stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דראווה
מהלך הנהר

הנהר מתחיל את דרכו באזור דרום טירול שבצפון איטליה, סמוך לעיירה טובלאך. סמוך לעיירה אינישן, נשפך לדראווה נחל זקסטן. משם הוא זורם מזרחה, ונכנס למדינת טירול שבאוסטריה, שם הוא חוצה את העיר ליינץ. לאחר מכן הוא נכנס למדינה האוסטרית קרינתיה, חוצה את הערים שפיטל אן דר דראו ופילאך, ונשפך לתוכו נהר גאיל.
מקרינתיה הנהר נכנס אל תוך סלובניה, שם זורמים אליו הנהרות מיסליניה ודראויניה. בסלובניה הוא עובר דרך הערים מריבור ופטוי. משם הוא ממשיך לכיוון דרום-מזרח ויוצר גבול טבעי בין קרואטיה להונגריה. בקטע הגבול הוא חוצה את העיר ואראז'דין שבקרואטיה ונשפך אליו נהר מורה. לבסוף הוא סוטה מעט דרומה, וסמוך לעיר אוסייק הוא נשפך אל תוך הדנובה.
נהר הדראבה ברובע טרוודה, אוסייק, קרואטיה
דינה גורן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  9 ביוני 1930 רומניה
 פטירה:  15 בפברואר 2018 (בגיל 87)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאית, עורכת חדשות, מרצה
 
דינה גורן  (9 ביוני 1930 – 15 בפברואר 2018) הייתה עיתונאית, האישה הראשונה בישראל ששימשה בתפקיד עורכת חדשות בעברית בקול ישראל, מרצה וחוקרת בנושא תקשורת בישראל, מחלוצי לימודי התקשורת בישראל.
ביוגרפיה

דינה גורן נולדה בטימישוארה, רומניה ב-1930 וב-1939 עלתה עם הוריה לירושלים שם למדה בליד"ה, התיכון ליד האוניברסיטה בבית הכרם. בין מוריה היו ישעיהו ליבוביץ (ביולוגיה), יצחק נבון (ערבית) והצייר מרדכי ארדון (אמנות).
ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות הייתה קצינת תרבות בחטיבת הנגב. בשנה שלאחר מכן, לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1953 החלה לעבוד בקול ישראל כעורכת חדשות, והייתה האישה הראשונה בישראל ששימשה מנהלת בתפקיד זה. עשור לאחר מכן, הייתה ממקימי מרכז ההדרכה של קול ישראל ושימשה המנהלת הראשונה שלו.
ב-1964 מונתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב. במסגרת תפקידה מילאה את מקומו של מנכ"ל רשות השידור חנוך גבתון בדיוני "ועדת העורכים" - הגוף שנועד לתאם בין התקשורת ובין גורמי הביטחון.
עם שובה לישראל לאחר לימודים לתואר שני בתקשורת בארצות הברית, התמנתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב.
בשנת 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, גורן הייתה אחראית להפקתן של השיחות ששידרה לשכת העיתונות הממשלתית עם האלוף במיל' חיים הרצוג, ונועדו להעלות את המורל.
ב-1968 עברה לגלי צה"ל, לשמש סגניתו של מפקד התחנה, יצחק לבני. בין השאר, הייתה אז עורכת תוכניות האקטואליה והגישה פינה קבועה בשם "דינה גורן בשיחה חופשית" בה שוחחה בנושאי אקטואליה ונושאים שונים אחרים.
בשנים שלאחר מכן פנתה לקריירה אקדמית בתחום התקשורת וב-1971 סיימה את כתיבת הדוקטורט שלה, שכותרתו "עיתונות במדינה במצור" ועוסק בקשר בין הממשלה לעיתונות בתקופות מלחמה וחירום. גורן לימדה "תקשורת המונים" במכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימדה באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן וכתבה מאמרים רבים בנושאי תקשורת שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים.
ד"ר גורן הייתה מחלוצות המחקר בתחום תקשורת ההמונים בישראל והניחה את היסודות ללימודי התקשורת בארץ. בין ספריה: "סודיות ביטחון וחופש העיתונות" (1976) ו"תקשורת ומציאות" (1986) (שיצא לאור במהדורה נוספת בשנת 1993).
ב-1973 במסגרת פעילותה הציבורית, הייתה ד"ר גורן מועמדת לכהונה בכנסת מטעם "רצ - התנועה לזכויות האזרח", בראשותה של שולמית אלוני. כמו כן, הייתה חברת מליאת רשות השידור, חברת מועצת הרשות השנייה וחברת הנהלה בשדולת הנשים בישראל ובאגודה לזכויות האזרח. בנוסף, שימשה יו"ר מועצת עיריית רמת גן מטעם מרצ.
הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הניחה אחריה שלושה ילדים. בנה דורי גורן, היה שגריר ישראל באורוגוואי.
ספריה

תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים, כתר, 1986
עיתונות במדינת מצור, 1971
סודיות, ביטחון וחופש העיתונות, י"ל מאגנס, 1975
תקשורת המונים-מן המוקד, עם עובד, 1975
דיווח וביקורתיות: בדיקה של טיפולה של העיתונות הישראלית בפיגועי מחבלים לפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים, הוצאת האוניברסיטה העברית - המכון לקומוניקציה, 1977
הסברת הציונות, האוניברסיטה העברית, תשל"ז
תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים (מהדורה חדשה, כולל לקסיקון מונחים בתקשורת המונים, כריכה קשה), הוצאת כתר, 1993
Secrecy and the right to know, Ramat Gan, 1979
הערות שוליים

↑  עופר אדרת, ב-1953 היתה ד"ר דינה גורן לאישה הראשונה בתפקיד עורכת בקול ישראל בעברית, באתר הארץ, 22 בפברואר 2018
↑  מאמרים מאת דינה גורן, באתר HUfind
↑  הספר "סודיות, ביטחון וחופש העיתונות", באתר "סימניה"
↑  הספר "תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים", באתר "סימניה"
↑  הספר "תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים - מהדורת 1993", באתר "סימניה"
↑  אלי אלון, מתה חוקרת התקשורת ד"ר דינה גורן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275411805171  ISNI: 0000 0000 2190 0260  LCCN: n80098340  NTA: 067605915  SUDOC: 079221521  VIAF: 72696209   WorldCat (עם VIAF): 72696209
הזר

| --- | --- |

עטיפת הספר "הזר", בהוצאת עם עובד
 מידע כללי
 מאת:  אלבר קאמי
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  אלג'יריה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1942
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 158 מהדורה שנייה - 144
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת משרד הביטחון מהדורה שנייה - עם עובד
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1964 מהדורה שנייה - 1985
 תרגום:  מהדורה ראשונה - אהרן אמיר מהדורה שנייה - אילנה המרמן
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 סדרה
 ספר קודם:  המיתוס של סיזיפוס 
 הספר הבא:  The Misunderstanding 
 
הזר (בצרפתית L'Étranger) היא נובלה מאת אלבר קאמי שיצא לאור בפריז ביולי 1942. הספר מספר בגוף ראשון את קורותיו של מרסו, מתיישב צרפתי אדיש החי באלג'יריה הצרפתית ומתפרנס מעבודה כפקיד. זמן לא רב לאחר ההלוויה של אמו הזקנה, מרסו רוצח גבר ערבי אנונימי בחוף ים. הרומן הוא ביטוי ספרותי לתורת האקזיסטנציאליזם של קאמי. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא בהוצאת משרד הביטחון בשנת 1964; בשנת 1985 יצא בהוצאת עם עובד, בתרגומה של אילנה המרמן.
הספר נבחר במקום ראשון ברשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד.
מבנה ותוכן

