 2007
↑  עצרת מחאה בקשר להיעלמות 260 ילדי עולים מתימן: ביקורת על ועדת השירותים הציבוריים, דבר, 22 בספטמבר 1966; עצרת מחאה בענין ילדי תימן שנעלמו, מעריב, 22 בספטמבר 1966
↑  תושבי תוחלת נשאו ארון מתים; 2 נפצעו בהתנגשות עם המשטרה, מעריב, 28 בפברואר 1967
↑   אילן ברקוביץ', בספר סולמי מוכיח בעיקר את אנשי המחאה נגד הממשלה, באתר הארץ, 26 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311732705171  BnF: cb167402117 (data)  ISNI: 0000 0000 6694 5454  LCCN: n82253090  VIAF: 40739689   WorldCat (עם VIAF): 40739689
ויליאם איגן

ויליאם אלן איגן (באנגלית: William Allen Egan;‏ 8 באוקטובר 1914 –  6 במאי 1984) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלסקה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלסקה הראשון מיום קבלתה כמדינה בארצות הברית ב-3 בינואר 1959 ועד 1966 ולאחר מכן בשנים 1970–1974. כמו כן הוא כיהן כ"סנאטור צללים" מטעם טריטוריית אלסקה מ-1956 ועד כינונה כמדינה. כמי שנולד בואלדז (אנ'), איגן הוא אחד משני המושלים היחידים בתולדות אלסקה שנולד בה, בנוסף לביל ווקר. איגן היה מועמד הדמוקרטים בכל חמש מערכות הבחירות הראשונות של אלסקה למשרת המושל.
ראשית חייו

ויליאם איגן נולד בואלדז (אנ') למשפחת כורים, כאחד משישה ילדים. הוא גודל על ידי אמו, קורה, לאחר שבגיל שש הוא התייתם מאביו שנספה במפולת שלגים. כשהיה בן 10, הוא כבר עבד במפעל שימורים, כדי לסייע בפרנסת המשפחה. הודות לאי קיומם של חוקי נהיגה בטריטוריית אלסקה, במהלך שנות ה-20, למד איגן לנהוג כבר בגיל צעיר, כשהוא הוביל תיירים בחודשי הקיץ. כשהיה בן 14, הוא כבר נהג במשאיות עפר עבור נציבות הכבישים של אלסקה. ב-1932, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ואלדז, ונשא את נאום הבוגרים בטקס הסיום, החל איגן לגלות עניין בפוליטיקה.
באותה שנה, סנדקו של איגן, אנתוני דיימונד, עורך דין מקומי, שכיהן פעמיים כראש עיריית ואלדז וכחבר הסנאט של אלסקה, התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נציג הטריטוריה, ללא זכות הצבעה, בבית הנבחרים של ארצות הברית. על אף אי יכולתו להצביע, נציג כזה יכול היה לפנות לחברים אחרים של הבית ולבצע פעולות שדלנות, הן לטובת הצעות חוק והן לטובת קבלתה של אלסקה כמדינה. דיימונד נבחר לתפקיד, והפגיש את איגן הצעיר, שראה בדיימונד כמנטור שלו, עם הפוליטיקה של הטריטוריה ועם זו הפדרלית. דיימונד נהג לשלוח לוואלדז עותקים של הפרוטוקולים של דיוני בית הנבחרים, כדי שאיגן יקרא בהם.
קריירה פוליטית

לאחר שהלך בדרכי סנדקו, התמודד איגן בהצלחה כמועמד הדמוקרטים כנציג ואלדז בבית הנבחרים של טריטוריית אלסקה ב-1940, תפקיד בו הוא כיהן עד 1945. הוא נבחר לתפקיד עוד שלוש פעמים רצופות, וכיהן בו בשנים 1947–1953. בנובמבר 1940 נשא איגן לאישה את דסדיה ניבה מקיטריק, שהגיעה זמן קצר קודם לכן לוואלדז מקנזס. לשניים נולד בן בשם דניס, לימים פוליטיקאי בזכות עצמו. במלחמת העולם השנייה, כאשר באיים האלאוטיים השייכים לאלסקה נערך קרב בין ארצות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית, המשיך איגן בקריירה הפוליטית שלו. כאשר עוד כיהן בבית הנבחרים, הוא נבחר ב-1946 כראש עיריית ואלדז. ב-1953 נבחר איגן לסנאט של הטריטוריה, וב-1956 הוא נבחר כסנאטור צללים מטעם הטריטוריה, לצידו של ארנסט גרינינג.
ועידת החוקה של אלסקה

