עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות
תוכן העצרות הראשונות

בעוד שחגי ישראל המעוגנים בלוח העברי יש להם מסורת להתגדר בה הרי העצרת הזו, מועד חדש, דרשה עיצובי תוכן חדשים. הקביעה העיצובית שיום הזיכרון לשואת העם היהודי ימוקם בכ"ז ניסן, ב-19 באפריל, המועד שבו פרץ המרד בגטו ורשה, יש בה אמירה תוכנית ברורה, כפי שלמועדים האלטרנטיביים שהוזכרו דלעיל יש אמירה תוכנית. אמנם מועד פרוץ המרד נגזר מההחלטה הגרמנית להתחיל בחיסול הסופי של הגיטו בערב פסח, אולם משפרץ באותו יום המרד הוא עשה את המועד לבעל משמעות מכוננת. "מרד היהודים" נהיה לתוכן המרכזי של תרבות הזיכרון שהחלה והתעצבה בקיבוץ לוחמי הגטאות וברחבי התנועות הקיבוציות ולקביעה זו משמעות רבתי.
העצרת הראשונה על אדמת ארץ ישראל התקיימה כאמור ב-18 באפריל 1949, כחלק מהאירוע החגיגי של ההכרזה על ייסוד הקיבוץ. האירוע קיבל תשומת לב ציבורית רבה וקהל רב, מכל קצווי ישראל, בעיקר מקיבוצי "הקיבוץ המאוחד", כיבד את הטקס בנוכחותו.
הקריינית פתחה את הטקסט בהכריזה ש "על "אדמת סמרייה"... עולים היום, יום י"ט בניסן 3 לחול המועד פסח תש"ט להתיישבות קבע מאתיים עשרים חבר וחברה ממורדי הגיטאות... בין עשרים הילדים שבקיבוץ זה הבוגר שביניהם הוא בן שנתיים ימים...". (ארכיון בלה"ג, 583)
דברי הקריינות מגיעים לשיא דרמטי בקריאת "יזכור":
יזכור עם ישראל את מיליוני בניו ובנותיו שנטבחו ושורפו, וחונקו והורעבו ונקברו חיים אבות על בנים אמהות על עולליהם, זקן ונער וטף... אנשי הארגון היהודי הלוחם (וכן מונים כמה ממנהיגי המרד) [...] את מאות הלוחמים יקירי הנפש ועלומי השם של המחתרת היהודית, עולי הימים ועזי הרוח שקמו לעורר [...] וליבם הומה לגאולת עמם [...]. (ארכיון בלה"ג, 583)
יש לשים לב לפתיח החילוני, "יזכור עם ישראל" למול הפתיח המסורתי "יזכור אלוהי ישראל".
הדברים הטקסיים העלו על נס גם את זכרם של בני העם הפולני – שבעתיד יזכו לתואר "חסידי אומות העולם" – שהושיטו יד עוזרת "וקידשו במותם את כבוד האדם הלוחם לחופש". בשנים הבאות נכללו בדברי ההערכה האלו גם מצילי יהודים מארצות אחרות. טקסט זה, בקיצור-מה ובתיקוני לשון, נותר על כנו בכל עצרות הזיכרון הבאות. את דברי העצרת סיימה הקריינית בדברי הזדהות עם מייסדי הקיבוץ ותמיכה בדרך בה החלו כאן.
ביום שלמחרת מדווח עיתון " דבר" במפורט על עלייתו על הקרקע של הקיבוץ בשכנות למקומו של הכפר הפלסטיני ההרוס אל-סומירייה שבגליל המערבי:
ביום השנה השישי למרד גטו ורשה עלו להתיישבות בגליל המערבי לוחמי גטאות, פרטיזנים, חיילי הצבא האדום לשעבר ומאנשי המחנות. המתנחלים מונים מאה וששים איש במקום ועוד ארבעים המשרתים עדיין בצבא ההגנה. שלושת אלפים ושש מאות דונם אדמה פורייה מהווים יסוד קרקעי למשק, ויש סיכויים למים בשפע.
ליד הכביש, בין שני עצי ברוש התנוססה הסיסמה: "עוד לא פסה גבורת נואשים בישראל". הקהל התכנס באמפיתיאטרון הארעי במורד הגבעה. משני צדי הבמה התנפנפו דגלי המעמד והלאום, לרגלי הדגלים משמר כבוד של חיילים על מלוא תחמושתם.
קהל האלפים החוגג משתרע על מורד הגבעה, התזמורת הסימפונית העממית בניצוחו של שלמה קפלן פותחת בנגינת "התקווה", הנאספים עומדים דום ופניהם מזרחה, אל "דבשת הגמל" ליד מג'דל כרום, מעוזם של לוחמי קאוקג'י לשעבר.
הקהל מגוון ביותר: אנשי המרד, פרטיזנים, ראשי הפועלים, נציגי הממשלה, אנשי הקונסוליה הפולנית הכללית ונציג יהדות פולין. כן נכחו אנשי משקים ואנשי צבא בהמוניהם.
