stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילקר פרינייס
היסטוריית מועדונים > קראקס פוטבול קלוב

פרינייס החל את דרכו תחילה כחלוץ בקבוצת הילדים, אך מהר מאוד שהוא מעדיף למנוע את השערים מאשר לכבוש ועבר לעמדת השוער. החל לשחק בקבוצת קראקס ואת הבכורה עשה כבר בגיל 16 במשחק גביע. כעבור מספר חודשים כבר הפך לשוער הראשון של הקבוצה הבוגרת לאחר שירש את מקומו של רני וגה, שהודיע על פרישה. פרינייס הפך במהרה לשוער הטוב במדינה למרות גילו הצעיר ולאחד השחקנים הבולטים. לאור הצטיינותו, החליט מאמן הנבחרת, נואל סאביסנטה, לזמנו לטורניר הקופה אמריקה 2015 כשוער שלישי ובכך הפך פרינייס לכדורגלן הצעיר בטורניר, אם כי לא שיחק. הוא המשיך להצטיין בליגה ונבחר לשוער הטוב ביותר בוונצואלה ב-2016, מה שהביא לזימונו פעם נוספת לקופה אמריקה 2016, הפעם על ידי המאמן ושוער העבר, רפאל דודאמל. למרות זאת, גם לטורניר זה הגיע כשוער שלישי ולא שיחק. ב-2017 המשיך להפגין יכולת טובה במדי קראקס, שבעקבותיה נבחר שוב לשוער הטוב בליגה, אם כי לא הצליח לזכות באליפות.
היסטוריית מועדונים > מיונאריוס

ב-12 בספטמבר 2017 הודיעה מיונאריוס כי הגיעה להסכם עם פרינייס שיעבור אליה בינואר 2018 ורכשה 75% מכרטיס השחקן שלו. זה קרה ימים ספורים לאחר יכולת מצוינת שלו בתיקו 0-0 בין נבחרות ונצואלה וקולומביה המסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ערך את הבכורה שלו במשחק הראשון של הסופרליגה מול אתלטיקו נאסיונל בתיקו 0-0 ובגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט הפתיעה מיונאריוס עם ניצחון 1–2 כשפרינייס עוצר כמה כדורים מסוכנים. השנה הראשונה שלו הייתה טובה מעל המצופה באופן אישי והוא ביסס עצמו כאחד מהשוערים הטובים בקולומביה, אם לא הטוב שבהם, אף על פי שלא הצליח להעפיל עם מיונאריוס לפלייאוף. טורניר האפרטורה של 2019 היה המשך ישיר לשנה הקודמת ופרינייס ממשחק למשחק היה משחקניה המצטיינים של הקבוצה. הוא הגדיל לעשות במשחק מול אתלטיקו נסיונל ב-9 במרץ כאשר במהלך אחד הצליח להדוף שלוש פעמים והיה הסיבה העיקרית לכך שמיונאריוס לא הפסידה. לראשונה בקריירה שלו בקולומביה, מיונאריוס עלתה לפלייאוף ועוד כמובילת הליגה.
נבחרת לאומית > הנבחרת עד גיל 20

פרינייס שיחק בכל נבחרות הנועד של ונצואלה, הנבחרות עד גיל 15, 17 ו-20, שם הוא בעצם ביסס את שמו כפוטנציאל להיות אחד השוערים הטובים באמריקה הדרומית. ונצואלה העפילה לגביע העולם 2017 בפעם השנייה בתולדותיה בסך הכל, כאשר סיימה במקום השלישי באליפות אמריקה הדרומית ופרינייס ספג שבעה שערים בסך הכל בתשעה משחקים. בגביע העולם היא רשמה הישג היסטורי והגיעה עד למשחק הגמר, שם הפסידה לנבחרת אנגליה 0–1 וסיימה כסגנית. פרינייס היה מצוין בטורניר וספג בסך הכל שלושה שערים (אחד מהם בפנדל) בשבעה משחקים. הוא גם היה לשוער הראשון בהיסטוריה של המונדיאליטו שכובש שער, כאשר כבש בפנדל מול נבחרת ונואטו.
נבחרת לאומית > הנבחרת הבוגרת