לאחר תום המלחמה, הגיעו לקיצם הבידוד הגאוגרפי והפוליטי של אלסקה. סלילת אלסקן הייווי (אנ'), שקישרה את הטריטוריה ל-48 המדינות ולקנדה, בנוסף לנוכחות הצבאית המוגברת עקב המלחמה הקרה מול ברית המועצות השכנה, קירבו את אלסקה לשאר חלקי אמריקה הצפונית.
ב-1955 הורה בית המחוקקים של אלסקה על כינוסה של ועידת חוקה כדי לנסח את חוקת המדינה כך שתתאים לאישורו של הקונגרס של ארצות הברית. הוועידה התכנסה בנובמבר אותה שנה בקמפוס אוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס. איגן, כסנאטור מטעם הטריטוריה, נבחר להוביל את הגוף שינסח את חוקת המדינה החדשה. לאחר תום הוועידה שנה לאחר מכן, הוגשה חוקת אלסקה למשאל עם שנערך ב-1958 ובו היא אושרה בקלות. סוגיית קבלתה של אלסקה כמדינה עלתה להצבעה בקונגרס של ארצות הברית שנה לאחר מכן. הנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על החוק לקבלתה של אלסקה כמדינה ה-49 של ארצות הברית.
מושל אלסקה

המועד לקבלתה של אלסקה כמדינה נקבע ל-3 בינואר 1959. איגן החליט להתמודד בבחירות למשרת מושל אלסקה ולהיות הראשון שיכהן בתפקיד. הוא ניצח בבחירות ועם קבלתה של אלסקה כמדינה הוא הושבע לתפקיד. במהלך תקופת כהונתו הראשונה הוא פיקח על המעבר של גופי הממשל מהטריטוריה למדינה. איגן גם עודד השקעות במדינה החדשה, בעיקר את תעשיית הנפט והתיירות שהתפתחו אט אט. במהלך רעידת האדמה באלסקה של 1964, שעד היום נותרה אחת החזקות בהיסטוריה של העידן המודרני, פיקח איגן על הטיפול של המדינה באסון וניהל אותו.
לאחר שב-1966 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל, הוא נבחר שוב ב-1970, אז כיהן בתקופת כהונתו השלישית עד 1974. גילויו של הנפט במפרץ פרודו ב-1968 ומשבר האנרגיה העולמי שפרץ ב-1973 בעקבות מלחמת יום הכיפורים, היו אירועים משמעותיים במהלך תקופת כהונתו האחרונה של איגן, כאשר הדרישה ההולכת והגדלה לנפט הייתה גורם מרכזי בפוליטיקה המדינתית. בסוף אותה שנה חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על חוק ההרשאה לקו צינור נפט טרנס-אלסקה (אנ'), חוק שהפחית את תלותה של ארצות הברית בנפט של מדינות אופ"ק. פוליטיקאים סביביתניים רבים במדינה התנגדו במרירות לחקיקה פדרלית זו. בבחירות של 1974 הובס איגן על ידי ג'יי המונד.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל פרש איגן מן החיים הציבוריים. ויליאם איגן נפטר באנקורג' עשר שנים לאחר מכן, ב-6 במאי 1984, בגיל 69, כתוצאה מסרטן הריאה. גופתו נשרפה ואפרו פוזר בהרים שסביב ואלדז. בנו, דניס איגן, כיהן כראש עיריית ג'ונו בשנים 1995–2000, וכחבר הסנאט המדינתי בשנים 2009–2019.
ב-1971 קיבל איגן את התואר "תושב אלסקה של השנה", ובשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלסקה.
יום הולדתו, 8 באוקטובר, מצוין באלסקה כ"יום ויליאם איגן".
על שמו נקראו "מרכז הכנסים והמרכז האזרחי על שמם ויליאם א. איגן" שבאנקורג', דרך איגן שבג'ונו, דרך איגן שבואלדז, וספריית אוניברסיטת דרום-מזרח אלסקה שבג'ונו.
רינאט אחמטוב