הספר מחולק לשני חלקים, הראשון מציג את דמותו של מרסו, הדמות הראשית, ובשני מתרחשת מרכז העלילה. הדמות של מרסו מצביעה על האבסורד שבערכים ובהתנהלות האנושית, באופן שבו הוא מוצג כזר, באמצעות הזרה. המבנה הייחודי של הרומן זיכה אותו בביקורות וניתוחים רבים.
הרומן "הזר" מתאר את סיפורו של צעיר צרפתי שחי באלג'יר ומתפרנס מעבודתו כפקיד. הרומן נפתח בהצהרה "היום אמא מתה. או אתמול, אני לא יודע". אדישות זו אותה מציג מרסו, גיבור הספר, ביחס למות אמו, מייצגת את דמותו לאורך כל הספר. מרסו מתחיל לספר את סיפורו בהלווית אמו וממשיך בשאר אירועי חייו היומיומיים. הוא מתאר את פגישתו עם צעירה יפה בשם מארי המתאהבת בו, וכן כיצד היא מציעה לו להינשא לה והוא מסכים כעניין של מה בכך. מרסו מתחבר עם שכנו הסרסור ונאבק למענו בחבורת ערבים על החוף. באותו חוף הוא הולך לטייל, נתקל בערבי בקרבת מעיין מים ויורה בו למוות "בגלל השמש". בפשטות זו מספר מרסו את כל חלקו הראשון של סיפורו, זהו החלק ה"פיזי" של הסיפור. מרסו מתייחס בעיקר לאירועים ולא למשמעויות או מחשבות שקשורות בחייו.
חלקו השני של הרומן הוא החלק הנפשי והמשמעותי. בחלק זה מרסו נמצא בכלא ועומד לדין על רצח ואף מואשם מוסרית במותה של אימו. מרסו עובר תהפוכה נפשית ומגיע להבנות בנוגע לחייו. האדישות ממשיכה לאפיין את אופיו, והוא מגיע להבנה בקשר לתפיסת חייו האקזיסטנציאליסטית האומרת כי אין עבר ואין עתיד אלא רק הווה, והדבר היחיד שבטוח הוא המוות. מרסו מבין זאת דרך שהייתו בכלא ושיחותיו עם השופט וכוהן הדת. כוהן הדת המובא אליו אחרי שנגזר דינו למות, הוא היחיד שגורם למרסו לאבד מאדישותו ומקור רוחו המאפיינים אותו. לכל אורך הסיפור, מרסו נראה כאילו הוא מנותק מהאירועים המתרחשים סביבו אפילו אם הם נוגעים לו אישית, ומפאסיביות זו הוא מתנתק דרך מפגשו עם הכומר ומבין שלמרות דבריו, לחייו היו משמעות. המשמעות שמרסו מייחס לחייו אינה דתית, כפי שהכומר אמר לו, אלא מתייחסת לחיים בהווה בניגוד לנצרות הדוגלת בבקשת סליחה על חטאי העבר ובחשש מפני העתיד לבוא.
הוויכוח בין סארטר לקאמי

הרומן "הזר" מבטא את הוויכוח בין סארטר לקאמי בשאלת האדם האותנטי. סארטר גרס שהאותנטיות-הטבעיות נוסח ז'אן-ז'אק רוסו היא האידיאל האנושי הרצוי. מרסו הוא שם המורכב מהמילים ים ושמש בצרפתית. קאמי שם דגש לנושא המועקה הנובעת מחומו של הקיץ ומהאור הבוהק; כבר בתחילת הסיפור מתואר כי בצהרי יום לוויית אימו היה חם מאוד ובחדר המתים אליו נשלחה גופת האם היה החדר מבהיר בלובנו. יש המפרשים זאת כי על פי קאמי השמש המסנוורת-כלומר הטבע הוא הגורם לרצח. האדם הטבעי מונע על פי דחפים ועל כן התנהגות זו חסרת מעצורים ויכולה להוביל לרצח סתמי. על פי פרשנות זו, יש הטוענים כי קאמי רצה להעמיד כאלטרנטיבה לאותנטיות הטבעית את מושג הסולידריות. על כן מרסו מאושר כאשר הוא מדמיין את הקהל מוחא כפיים כשהוא מוצא להורג. במקור, בנוסח הראשון נקרא הספר בשם: "מוות מאושר".
הוויכוח בין סארטר לקאמי > האבסורד ברומן

דמותו של מרסו היא דמות בעלת מערכת של ערכים ומנהגים שונה לחלוטין מזו של האדם הרגיל, ובצורה זאת יוצר קאמי צורת הזדהות ייחודית. על אף הזרות שבין הקורא ובין הדמות, עדיין יש חמלה בתהליך המשפט של מרסו. הדמות מציגה עולם שבו אין שום משמעות בכל הערכים והנורמות החברתיות. הדבר היחיד שקאמי מציג כבעל ערך הוא חיי מרסו עצמו. אפילו רצח האלג'יראי אינו בעל משמעות. כלומר: חיי אחרים אינם חשובים, והדבר היחיד שגורם לדמות לחוש משמעות הוא המוות שלו עצמו. מות האם בתחילת הרומן מציג את חוסר החשיבות של ערכים ונורמות בצורה הקיצונית ביותר. קאמי מציג את מרסו בצורה גרוטסקית ואדישה, ומנגד מוצגים הטקסים כמטופשים.
הביקורת