לאור הצטיינותו, קיבל פרינייס את ההזדמנות ללבוש את מדי הנבחרת הבוגרת כבר בטורנירי הקופה אמריקה ב-2015 ו-2016. הוא הגיע כשוער שלישי ואומנם לא שיחק, אבל החוויה תרמה לו רבות והעידה על כך שהוא סומן כשוער העתיד של הוינוטינטו. את הופעת הבכורה רשם במאי 2015 במשחק ידידות מול נבחרת מחוז גליסיה ומספר ימים מאוחר יותר שיחק אף מול פנמה. בישורת האחרונה של מוקדמות מונדיאל 2018 באמריקה הדרומית, כאשר ונצואלה כבר איבדה את סיכוייה להעפיל, פרינייס קיבל את הצ'אנס לשחק במשחק רשמי. הוא הפך לשוער הצעיר ביותר של ונצואלה שפותח בשערה, הצעיר ביותר ששומר על שער ללא ספיגות (תיקו 0-0 מול קולומביה) והצעיר ביותר של ונצואלה שהדף פנדל, כאשר אלכסיס סאנצ'ס לא הצליח להכניע אותו בניצחון של צ'ילה על ונצואלה 1-3. הוא ספג שישה שערים בששת המשחקים ששיחק, אבל הפגין יכולת מצוינת מול שחקנים כמו ליונל מסי, רדאמל פלקאו, לואיס סוארס או אדינסון קבאני.
הישגים ושיאים

סופרליגה עם מיונאריוס ב-2018
השוער המצטיין בוונצואלה ב-2016 ו-2017
השוער הצעיר ביותר שפתח בשערה של הנבחרת (גיל 16)
השוער הצעיר ביותר ששמר על שער ללא ספיגה בנבחרת
השוער הצעיר ביותר שהדף פנדל בנבחרת
השוער היחיד שהבקיע בהיסטוריה של גביע העולם עד גיל 20
השוער עם רצף אי הספיגות הארוך בגביע העולם עד גיל 20 (552 דקות)
השוער עם רצף אי הספיגות הארוך בקראקס פוטבול קלוב (689 דקות)
הערות שוליים

↑  Semana, 12.10.17 [https://www.semana.com/deportes/articulo/wuilker-farinez-oficializa-llegada-a-millonarios/543716 Faríñez se pone la camiseta de Millonarios
↑  23.5.17, AS, https://us.as.com/us/2017/05/23/futbol/1495566754_116675.html Wuilker Fariñez, el discípulo goleador de Rafael Dudamel
↑  Ovacion Deportes, 27.3.17 Fariñez no se cansa de hacer historia
| נבחרת ונצואלה – קופה אמריקה 2015 |
| --- | --- | --- |
|  1 ברוחה •  2 אנחל •  3 טונייס •  4 ויסקרונדו •  5 אמורבייטה •  6 סיצ'רו •  7 מיקו •  8 רינקון •  9 רונדון •  10 ורגאס •   11 גונסאלס •  12 דני • 13 סייחס •  14 לוסנה • 15 גרה • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 אראנגו • 19 אקוסטה • 20 פרוסו • 21 ריבאס • 22 מורייו • 23 פרינייס • מאמן: סנוויסנטה |  1 ברוחה •  2 אנחל •  3 טונייס •  4 ויסקרונדו •  5 אמורבייטה •  6 סיצ'רו •  7 מיקו •  8 רינקון •  9 רונדון •  10 ורגאס •   11 גונסאלס •  12 דני • 13 סייחס •  14 לוסנה • 15 גרה • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 אראנגו • 19 אקוסטה • 20 פרוסו • 21 ריבאס • 22 מורייו • 23 פרינייס • מאמן: סנוויסנטה | ונצואלה |
| נבחרת ונצואלה – קופה אמריקה 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 קונטררס •  2 אנחל •  3 ויאנואבה •  4 ויסקרונדו •  5 פיגרה •  6 ולאסקס •  7 דל ואיה •  8 רינקון •  9 רונדון •  10 אוטרו •   11 חואנפי •  12 דני • 13 סייחס •  14 סוארס • 15 גרה • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 פניארנדה • 19 סנטוס • 20 פלטשר • 21 גונסאלס • 22 הררה • 23 פרינייס • מאמן: דודאמל |  1 קונטררס •  2 אנחל •  3 ויאנואבה •  4 ויסקרונדו •  5 פיגרה •  6 ולאסקס •  7 דל ואיה •  8 רינקון •  9 רונדון •  10 אוטרו •   11 חואנפי •  12 דני • 13 סייחס •  14 סוארס • 15 גרה • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 פניארנדה • 19 סנטוס • 20 פלטשר • 21 גונסאלס • 22 הררה • 23 פרינייס • מאמן: דודאמל | ונצואלה |
| נבחרת ונצואלה – קופה אמריקה 2019 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרינייס •  2 ויאנואבה •  3 אוסוריו •  4 קנסלור •  5 מורנו •  6 הררה •  7 מאצ'יס •  8 רינקון •  9 אריסטחויטה •  10 סבארינו •   11 אניור •  12 גראטרול • 13 סייאס •  14 מאגו • 15 מוריו • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 סוטלדו • 19 פיגארה • 20 הרננדס • 21 פלטשר • 22 רומו • 23 רונדון • מאמן: דודאמל |  1 פרינייס •  2 ויאנואבה •  3 אוסוריו •  4 קנסלור •  5 מורנו •  6 הררה •  7 מאצ'יס •  8 רינקון •  9 אריסטחויטה •  10 סבארינו •   11 אניור •  12 גראטרול • 13 סייאס •  14 מאגו • 15 מוריו • 16 רוסאלס • 17 ג'וסף • 18 סוטלדו • 19 פיגארה • 20 הרננדס • 21 פלטשר • 22 רומו • 23 רונדון • מאמן: דודאמל | ונצואלה |
טורנטהורן