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1966 (בן 58) Jalal-Abad Region, ברה"מ 
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 ידוע בשל:  היותו הבעלים של שחטאר דונצק
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית וסיל סטוס של דונצק (2001) 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 מקצוע:  כלכלן
 תפקיד:  חבר הפרלמנט האוקראיני
 מפלגה:  מפלגת האזורים
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בת זוג:  ליליה ניקולאייבנה סמירנובה
 פרסים והוקרה:  Honored Worker of Physical Culture and Sports of Ukraine  מדליית הכבוד לכורים, דרגה 1  מדליית הכבוד לכורים, דרגה 2  מדליית הכבוד לכורים, דרגה 3  מסדר הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה  5  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 2  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 1  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3  אזרחות כבוד של מחוז דונצק 
 
רינאט לאונידוביץ' אחמטוב (באוקראינית: Рінат Леонідович Ахметов, בטטרית: Ренат Леонид улы Әхмәтов) הוא איש עסקים ואוליגרך אוקראיני ממוצא טטרי. הבעלים של קבוצת הכדורגל שחטאר דונצק, מייסד ונשיא SCM אחזקות (Систем Кепітал Менеджмент). הוא פעיל במפלגת האזורים ומאז 2007 הוא חבר הפרלמנט האוקראיני. הוא נחשב לאדם העשיר ביותר באוקראינה.
ביוגרפיה

אחמטוב נולד בדונצק שבאוקראינה הסובייטית דאז למשפחת פועלים מוסלמית סונית ממוצא וולגה-טטרי, אביו היה כורה בפוטילובסקאיה ואמו הייתה זבנית. אחיו הבכור של רינאט, איגור אחמטוב עבד אף הוא במכרה, בכריית פחם אך פוטר עד מהרה.
ב-2001 סיים אחמטוב את האוניברסיטה הלאומית של דונצק והתמחה בתחום הכלכלה. הוא היה למומחה בנקאי וראש הבנק העירוני של דונצק. ב-1996 התמנה לנשיא קבוצת הכדורגל שחטאר דונצק ומאז הוא נושא תפקיד זה.
אחמטוב הקים בשנת 2000 את ‏SCM אחזקות שהפכה לאחת מחברות התעשייה והפיננסים הגדולות באוקראינה, עם מחזור שנתי של 18.539 מיליארד דולר ב-2009, שוויה של החברה מוערך ב-16 מיליארד דולר. במרץ 2004 הפך אחמטוב לנשיא החברה.
חייו האישיים

נשוי לליליה ניקולייבנה סמירנובה, ולהם שני בנים (דמיר ואלמיר אחמטוב).
צ'ארלס הרייד

צ'ארלס נלסון הרייד (באנגלית: Charles Nelson Herreid;‏ 20 באוקטובר 1857 –  6 ביולי 1928) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית הרביעי בשנים 1901–1905. לפני כן, בשנים 1893–1897 הוא כיהן כסגן מושל המדינה השלישי.
ראשית חייו

צ'ארלס הרייד נולד במחוז דיין שבוויסקונסין, כבנם של נלס אולסן הרייד ושל תון קיטלסון הרייד, שניהם מהגרים מנורווגיה. הוא למד באוניברסיטת גיילסוויל שבוויסקונסין בשנים 1874–1878, ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנים 1880–1882. ב-1881 הוא נשא לאישה את ג'אנט א. סלייד, והם עברו ב-1883 למחוז מקפרסון שבטריטוריית דקוטה (כיום בדקוטה הדרומית), שם הוא כיהן כשופט המחוז בשנים 1881–1891.
קריירה

הרייד נבחר כסגן מושל דקוטה וכיהן בתפקיד בשנים 1893–1897 תחת המושל צ'ארלס שלדון. הוא שימש כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במדינה בשנים 1898–1900, אז הוא נבחר כמושל דקוטה הדרומית. הוא כיהן כמושל מ-8 בינואר 1901 ועד 3 בינואר 1905.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, נעשו מאמצים לביצוע רפורמות בחוק הפלילי של המדינה, והפחתה בתעריפי הרכבות סייעה להקלת מצוקתם של החקלאים. הרייד פעל להרחבת בתי הספר המדינתיים, לטיפול באינדיאנים, ופיתוח כבישים טובים. במהלך תקופת כהונתו השנייה, הושגה שליטה על העסקים הגדולים, וכן על הכוח של המנגנונים הפוליטיים.
לאחר כהונתו