ליד שולחן הנשיאות ישבו: ד"ר א [אדולף] ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של יהודי פולין, י [יצחק] טבנקין, ב-[ברל] רפטור, פרופ' גורקה – קונסול פולין בירושלים, רפאל לוץ – הקונסול הכללי בתל אביב, צביה לובטקין, אנטק (יצחק צוקרמן), חווקה פולמן, יצחק גרינבוים, נ. ניר (סגן יו"ר הכנסת) ונציג הרמטכ"ל.
יצחק צוקרמן סקר את תולדות מלחמת הגטאות... חווקה פולמן קראה יזכור מיוחד ללוחמי הגטאות...
חבר "הבימה" ש. [שמעון] פינקל קורא את שירו של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג"...
א. ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של יהודי פולין, שהגיע לארץ שלשום, אמר: "לוחמי הגטאות הצילו את כבוד העם היהודי..."
בשעת נאומו נשמעו תותחי חיפה רועמים לכבוד חג השחרור, חג הניצחון וחג ההתיישבות. ברכו זה את זה. חברת המשק [חווקה פולמן] קוראת את מגילת היסוד: "ביום השנה השישי למרד גיטו ורשה, אנו יורים את אבן הפינה לקיבוץ לוחמי הגטאות, המשתייך לקיבוץ המאוחד". את המגילה טמנה צביה לובטקין...
המקהלה מסיימת ב"שיר הפרטיזנים" ולוחמים ותיקים מלומדי קרבות בגולה ובארץ מוזילים דמעה בהחבא. צלילי "התקווה" נישאים אל הליל. הקהל שר בהתרוממות הרוח. רוח ים מטפחת על הדגלים המתנפנפים. בשירת האינטרנציונל מסתיימת העצרת. (עיתון "דבר", 19 באפריל ,1949, ארכיון בלה"ג 583)
הידיעה ב"דבר" משרטטת תמונה שלמה. לצד דגלי הלאום ו"התקווה" משולבים גם דגלי המעמד ו-"האינטרנציונל". כמה ממרכיבי הקבע של מסורת עצרת הזיכרון בשנים הבאות כבר נכללוים במסכת העצרת הזו. מקום מרכזי ניתן מעתה לשירת הקינה הגדולה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג" שניצל מהגניזה במחנה ויטל בצרפת ולעתיד מצא את מקומו בארכיון בלה"ג ובכתבי קצנלסון שהוציא לאור.
א. שירה שיר
יב.
הה, הראה עמי, לי! קום, ידיים פשט ושלח
מני בורות העמוקים, מילין ארכם, מלאים הם וגדושים,
שכבה עלי שכבה, משרפות בסיד אשר שופך,
עלו! עלו! אשר ברובד התחתון, מתחת לעמוק שבגושים!
יג.
צאו כולכם מתוך טרבלינקי, מאושונצים, מסוביבור, הכל,
מבלז'יץ בואו, מפונרי, ומעוד, מעוד! פינות לרוב!
פעורי עיניים, בזעקה קרושה, יללה ואין קול,
מני ביצות, שקועים עמוק, מטיט יוון, מרקב אזוב –
יד.
צאו-צאו, אשר יבשו ונטחנו ונשחקו, יתייצב כל הקהל,
בחוג סביבי, כמו במחול-מחנים, מעגל גדול אחד נכון, -
סבים, סבות פה, אימהות וילדיהן בחיק, יחד אם וגם עולל, -
עלו-נא עצמות יהודיות, מאבקות צאו ומגזרי-סבון.
טו.
הוי, שובו-נא והראו לי, הגלו-נא לי כולכם, קהל עולם,
לראות כלכם אתאוו, להביט בכם, אביט ואתבונן,
אראה עמי שלי, שלי אשר נהרג, אתן מבט אלם בו, נאלם
ואז אשירה... כן... הנבל תנו – ואנגן!
הקריאה לכל המתים לעלות מכל גאיות ההרגה, מבורות המוות, ממחנות המוות, מהיערות ומהביצות שבהם פוזר אפר הנרצחים, ולהתאסף סביבו במעגל גדול, מעוררת קונוטציה אחרת, שלמה יותר בתמונתה. בקעת העצמות השרופות והטחונות לאבק של קצנלסון היא בקעת העצמות היבשות של הנביא יחזקאל (לז א--יב). גם גורי בכותבו את מסכת העצרת של שנת 1953 קיים דיאלוג עם טקסט זה. ולצד המילים הללו נהוג היה לקרוא את השיר שמשולב ביומן שכתב קצנלסון במחנה ויטל, "יומן ויטל", שיר שלו כמ נוסחים והוא אצור בארכיון בלה"ג:
חלום חלמתי,
נורא מאד:
אין עמי, עמי
איננו עוד...
בעשורים האחרונים צומצם מאוד חלקם של הטקסטים של קצנלסון במסכת העצרת.
גם "שיר הפרטיזנים" של הירש גליק כבר מצוי במסכת, והוא מצוי בה בכל עשרות העצרות שיבואו בשנים הבאות. נשים לבנו למילים "הקהל החוגג" – זו האווירה שתלווה את האירוע שנים רבות עד שהעצב יזכה להכרה ויעלה לפני השטח.