| --- | --- |

פסגת הר טורנטהורן
 מידע כללי
 גובה:  2,998 מטר
 מדינה:  שווייץ 
 מיקום:  שווייץ קנטון ואלה שבשווייץ
 רכס הרים:  האלפים הברניים
 אורך הרכס:  100 קילומטר
 קואורדינטות:  46°22′39″N 7°40′42.4″E﻿ / ﻿46.37750°N 7.678444°E﻿ / 46.37750; 7.678444
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טורנטהורן(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טורנטהורן(למפת ואלה רגילה) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסטורנטהורן(למפת ואלה מוגדלת) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסטורנטהורן
 
טורנטהורן (Torrenthorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,998 מטר מעל פני הים, מעל העיירה לויקרבאד ומדרום להר המג'ינגהורן (Majinghorn) בקנטון ואלה שבשווייץ.
שתי מעליות גונדולה ורכבל כיסאות עולים אל ההר מהעיירה לויקרבאד, עד גובה 2,610 מטר, שם ממוקם אתר הסקי טורנט בו ניתן לגלוש בחורף ב-17 מסלולי סקי באורך כולל של 50 קילומטרים. פעילויות ספורט ונופש מתקיימות באתר גם בחודשי הקיץ.
זורקי קרסנוגורסק (אצטדיון)

| --- | --- |

 מיקום:  רוסיה קרסנוגורסק, רוסיה
 קואורדינטות:  55°49′40″N 37°19′34″E﻿ / ﻿55.82778°N 37.32611°E﻿ / 55.82778; 37.32611
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־76 שנים)
 שופץ:  2002
 משטח:  קרח מלאכותי דשא מלאכותי
 קבוצות:  מועדון הבנדי זורקי  מועדון הכדורגל זורקי קייראט מוסקבה
 מושבים:  8,000
 he
 
אצטדיון זורקי (ברוסית: Стадион Зоркий) הוא מתחם ספורט בעיר קרסנוגורסק, רוסיה המשמש למשחקי כדורגל והוקי שדה.
היסטוריה

האצטדיון נבנה ב-1934. בזמן מלחמת העולם השנייה האצטדיון נהרס — לא היה מספיק עץ להסקה ולכן הוסרו השערים וספסלי העץ. האצטדיון נבנה מחדש רק ב-1948.
בשנת 2002, האצטדיון עבר שיפוץ והוא צויד ביחידות קירור מודרניות, נוספו חופות מעל הספסלים, חדרי הלבשה חדשים ולוח תוצאות מודרני. הפתיחה המחודשת של האצטדיון התקיימה ב-24 בנובמבר 2002. באותו הזמן נחנכה במתחם האצטדיון אנדרטה לזכרו של יבגני פאפוגין, שאימן את זורקי בשנים 1968—1981 והביא אותה לזכייה באליפות הראשונה שלה ב-1979.
מפרטים

קרח מלאכותי
דשא מלאכותי
ממדי המגרש: 105×65 מטרים
עוצמת הארה: 800 Lux
קיבולת: 8,000
הערות שוליים

↑  "Красногорск: супераншлаг на суперарене! — Новости — Советский спорт". אורכב מ-המקור ב-2013-05-01. נבדק ב-2013-04-29.
↑  "Знатная обновка — Газета — Советский спорт". אורכב מ-המקור ב-2013-05-01. נבדק ב-2013-04-29.
↑  "В Красногорске открыт памятник «русской пушке» Папугину — Новости — Советский спорт". אורכב מ-המקור ב-2013-05-01. נבדק ב-2013-04-29.
זושא בק

| --- | --- |

זושא בק
 לידה:  19 באוגוסט 1894 ירוסלב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1942 (בגיל 47 בערך) 
 