הרייד סירב להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, ושב לעיסוקו בעריכת דין בעיר אברדין. בנוסף לפעילותו הפוליטית ועיסוקו בעריכת דין, הוא היה במשך כל ימי חייו מנהל של חברת ביטוח, נשיא בנק, ראש מנהל המזון של דקוטה הדרומית, יושב ראש מחנות האימונים הצבאיים של המדינה, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויסקונסין, וחבר במועצת נגידי החינוך של דקוטה הדרומית. הוא גם שימש כחבר הוועד של הצלב האדום האמריקאי בדקוטה הדרומית.
מותו

צ'ארלס הרייד נפטר באברדין ב-6 ביולי 1928 בעקבות הרעלת מזון. הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד ממוריאל פארק שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1449.
וורן גרין

וורן אוורט גרין (באנגלית: Warren Everett Green;‏ 10 במרץ 1869 –  27 באפריל 1945) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1913–1915 ובשנים 1923–1927, וכמושל דקוטה הדרומית ה-13 בשנים 1931–1933.
ראשית חייו

וורן גרין נולד במחוז ג'קסון שבוויסקונסין, כבכור במשפחה של שמונה ילדים. משפחתו היגרה לטריטוריית דקוטה והתיישבה במחוז המלין באביב 1881. גרין גדל שם והמשיך לעסקי חקלאות. הוא שירת במגוון של משרות מקומיות, כולל 12 שנים כנשיא מועצת החינוך המקומית. ב-1899 נשא גרין לאישה את אליזבת ג'יין פרלמנט, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
קריירה פוליטית

גרין כיהן שלוש תקופות כהונה בסנאט של דקוטה הדרומית. הוא נבחר לתפקיד ב-1906, ב-1922 וב-1924. הוא כיהן כחבר מועצת הצדקה של המדינה בשנים 1913–1920.
ב-1930 נבחר גרין כמושל דקוטה הדרומית, והחל את כהונתו בראשית תקופת השפל הגדול. הוא ירש חוב מדינתי גדול שעליו הוא הגיב ברפורמת מס, בקיצוצים בתקציב, ובארגון מחדש של רשויות רווחה של המדינה. הוא הפחית את השכר בשיעור של עשרה עד עשרים אחוזים, והיה עליו להתמודד עם בצורת, עם מכת חגבים, עם כשל ביבולים ועם מצב קשה במיוחד. ב-1932 הוא ניסה להתמודד לתקופת כהונה שנייה כמושל, אך נוצח על ידי טום ברי.
לאחר תום כהונתו, שב גרין לחוותו שבעיירה הייזל. ב-1936 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
מותו

וורן גרין נפטר במקום מגוריו האחרון, העיר ווטרטאון, ב-27 באפריל 1945. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הופ שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1454.
הערות שוליים

↑  "Warren E. Green, 75, Ex-Governor, Dies". Argus-Leader. April 28, 1945. p. 1. Retrieved September 11, 2018 – via Newspapers.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193072751  ISNI: 0000 0000 4507 950X  LCCN: no2005099214  SNAC: w6x38j0w  VIAF: 78520212   WorldCat (עם VIAF): 78520212
הפיכת הבעת' בסוריה (1963)

הפיכת הבעת' בסוריה (המכונה גם "מהפכת 8 במרץ") התרחשה ב-8 במרץ 1963 והובילה להדחתו של הנשיא נאזים אל קודסי ולהתחלת שלטון מפלגת הבעת' שנתמכה על ידי מצרים. ההפיכה הושפעה על ידי הפיכת הרמדאן שהתרחשה בעיראק בפברואר 1963 ובוצעה על ידי ההנהגה הצבאית של הבעת' ולא על ידי הנהגתה האזרחית. ההפיכה תוכננה ל-7 במרץ, אך נדחתה ביום מחשש מזליגת מודיעין לשלטונות.
רקע