חוקרי ספרות רבים טוענים שמלבד תפיסת העולם המרכזית יש ברומן גישות ביקורתיות רבות. ניתוח נפוץ של הרומן הוא כרומן המבקר את מערכת המשפט הצרפתית. הגישה הדמוקרטית שאומרת שכל אדם צריך לקבל סנגור מושלם וקטגור מושלם מנופצת בהגנה שמרסו מקבל: רק כיוון שהוא שונה משאר האנשים הוא אינו יוצא זכאי בדין. קאמי בכלל לא דן בשאלה אם הרצח היה חוקי או לא, והוא רק מציג את מערכת המשפט כמערכת מעוותת שאינה רודפת צדק, שבה אדם נשפט על פי הדמיון שלו לשאר החברה, ולא לפי מעשיו. גם הביקורת כמובן מתקשרת לגישה האקזיסטנציליסטית: אי אפשר ליצור בית משפט מוסרי, כיוון שהמוסר הוא רק אשליה, וכל ניסיון לשפוט מה יותר צודק ומה פחות צודק הוא ניסיון שווא.
קאמי מבקר ברומן גם את הדת, את מוסדות המדינה, וגם את התקשורת. הדת מבוקרת באמצעות הדמות של הכומר, והניסיונות לכפייה דתית, הגסות שבה הוא מתפרץ על מרסו וכו'. בזמן המשפט אפשר לראות ביקורת חריפה על התקשורת המסקרת את האירוע. גם הביקורת על הדת והתקשורת מתקשרת ישירות לתפיסת העולם שהרומן מציג. הביקורת על הדת היא אותו פן של חוסר המשמעות, והניסיון המעושה ליצור משמעויות, שמוצג באקזיסטנציליזם, והתקשורת היא חלק ממתקפתו המתמדת של קאמי על מושג הדמוקרטיה.
המיתוס של סיזיפוס

כמה חודשים לאחר צאת "הזר", יצאה לאור המסה "המיתוס של סיזיפוס" מאת קאמי. במסה זו מתאר קאמי את התאוריה האקזיסטנציאליסטית שעמדה מאחורי כתיבת "הזר". קאמי מדגיש את רצונו של האדם להכיר את סביבתו, הן הפיזית והן האנושית. קאמי מפתח את חוויית ותחושה האבסורד.
פירוד זה בין האדם לבין חייו, בין השחקן לבין התפאורה שלו, הוא תחושת האבסורד
לקריאה נוספת

אלבר קאמי, הזר, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1999
אלבר קאמי, המיתוס של סיזיפוס, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2000
רות נצר.  מבט מחודש על הזר של קאמי. בתוך: נפש הספרות - מסות על ספרות ושירה במבט יונגיאני. כרמל. 2021
החפצה

אשה אפריקאית תלויה מקרסולה ומוצעת למכירה בספינת עבדים - סמל החפצה
הַחְפָּצָה (באנגלית: Objectification, מהמילה הלטינית objectum - חפץ, דבר) היא התייחסות אל אדם, או אל כל דבר שאינו חפץ, כאל חפץ. אין המדובר רק בדה-הומניזציה, שלילת אנושיותו של האדם, אלא בהגדרתו מחדש כאובייקט.
בעבדות, למשל, יש החפצה, משום שיש בה התייחסות אל אדם כאילו היה רכושו של אדם אחר, ככלי המשרת את רצונותיו וצרכיו.
בספרות זהו אמצעי ספרותי הפוך להאנשה. בעוד שעבור האנשה די בייחוס פעולות בסיסיות לחפץ או לחיה, כגון דיבור, רגש וחשיבה, כדי שתיאור אדם ייחשב כהחפצה יש לייחס לו פעולות או תכונות שהחברה שוללת מבני אדם. למשל, שייכות ממונית, שימוש בגוף האדם למטרות בזויות, העדר יחס של כבוד והעדר תכונות אנושיות.
במונח נעשה שימוש ביקורתי בתאוריה המרקסיסטית, בעקבות ג'רג' לוקאץ', שביקר את השיטה הקפיטליסטית וטען כי היא הופכת את הפועל לסחורה ולרכוש.
במאה ה-20 נעשה במונח גם שימוש תכוף בתאוריות פמיניסטיות, המבקשות להסביר את היחס אל האישה בחברה המערבית כאל חפץ או אובייקט מיני.
הגדרות