זושא בֶּק (בכתיב ארכאי: זושא בעֶק, נהגה: זִישֶא; נכתב בפולנית: Zysze Beck; י"ז באב ה'תרנ"ד, 19 באוגוסט 1894 – ~ה'תש"ב, 1942) היה סופר ועורך יהודי גליציאני שחי ופעל בלבוב. עורכו של הקובץ הספרותי "אלף". נספה בשואת יהודי אירופה.
בק עבד שנים ארוכות כמחנך בבתי הספר של "תרבות" ובסמינר למורים בלבוב.
הוא כתב בגרמנית, יידיש ועברית ורשימותיו פורסמו בעיתונות בשפות אלה. בעיתונות העברית פרסם בין היתר ב"היום", "המצפה", "הצפירה" ו"הסולל".
מספריו

דאָס עהע לעבען און די פסיכע פון דער פרוי ('חיי הנישואים והפסיכה של האישה'), ורשה: א. גיטלין, תרפ"ט 1929.
מבעד למשקפי אני: רשימות והסתכליות בחמשה חלקים, ורשה: עבר, תרצ"א
אָלֶף: קובץ ספרותי ליצירה עברית ולכל התלבטויותיה (בעריכת זושא בעק), לבוב, חוברת א', תשרי תרצ"ח
לקריאה נוספת

זושא בק, בתוך: ידיעות גנזים, 81 (ניסן תשל"ג), שנה 10 כרך ה: סופרים עברים שנספו בשואה, עמ' 359–362
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308933705171  PLWABN: 9810545176605606  ISNI: 0000 0004 0874 184X  VIAF: 301846520   WorldCat (עם VIAF): 301846520
טוביה ציפין

אין תמונה חופשית
טוביה ציפין (נולד ב-29 במאי 1967, י"ט באייר תשכ"ז) הוא מחזאי ישראלי, מורה לביולוגיה ומחנך בתיכון מקיף ג' בבאר שבע.
ביוגרפיה

ציפין נולד בלבוב, אוקראינה בשם אנטולי ציפין. ציפין הוא בן יחיד במשפחה. בשנת 1974 עלתה משפחתו ארצה והתמקמה בבאר שבע. לאחר סיום התיכון התגייס לצה"ל ושובץ לשרת בחיל האוויר ביחידת למד"מ ובממר"ם. בהמשך למד תואר ראשון בביולוגיה, ותואר שני באוניברסיטת בן-גוריון.
ציפין הוא מורה לביולוגיה ומחנך בתיכון מקיף ג' באר שבע ועוסק בתחום ההוראה משנת 1991.
ביוגרפיה > כמחזאי

מחזותיו של ציפין "מי מכיר את עמוס חפר" ו"הסלבריטאים" עלו בתיאטרון בית ליסין ובקאמרי, בהתאמה. בשנת 2007, ביום הולדתו ה-40, נרשם ציפין לבית הספר לכתיבה דרמטית של יובל המון בתל אביב. בשנת 2008 השתתף בפסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית לסין וזכה במקום שני ובתואר "חביב הקהל" עם המחזה "מי מכיר את עמוס חפר". שנה לאחר מכן (2009) המחזה הוצג בהפקה מלאה במסגרת הרפרטואר של תיאטרון בית ליסין עם השחקנים דני גבע, מרב גרי ועוד.
ב-2014 עלה מחזהו השני הנקרא "הסלבריטאים". המחזה עלה במסגרת תיאטרון הקאמרי עם השחקנים שלמה וישינסקי, דנה וישינסקי, יוסי קאנץ ואלחי לויט. בנוסף לכך הועלו עוד מספר הצגות שכתב, במסגרת מספר תיאטראות חובבים בבאר שבע ומחוץ לה.
הוא הומו גלוי ומתגורר עם בן זוגו, שרון, בבאר שבע.
הערות שוליים

1 2  מי מכיר את עמוס חפר? באתר עכבר העיר
1 2  הסלבריטאים באתר עכבר העיר
↑  בית הספר לכתיבת דרמה
↑  ערן אלדר, הבמה שלו, באתר nrg‏, 7 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465422205171
חוסה מריה בארטו

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1875 טאקנה, פרו 
 פטירה:  11 באוגוסט 1948 (בגיל 72) שווייץ 
 מדינה:  פרו
 עיסוק:  דיפלומט
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 במרץ 2014) 
 