סוריה הוקמה בשנת 1920 כממלכה הערבית של סוריה בהנהגת פייסל הראשון. מדינה זו תוכננה להיות ממלכה ערבית חדשה (ולא רק סורית), אשר דגלה בלאומיות ערבית. הממלכה קרסה לאחר כמספר חודשים, ונוצר המנדט הצרפתי בסוריה. בשלב זה התפחתו בסוריה תנועות שניסו ליצור זהות סורית (ובהן המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית) וכן תנועות קומוניסטיות או אסלאמיות. רוב הסורים בתקופה זו ראו עצמם כערבים, ולא כסורים. בתקופת המנדט נוצרה חברה מעמדית מאוד במדינה. סוריה הפכה לעצמאית עם תום המנדט ב-17 באפריל 1946 ונשלטה על ידי האליטה מתקופת המנדט. אליטה זו דעכה לאחר 1948 ועלייתו של הצבא בפוליטיקה.
בתקופה זו הוקמה מפלגת הבעת' על ידי מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר במהלך שנות ה-40 כתנועה חילונית, לאומנית סוציאליסטית ואנטי-מערבית. בשנות החמישים המפלגה הצליחה להתבסס בקרב מעמד הביניים העירוני וכן בכפרים. בשנת 1956 ארגנה מפלגת הבעת' את מחאת העבודה הראשונה בתולדות סוריה. אחת המחלוקות המרכזיות במפלגה היו האם ועד כמה לתמוך ברעיון השותפות המדינית עם מצרים אשר פורקה בסופו של דבר ב-1961. בנוסף על כך, חלקים מן המפלגה זנחו את רעיונות הפאן ערביות, ונמשכו יותר לסוציאליזם.
בנוסף על כך, בתקופה זו נוצר חוסר שביעות עממי כנגד האליטות השולטות במדינה, וכן מירמור מצד המיעוטים (דרוזים, עלווים, אסמאעילים) שלכאורה קופחו על ידי השלטונות.
תכנון ומהלך ההפיכה

תכנון ההפיכה החל עוד בשנת 1962 על ידי הוועדה הצבאית של הבעת'. בתחילה התכנון היה להשתלט על מספר בסיסים צבאיים, על האקדמיה הצבאית בעיר חומס ועל תחנת הרדיו של דמשק. לאחר תחילת התכנון, נוצרו קשרים בין המפלגה לבין קצינים בכירים בצבא הסורי.
בלילה שבין 7–8 במרץ, טנקים ויחידות נאמנות להפיכה החלו לנוע לעבר דמשק. במקביל המורדים הצליחו להשתלט על כוחות הצבא ברמת הגולן ובא-סווידא. לאחר שהושגה שליטה באזורים אלו והחלה התנועה הצבאית לדמשק, נכבשו גם מתקנים קריטיים כמו סניף הדואר המרכזי, תחנת הרדיו ומטה משרד הביטחון. עד שעות הבוקר הסתיים כיבוש כלל מתקני הצבא והשלטון המרכזיים. במהלך העימותים נהרגו כ-820 איש.
הפעולה הראשונה של השלטון החדש הייתה הקמת המועצה הלאומית לפיקוד המהפכה, שהורכבה משנים-עשר אנשי בעת ושמונה נאצריסטים ועצמאיים.
באוקטובר 1963, כשמונה חודשים לאחר ההפיכה, התקיימה ועידת מפלגת הבעת' הששית, בה חברו כוחות רדיקליים ומהפכנים יותר מסוריה ומעיראק לשכתב את מצע המפלגה. קציני הבעת' הסוריים, שרובם היו בני מיעוטים, ניצלו את השינוי לקדם את מעמדם ואת מקומם בסולם החברתי.
בפברואר 1964 התכנסה ישיבה מיוחדת של מפלגת הבעת', שבה הודחו המרקסיסטים מוועידת המפלגה. בתום כך היו האנשים העיקריים בשלטון חברי הוועידה הצבאית שעמדה מאחורי המהפכה.
ראו גם

ההפיכה בסוריה (1966)
מהפכת התיקונים בסוריה (1970)
מלחמת האזרחים בסוריה (משנת 2011 ואילך)
הערות שוליים

↑  יוחאי סלע, סוריה לאחר הפיכת קציני מפלגת הבעת´ – 1964-1963, באתר 25 באוקטובר 2013
↑  יוחאי סלע, מעמדו של הצבא הסורי לאחר הפיכת קציני הבעת´ – 1964-1963, באתר מגזין המזרח התיכון, ‏31 באוקטובר 2013
סופר וואי!