לפי מרתה נוסבאום, אדם מוחפץ אם התקיים אחד מהתנאים הבאים:
התייחסות לאדם ככלי עבור המטרות של אדם אחר
התייחסות לאדם כחסר אוטונומיה או בחירה חופשית
התייחסות לאדם כחסר שליטה או אקטיביות
התייחסות לאדם כניתן להחלפה בחפצים
התייחסות לאדם כדבר שניתן לשבור, לרמוס או לפרוץ אליו
התייחסות לאדם כרכוש שניתן לקנות או למכור
התייחסות לאדם כאילו אין צורך לקחת בחשבון את חוויותיו ותחושותיו
ראה הלן לנגטון הציעה להוסיף להגדרה את התנאים הבאים:
התייחסות לאדם כאל גופו או חלקי גופו
התייחסות לאדם כאל מראהו ותפיסתו על ידי חושים נוספים
התייחסות לאדם כאל חסר יכולת לדבר ולתקשר
הערות שוליים

↑  Nussbaum, Martha (1995). "Objectification". Philosophy & Public Affairs. 24 (4): 249–291. doi:10.1111/j.1088-4963.1995.tb00032.x.
↑  Rae Langton (February 15, 2009). Sexual Solipsism: Philosophical Essays on Pornography and Objectification, 1st Edition. Oxford: Oxford University Press. pp. 228–229. ISBN 978-0199551453.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409246005171  LCCN: sh2017004494
החורש (בצלאל)

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 תאריך יצירה:  1911–1929
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
"החורש" או "החורש בשדה" הוא מוטיב עיטורי שכיח ביצירות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות מן השנים 1911–1929.
תיאור

דמות "החורש" היא דמותו של יהודי-תימני, בעל חזות תנכי"ת, החורש במחרשה הרתומה לזוג שוורים. הוא מוצג בזווית אלכסונית, המעניקה לתיאור עומק. התיאור עוצב בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות באזור השנים 1911–1913. מעצבו איננו ידוע, אך ייחסו אותו בעבר לזאב רבן או לאריך גולדברג. מוטיב חקלאי זה שימש כביטוי ציוני לקשר שבין העם היהודי לאדמת ארץ-ישראל. ברוב המקומות, מוצג החורש בתוך פורמט מעוגל של מעין מדליון בקוטר של כ-13–14 ס"מ.
בצלחת עם מוטיב זה הנמצאת באוסף מוזיאון ישראל (1912–1929), לדוגמה, מופיע החורש בתוך מדליון במרכזה של צלחת נוי שסביבה דגם עיטורי של חיטה. תחת המדליון מופיעה הכתובת "עבד אדמתו ישבע לחם", הלקוחה ממשלי (יב: יא) והכתובת "הזורעים בדמעה ברנה יקצורו", הלקוחה מתהילים (קכו: ה). בשנת 1913 הופיע "החורש" גם במרכז כריכתו של "ספר הזהב השני של הקרן הקיימת לישראל, שנוצר בבית-הספר. סביב לוח מרכזי זו שובצו תבליטים נוספים, ובהם דמויות נוספות של חקלאים ופועלים.
במשך השנים הפך החורש לדימוי רווח בעבודות של ממשיכי "בצלאל". האומן שמואל קרצ'מר, עשה שימוש בדגם זה בסיכות שנוצרו עבור "החלוץ". השימוש במוטיב זה נמשך עד לשנות ה-50–60 של המאה ה-20, אז נעשה שימוש בעיצוב זה בהטבעה על לוחות נחושת ששימשו לעיטור אלבומי תמונות. בעבודות אלו לא נשמר הפורמט העגול, וגם איכות ההטבעה הייתה ירודה. לצד עיצוב זה נוצרו עוד כמה דגמים של דמות החורש. בין היתר יצר ידוע תיאור של חורש עם גמל לרגלי מגדל דוד.
גלריה

ספר הזהב הראשון (משמאל) והשני (מימין) של קק"ל
"החלוץ", סיכה מתוצרת שמואל קרצ'מר (1920–1940?)
החורש, תבליט נחושת על כריכת אלבום (1950–1970)
הערות שוליים