חוסה מריה בּארֶטוֹ (בספרדית: José María Barreto;‏ 16 בנובמבר 1875 – 11 באוגוסט 1948) היה דיפלומט פרואני, ממקימי עיתון LETRAS, אשר הנפיק אשרות כניסה לפרו עבור יהודים במלחמת העולם השנייה וזכה לתואר חסיד אומות העולם.
קורות חייו

חוסה מריה בארטו נולד בשנת 1875 בטאקנה. הצעיר מבין שלושת ילדיהם של הקולונל פדריקו-מריה בארטו ומריה ונטורו בוסטוס. אחיו הגדול היה פדריקו בארטו, זמר פרואני ידוע, ואחותו הייתה ונטורה בארטו. בתקופת ילדותו, בשנת 1879, נכבשה טאקנה על ידי צ'ילה, אשר החזיקה בה עד לשנת 1929. חוסה מריה ואחיו פדריקו, התנגדו לכיבוש וכתבו ברוח זו בעיתון שערכו – לה ווז דל סור. עיתון זה היה מהעיתונים הפרואניים העיקריים בטקנה, ופעל עד להשמדת בית הדפוס שבו הודפס בידי המון פועלים צ'יליאני. בשנת 1912 פרסם חוסה מריה בארטו את ספרו "הבעיה הפרואנית צ'ילאנית", שבו דן במצבן של טקנה ואריקה (שני חבלי ארץ בפרו) תחת כיבוש צ'יליאני. בנוסף, הוא עבד במערך הדיפלומטיה של פרו והיה חבר באגודות בינלאומיות.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

באמצע שנת 1943, בעת פועלו כקונסול פרו בז'נבה, פנתה אל חוסה מריה בארטו הוועדה להצלת פליטים אינטלקטואלים בבקשה להנפיק דרכונים דיפלומטיים לאינטלקטואלים יהודים שהוחזקו במחנה הריכוז ויטל שבדרום צרפת ויועדו להישלח לאושוויץ. עד יולי אותה שנה הנפיק בארטו 27 דרכונים, שלמעשה תרמו להצלת הפליטים ובני משפחותיהם, וזאת בניגוד מוחלט להוראות שנתנה הממשלה הפרואנית, לפיהן נאסר להנפיק דרכונים פרואנים לאנשים ללא רקע פרואני. באופן זה ניצלו בזכות בארטו 58 יהודים, וביניהם 14 ילדים. עם זאת, לאחר שהמשטרה השווייצרית תפסה יהודי המחזיק בדרכון פרואני, היא התחילה בבירורים עם השגרירות הפרואנית לגבי מוצאם. עד מהרה נתגלו מעשיו של בארטו, הוא פוטר ממשרתו והקונסוליה הפרואנית בז'נבה נסגרה. עם זאת, הממשל הפרואני השאיר את בארטו בז'נבה, ללא שכר ולמרות הסכנה שהנאצים ינסו להתנקם בו. על מנת להתקיים, בארטו נעזר במשרד העבודה הבינלאומי. בנובמבר 1943, בדו"ח שכתב על התקרית, הסביר את מעשיו בכך שכוונתו הייתה להציל חיי אדם, מתוך אמונה שיזכה לתמיכה של השלטון הפרואני שלטענתו התנגד לנאצים. בארטו הוסיף וטען כי הדרכונים לא נועדו לאפשר הגירת היהודים לפרו, אלא רק לאפשר להם לעזוב את מחנה הריכוז שבו שהו.
הכרה והנצחה

חוסה מריה בארטו הוכר בשנת 2014 כחסיד אומות העולם הפרואני הראשון, וב-2016 הוכרה חסידת אומות עולם פרואנית נוספת – איזבל וייל. באפריל 2018 הועלתה הצעת חוק בקונגרס הפרואני שמטרתה להכיר בבארטו כדגם פרואני יוצא דופן להתנהגות דיפלומטית למופת בעתות מלחמה, ובמקביל לבטל את ההצהרה על פיטוריו מהמערך הדיפלומטי. ההצעה אושרה.
הערות שוליים