| --- | --- |

 סוגה:  הנפשה ממוחשבת, ילדים, חינוך, מדע בדיוני
 יוצרים:  אנג'לה סנטומרו
 מדבבים בעברית:  מיה אלון, קטי כהן, שחר קדוש, אליאור גרינברג, אוהד שחר, מייה קדוש, אלונה אלכסנדר, ניר ברק, גילן שחף, זוהר מידן, גיא זיידמן
 ארץ מקור:  קנדה, ארצות הברית 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  103
 הפקה
 חברת הפקה:  c.o.r.e toons DECODE Entertainment Inc. Out of the blue CBC
 הפצה:  PBS, נטפליקס 
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  PBS Kids
 רשת שידור בישראל:  Yes ערוץ A+
 תקופת שידור מקורית:  3 בספטמבר 2007 – 12 במאי 2016
 קישורים חיצוניים
 superwhy.com
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סופר וואי! (באנגלית: !Super Why) היא סדרת הנפשה ממוחשבת אמריקאית-קנדית לילדים, מסוגת חינוך ומדע בדיוני, אשר נוצרה על ידי אנג'לה סנטומרו.
הסדרה שודרה לראשונה ב-3 בספטמבר 2007 בערוץ PBS Kids. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2016 ב-Yes ובהמשך בערוץ A+. הסדרה היא בת 3 עונות ו-103 פרקים באורך 24 דקות כל אחד.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי ניסו שליו.
עלילה

הסדרה עוקבת אחר וואייט וחבריו שהם קוראי העל. בכל פרק, הם פותרים בעיות שונות בכפר האגדות, בעזרת כוח הקריאה, הדקדוק, הכתיבה וה-ABC.
הדמויות והמדבבים

במאי הדיבוב בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה הדס מוזס.
| שם הדמות | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- |
וואייט: מיה אלון
פיג: אליאור גרינברג
כיפה אדומה: קטי כהן
נסיכת האפונים: שחר קדוש
בנוסף, בדיבוב העברי דיבבו אוהד שחר, מייה קדוש, אלונה אלכסנדר, ניר ברק, גילן שחף, זוהר מידן, גיא זיידמן
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 65 | 65 | 3 בספטמבר 2007 | 21 בפברואר 2011 |
|  | 2 | 15 | 15 | 12 בספטמבר 2011 | 11 באוקטובר 2012 |
|  | 3 | 23 | 23 | 17 באוגוסט 2015 | 12 במאי 2016 |
רחביה רוזנבוים

רחביה רוזנבוים (נולד ב-29 באפריל 1934) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, המזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
קריירה ככדורגלן

רוזנבוים גדל בשכונת שפירא ובגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה. כעבור שלוש שנים הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, עמה זכה בגביע ובאליפות הליגה לנוער. בשנת 1951 הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון והחל לתפוס את מקומו בהרכב הפועל תל אביב, לצידם של כוכבי הקבוצה דאז, השוער יעקב חודורוב והקשר אשר בלוט. ב-5 בינואר 1952 כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, מול מכבי ראשון לציון.
עם הפועל תל אביב זכה רוזנבוים באליפות הראשונה של המועדון מאז קום המדינה, והשישית בסך הכל, בשנת 1957. בעונה זו שיחק רוזנבוים בכל משחקי הליגה והבקיע תשעה שערים, ביניהם צמד בניצחון 4–2 בדרבי מול מכבי תל אביב. בשנת 1961 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון שלה מאז קום המדינה (והשביעי בסך הכל), כשבישל לגדעון טיש את שער הניצחון בגמר הגביע מול האלופה דאז, הפועל פתח תקווה.
ב-12 באוקטובר 1962 שימש רוזנבוים כקפטן הפועל תל אביב במשחק הראשון אי פעם שנערך באצטדיון בלומפילד, מול שמשון תל אביב. ב-2 בדצמבר נחנך האצטדיון באופן רשמי במשחק חגיגי מול הקבוצה ההולנדית טוונטה אנסחדה, כשגם במשחק זה משמש רוזנבוים כקפטן הקבוצה.
רוזנבוים שיחק בהפועל תל אביב עד שנת 1964 ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל. רוזנבוים כבש 78 שערי ליגה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת מלך השערים של הפועל תל אביב בכל הזמנים. בסך הכל כבש במדי הקבוצה 99 שערים בכל המסגרות.
קריירה ככדורגלן > נבחרת ישראל

ב-8 בנובמבר 1953, כשהוא בן 19 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת יוגוסלביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954. רוזנבוים שיחק גם בגביע אסיה שנערך בבנגקוק בשנת 1956, ובסך הכל רשם 18 הופעות במדי נבחרת ישראל, האחרונה שבהם במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה, ב-25 בנובמבר 1962.