ויליאם הזליט
ראשית חייו, משפחתו והשכלה

הזליט נולד במיידסטון שבמחוז קנט באנגליה, בנם של ויליאם הזליט האב וגרייס מבית לופטוס. אביו נולד באירלנד למשפחה של סוחרים, והוא הוכשר באוניברסיטת גלאזגו לכמורה בכנסייה הפרסביטריאנית. באוניברסיטה הוא למד תחת השגחתו של אדם סמית. לאחר שסיים את לימודיו וקיבל תואר מוסמך, הפך האב לאוניטריאני. הוא מונה כאיש כנסייה והחל לנדוד בעקבות העבודה באנגליה. בקיימברידג'שייר הוא פגש את גרייס, גם היא בת למשפחה של סוחרים שכפרו בכנסייה הממוסדת, והם נישאו. משם הם המשיכו לגלוסטרשייר ומשם למיידסטון. מלבד ויליאם הזליט הצעיר, נולדו להוריו עוד שישה ילדים, אך רק שלושה – ג'ון, פגי וויליאם – שרדו את ינקותם. ויליאם היה הצעיר מבין השלושה.
ויליאם הזליט האב הפך לדמות מוכרת. דעותיו בנושאים פוליטיים ותאולוגיים היו רדיקליות יחסית. הוא פרסם מספר חיבורים ונפגש עם דמויות בולטות, כגון ריצ'רד פרייס (אנ'), ג'וזף פריסטלי ובנג'מין פרנקלין. ב-1780 נאלצה המשפחה לעזוב את מיידסטון בגלל קרע בקהילה האוניטריאנית בעיר, שנוצר בין השאר בעקבות התמיכה המוצהרת של הזליט האב במהפכנים האמריקאים. הם עברו לאירלנד, ובשנת 1783 החליט האב להגר עם משפחתו לארצות הברית. האב הטיף בניו ג'רזי ופילדלפיה, והוא היה משמעותי בהקמת הכנסייה האוניטריאנית הראשונה בבוסטון. הוא לא מצא משרה קבועה, והמשפחה חזרה לאנגליה.
בשנת 1787 התיישבה המשפחה בוום (Wem) שבמחוז שרופשייר. אחיו של ויליאם, ג'ון, עבר ללונדון, שם הוא החל להתמחות בציור תחת ההשגחה של הצייר ג'ושוע ריינולדס. בהמשך הוא היה לצייר דיוקנאות ומיניאטורות מצליח. ויליאם עצמו חונך על ידי אביו, שהיה מורה קפדן ודרש מבנו השקעה רבה. אחותו, פגי, שעל חיי המשפחה ניתן ללמוד מיומנה, כתבה שוויליאם "התחיל בשגרת עבודה ברצינות ובאינטנסיביות כה רבה שזה כמעט עלה לו בחייו". הלימודים האינטנסיביים דרדרו את מצב רוחו, וחוקרים מאמינים שגם בריאותו הידרדרה בעקבות זאת. הוא פיתח בעיות בבטן, ככל הנראה כיב פפטי, שהשפיעו עליו לשארית חייו.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית. כמו רבים שהשתייכו לזרמים הנוצרים הלא-קונפורמיסטיים, הזליט האב תמך במהפכנים, וכך גם הבן. במאמר מ-1827 הוא כתב שעם המהפכה החלו חייו ועם כישלונה תמו נעוריו ותקוותו:
התחלתי את חיי יחד עם המהפכה הצרפתית, והספקתי, לצערי! לראות את סופה... השמש שלי זרחה עם השחר הראשון של החירות ולא שיערתי כמה מוקדם חייבות שתיהן לשקוע. הדחף החדש ללהיטות, אשר ניתן לשכלם של אנשים, העניק זוהר וחום נעים לשלי; היינו חזקים יחד במירוץ, ולא חלמתי כלל שלפני שתשקע שמשי שלי, תהפוך שמש החירות לדם, או תשקע שוב בליל העריצות. מאז, אני מודה, הפסקתי לחשוב על עצמי כצעיר, כי עם זאת נפלה תקוותי.
המקור באנגלית
I started in life with the French Revolution, and I have lived, alas! to see the end of it. But I did not foresee this result. My sun arose with the first dawn of liberty and I did not think how soon both must set. The new impulse to ardour given to men's minds imparted a congenial warmth and glow to mine; we were strong to run a race together, and I little dreamed that long before mine was set, the sun of liberty would turn to blood, or set once more in the night of despotism. Since then I confess, I have no longer felt myself young, for with that my hopes fell.
בשנת 1790 יצא הזליט למספר חודשים אצל מכרה של המשפחה בליברפול, ושם הוא צפה לראשונה בתיאטרון (עיבוד למחזה של אפרה בן), חוויה שהותירה בו רושם רב. באותו הזמן, החרדה בבריטניה לגבי המהפכה הצרפתית והמתקפות על תומכיה הבריטים העמיקו את העניין שגילה הזליט בפוליטיקה. בקיץ 1791, לאחר שג'וזף פריסטלי, חברו של האב, הותקף במהומות, והעיתון Shrewsbury Chronicle פרסם מאמר בגנותו, פרסם הזליט בן ה-13 את המאמר הקצר הראשון שלו, מכתב לעורך בו הוא כתב ש"רדיפה דתית היא הקללה של כל הדתות; והחברים של הרדיפה הם האויבים הגרועים ביותר שיש לכל דת; ומכל האופנים של רדיפה, הוצאת דיבה היא הגרועה ביותר".