↑  José María Barreto, יד ושם
1 2 3 4  Hubert Wieland Conroy, José María Barreto: un diplomático peruano de valor ejemplar
↑  Yad Vashem, PERU
1 2  הקונגרס של פרו, הצעת חוק הקשורה בבארטו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011600773005171  BNE: XX5230070  CANTIC: a11466170  CiNii: DA19298666  GND: 1253206244  LCCN: no2019081975  NTA: 13061016X  VIAF: 305876257   WorldCat (עם VIAF): 305876257 
לוח זיכרון לחוסה מריה בארטו ולאיזבל וייל בקיר ההנצחה של חסידי אומות העולם ב"יד ושם"
וירג'יניה (BB-13)

| --- | --- |

USS וירג'יניה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  21 במאי 1902
 הושקה:  6 באפריל 1904
 תקופת הפעילות:  7 במאי 1906 – 13 באוגוסט 1920 (14 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כספינת מטרה ב-5 בספטמבר 1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,188 טון, מקסימלי: 16,352 טון
 אורך:  134 מטר
 רוחב:  23 מטר
 שוקע:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  19 קשרים
 גודל הצוות:  812 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 19,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 10 אינץ' (254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה וירג'יניה (BB-13) הייתה האונייה הראשונה מבין חמש אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה שנבנו עבור צי ארצות הברית, והייתה הספינה החמישית שנשאה שם זה. וירג'יניה הונחה במאי 1902 בחברת Newport News Building and Dry Dock Company בניופורט ניוז, וירג'יניה, הושקה באפריל 1904, והוכנסה לשירות בצי במאי 1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה התקפית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ושמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
במשך כל הקריירה שלה, וירג'יניה שירתה בצי האטלנטי, רובו בילה בביצוע אימונים בזמן שלום כדי לשמור על מוכנות הצי. בשנים 1907–1909 היא השתתפה בשייט של הצי הלבן הגדול ברחבי העולם. היא הייתה מעורבת בהתערבות האמריקנית במהפכה המקסיקנית בשנים 1913–1914, כולל כיבוש וראקרוס. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, היא שימשה תחילה להכשרת תותחנים לצי המתרחב בזמן המלחמה, ולאחר מכן לליווי שיירות לאירופה. במהלך תקופה זו, היא שירתה לזמן קצר כאוניית הדגל של הפלגות הראשונה והשלישית, כוח אוניות המערכה. לאחר סיום המלחמה בנובמבר 1918, היא שובצה למבצע הובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת. וירג'יניה הושבתה ב-1920 ובסופו של דבר הוטבעה כספינת מטרה ב-1923 על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון.
תכנון

עבודת העיצוב על סדרת וירג'יניה החלה בשנת 1899, לאחר ניצחון ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד, אשר הוכיחה את הצורך באוניות מערכה לים הפתוח המתאימות למבצעים בחו"ל, ופתרה סוף סוף את הוויכוח בין תומכי הסוג הזה לבין אלו אשר העדיפו אוניות עם לוח חופשי נמוך להגנה על החוף. המתכננים כללו סידור מרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים, מה שהוכיח את עצמו כאכזבה משמעותית בשירות, שכן ירי של כל אחד ממערכות התותחים הפריע לאחרות, והאט את קצב האש.
וירג'יניה הייתה באורך כולל של 441 רגל 3 אינץ' (134.49 מטרים), רוחב של 76 רגל 3 אינץ' (23.24 מטרים) ושוקע של 23 רגל 9 אינץ' (7.24 מטרים). הדחק האונייה היה 14,948 טונות ארוכות (15,188 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 16,094 טונות ארוכות (16,352 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, בדירוג של 19,000 כוחות סוס (14,000 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי עשרין וארבעה דוודי ניקלאוס המופעלים בפחם. מערכת ההנעה העניקה של 19 קשרים (35 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 812 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /40 קליבר Mark 4 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ו-12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' היו מורכבים בארבעה צריחים תאומים; שניים מהם הוצבו על גבי צריחי הסוללה הראשיים, כאשר שני הצריחים האחרים לצד הארובה הקדמית. תותחי ה-6 אינץ' הונחו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה 12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף ו-12 תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה שני תותחי 1 פאונד. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה באותה התקופה, רוד איילנד נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של וירג'יניה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) במקום אחר. חזיתות צריחי תותחי הסוללה הראשיים (והצריחים המשניים מעליהם) היו בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים). כל צריח נשען על ברבטות תומכות שהיו מוגנות עם חיפוי שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות > 1909–1916

החל מ-26 בפברואר, וירג'יניה נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים לאחר ההפלגה בת השנתיים. האונייה דרשה תחזוקה מקיפה, שנמשכה עד 26 ביוני. חמישה עשר החודשים הבאים הושקעו בניהול שגרת האימונים הרגילה בזמן שלום, עם תמרונים שונים מחוץ לכף וירג'יניה וניופורט. בסוף 1909, וירג'יניה ואוניות אחרות מהצי האטלנטי חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בברסט, צרפת, ובגרייבסנד, אנגליה; הביקורים נמשכו בין 15 בנובמבר ל-7 בדצמבר בברסט ובין 8 ל-29 בדצמבר בגרייבסנד. הצי חזר למפרץ גואנטנמו לתמרונים, שנמשכו מ-13 בינואר עד 13 במרץ 1910. לאחר מכן חזרה וירג'יניה לכף וירג'יניה לתרגילים נוספים. היא ואחותה, ג'ורג'יה, יצאו ב-11 באפריל, לכיוון מספנת הצי בבוסטון, והגיעו ב-13 לסיבוב נוסף של תחזוקה תקופתית. התיקונים בווירג'יניה נמשכו עד 24 במאי, אז יצאה האונייה למחוז פרובינסטאון. שם, היא התנסתה בציוד לפחם בזמן שהייתה בדרכה עם מובלת הפחם Vestal וערכה אימוני טורפדו. היא חזרה לבוסטון ב-18 ביוני.
במשך שלוש השנים הבאות, וירג'יניה דבקה בשגרת האימונים בזמן שלום עם מעט הפרעות. עד 1913 החלו התנאים במקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית להחמיר, והצי האמריקני החל לפרוס ספינות מלחמה למדינה כדי להגן על אזרחים אמריקאים במדינה. וירג'יניה פעלה שם מחוץ מטמפיקו ווראקרוס בין 15 בפברואר 1913 ל-15 במרץ לפני שחזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית לאימונים נוספים. במאי, היא השתתפה בטקס להקדשת האנדרטה הלאומית של USS מיין. וירג'יניה חזרה למימי מקסיקו עד 4 בנובמבר, כשהגיעה לווראקרוס; היא שייטה במימי מקסיקו עד ינואר 1914, אז עזבה לקובה. שם, היא ערכה תמרוני צי עד אמצע מרץ, ולאחר מכן תרגילי אימון נוספים ליד כף וירג'יניה ואימוני ירי במפרץ צ'ספיק. זה האחרון כלל ירי על שרידיה של סן מרקוס (לשעבר אוניית המערכה טקסס). רוב חודש אפריל בילה במספנת הצי בבוסטון לצורך תיקונים.
בינתיים, ארצות הברית כבשה את וראקרוס לאחר התקרית בטמפיקו. וירג'יניה נשלחה לשם לתמוך בפעולות נגד מקסיקו לאחר שיצאה מהמספנה, והגיעה ב-1 במאי. היא נשארה שם עד תחילת אוקטובר, תוך הפרעה רק על ידי אימון ירי מ-18 בספטמבר עד 3 באוקטובר במפרץ גואנטנמו. לאחר שעזבה את וראקרוס באוקטובר, היא חזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית, שם נשארה עד תחילת 1916. ב-20 במרץ, היא הוכנסה למילואים במספנת הצי של בוסטון לצורך שיפוץ גדול; היא עדיין עברה תיקונים באפריל 1917 כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, תפס הצי האמריקני את כל ספינות הסוחר הגרמניות שנכלאו קודם לכן בסכסוך. הצוות של וירג'יניה עלה על מספר ספינות גרמניות בבוסטון, כולל אמריקה, סינסינטי, ויטקינד, קלן ואוקנפלס. עבודת התיקון של ווירג'יניה הסתיימה לבסוף ב-27 באוגוסט, מה שאיפשר לאונייה להפליג לפורט ג'פרסון, ניו יורק, שם הצטרפה לפלגה השלישית, כוח אוניות המערכה של הצי האטלנטי. היא שירתה כספינת אימונים לתותחנים לשנה הבאה. אדמירל אלברט וו. גרנט, מפקד כוח אוניות המערכה, התלונן שהאנשים שבפיקודו היו מאומנים בצורה גרועה מאוד. הוא דיווח כי 87 אחוז מהמתגייסים של וירג'יניה מעולם לא שירתו על סיפונה של ספינת מלחמה, ורוב הקצינים בעצמם לא היו מאומנים מספיק. במהלך תקופה זו, היו לה שתי קדנציות קצרות כאוניית דגל, הראשונה בדצמבר כאוניית הדגל של הפלגה הראשונה תחת אדמירל משנה ג'ון א. הוגוורף, והשנייה עבור מפקד הפלגה השלישית, אדמירל משנה תומאס סנודן.
בסוף 1918, עברה וירג'יניה שיפוץ במספנת הצי בבוסטון, ולאחר מכן הוטלה עליה משימה ללוות שיירות באמצע האוקיינוס האטלנטי, לנקודות מפגש בהן אוניות ליווי אחרות ייקחו אותן לצרפת. השיירה הראשונה שלה - שיירת כוחות עם 12,176 חיילים - יצאה מניו יורק ב-14 באוקטובר. היא ליוותה שיירה נוספת ב-12 בנובמבר, אם כי גרמניה חתמה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה יום קודם לכן. עם סיום המלחמה, וירג'יניה הייתה מצוידת להעביר חיילים אמריקאים חזרה מצרפת; השינויים כללו דרגשים נוספים ומתקנים לחיילים. ב-17 בדצמבר היא יצאה מנורפוק בנסיעות הראשון מתוך חמישה לברסט, צרפת. מסע זה נערך יחד עם אוניית האחות שלה רוד איילנד, ושתי האוניות הגיעו לברסט ב-30 בדצמבר. הם קיבלו על עצמם 2,043 חיילים לפני שעזבו שלושה ימים לאחר מכן. קפטן האונייה, הנרי ג'וזף זיגמאייר, סירב להעביר יחידות שחורות (כגון רגימנט הרגלים ה-369) הביתה לארצות הברית "בטענה שאף שחורים לא נסעו מעולם על אוניית מערכה אמריקאית". המסע האחרון שלה הסתיים ב-4 ביולי 1919 בבוסטון, ובמהלך חמשת המסעות היא נשאה 6,037 חיילים חזרה לארצות הברית.
היסטוריית שירות > גורל

וירג'יניה השיקה את המבדוק היבש בבוסטון בינואר 1920 על ידי גלישה דרך מחרוזת פרחים עטופה על פני הכניסה שלו ו"חתכה את הסרט" עבור המתקן החדש והחשוב, ולאחר מכן נשארה שם במשך שנה. היא סווגה מחדש כ-BB-13 ב-17 ביולי 1920 והוצאה משירות ב-13 באוגוסט. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שחייב קיצוץ משמעותי בכוח הימי, היה צריך לגרוט את וירג'יניה; היא הועמדה תחילה למכירה ב-12 ביולי 1922, אך הצי במקום העביר את האונייה למחלקת המלחמה ב-6 באוגוסט 1923. במקום זאת, וירג'יניה הייתה אמורה להיות ספינת מטרה לניסויי הפצצה, יחד עם אחותה ניו ג'רזי ואוניית המערכה אלבמה. בדיקות אלו יתקיימו בשיתוף עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית, בפיקוחו של הגנרל בילי מיטשל.
ב-5 בספטמבר, וירג'יניה וניו ג'רזי עוגנו ליד ספינת המגדלור של Diamond Shoals, ליד כף האטרס, קרוליינה הצפונית לצורך הניסויים, שנערכו על ידי מפציצי מרטין NBS-1 של קבוצת ההפצצה השנייה. משקיפים היו על סיפונה של אוניית התובלה של הצבא St. Mihiel. גיחות ההפצצה החלו קצת לפני 9:00, ובמתקפה השלישית שבעה מטוסי NBS-1 הפילו זוג של פצצות במשקל 1,100 ליברות (500 קילוגרם) כל אחת, עם שתי פגיעות שגרמו נזק רב. הפיצוץ הרס את הגשר והפיל את שני התורנים ואת כל שלושת הארובות. שאר הפצצות נחתו קרוב לאונייה, וגרמו לנזק תת-מימי גדול. תוך עשרים דקות, וירג'יניה התהפכה, ועשר דקות לאחר מכן, היא החליקה מתחת לגלים ושקעה לעומק 50 פאתום, והצטרפה לניו ג'רזי, שהוטבעה מוקדם יותר באותו יום.
וירג'יניה בנמל בערך 1906–1907
וירג'יניה בשנת 1908
וירג'יניה, 1910–1913 בקירוב
וירג'יניה בלב ים, בערך 1914–1916
וירג'יניה לאחר ניסוי ההפצצה מהאוויר, זמן קצר לפני הטביעה
טוכארית

קטע טקסט בטוכארית
טוֹכָארִית היא שפה הודו-אירופית שנכחדה. עדויות לשימוש בשפה התגלו בנווי המדבר באגן טארים, בשינג'יאנג שבצפון מערב סין. דוברי הטוכארית מכונים טוכארים.
זוהו שתי שפות טוכאריות: טוכארית א' או טוכארית מזרחית, שכתביה התגלו בסביבות טורפאן וטוכארית ב' או טוכארית מערבית, שכתביה התגלו בסביבות קוצ'ה.
לשפה חשיבות רבה לשם שיחזור השפה הפרוטו-הודו-אירופית.