↑  תיאורים מאוחרים יותר של דמות "החורש", המירו את דמותו של היהודי בדמותו של חלוץ עברי. ראו לדוגמה, לוח שנה של קרן היסוד (1925) בעיצוב זאב רבן. ראו: גולדמן אידה, בת-שבע, זאב רבן: סימבוליסט עברי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2001, עמ' 101-100; 105
↑  ראו: מבחר מאוסף אלן ב' סליפקה במוזיאון ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2008, עמ' 61
↑  ראו: בצלאל וספר הזהב, החרות, 20 באוגוסט 1913
האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון

| --- | --- |

כרזת הסרט בארץ
 מבוסס על:  סדרת הטלוויזיה "מחלק משטרה"
 בימוי:  פיטר סגל 
 הופק בידי:  דייוויד צוקר, רוברט וייס 
 תסריט:  פט פרופט דייוויד צוקר רוברט לוקאש
 עריכה:  ג'יימס ר. סימונס
 שחקנים ראשיים:  לזלי נילסן פריסילה פרסלי ג'ורג' קנדי או. ג'יי. סימפסון
 מוזיקה:  אירה ניובורן 
 צילום:  רוברט מ. סטיבנס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 במרץ 1994 ישראל6 במאי 1994
 משך הקרנה:  79 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה מטורפת, סרט כלא 
 תקציב:  $30,000,000
 הכנסות:  $51,132,598 (בארצות הברית בלבד)
 הכנסות באתר מוג'ו:   nakedgun3
 דף הסרט ב־IMDb
 
האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון (או בקיצור: האקדח מת מצחוק 3; באנגלית: Naked Gun 33⅓: The Final Insult) הוא סרט קומי משנת 1994, השלישי בסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק" בכיכובם של לזלי נילסן, פריסילה פרסלי, ג'ורג' קנדי ואו. ג'יי. סימפסון. שלושת הסרטים (השניים האחרים הם: "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!" ו"האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד") מתארים את הרפתקאותיו של הדמות הראשית אותה מגלם נילסן: קצין המשטרה פרנק דרבין.
סדרת הסרטים מבוססת על הדמות שיצר נילסן בסדרת הטלוויזיה "מחלק משטרה". כשני קודמיו בסדרה, גם סרט זה הוא קומדיית סלפסטיק מהירת קצב, הכוללת בדיחות רבות הנובעות ממשחקי מילים וכן מהומור ויזואלי.
תקציר העלילה

פרנק (לזלי נילסן) וג'יין (פריסילה פרסלי), אשר יצאו במהלך שני הסרטים הקודמים, נישאו בינתיים, וחיים באושר בתחילת הסרט. בהמשך, בעקבות ריב, ג'יין עוזבת את פרנק.
אף על פי שדרבין הספיק לצאת לגמלאות, הוא נקרא למשימה אחת אחרונה – להיכנס לכלא תחת מסווה. בהמשך פרנק פורץ יחד עם הפושע רוקו דילון (פרנק וורד) מן הכלא. לאחר שהם מגיעים למקום המסתור של רוקו פרנק מגלה כי הם מתכננים להוציא לפועל פיגוע בטקס פרס אוסקר עבור קבוצת טרוריסטים ערבים.
פרנק, אשר מתחזה למגיש הטלוויזיה האמריקני הנודע פיל דונהיו, מצליח להתגנב לאולם שבו מתקיים טקס האוסקר ומנסה לאתר את הפצצה שחבויה באחת מהמעטפות. במקביל, ג'יין אשר מבחינה בפרנק בטקס האוסקר נוסעת לשם אך נלקחת בהמשך כבת ערובה של רוקו.
צוות השחקנים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
לזלי נילסן: לוטננט פרנק דרבין
פריסילה פרסלי: ג'יין ספנסר
ג'ורג' קנדי: קפטן אד הוקן
או. ג'יי. סימפסון: השוטר נורדברג
ביקורות ותגובות

הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, ולציון 53% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 32 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 | פרס Golden Screen (פרס גרמני) |  | זכייה |
| 1995 | פרס פטל הזהב | אנה ניקול סמית הכוכבת החדשה הגרועה ביותר | זכייה |
| 1995 | פרס פטל הזהב | או. ג'יי. סימפסון שחקן המשנה הגרוע ביותר | זכייה |
ראו גם

מחלק משטרה
האקדח מת מצחוק (סדרת סרטים)
האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד
הערות שוליים

↑  The Naked Gun 33 1/3: The Final Insult (1994) - Box Office Mojo
↑  Harper, Hilliard (1988-11-29). "Creators of a TV Flop Get Just Dessert with Naked Gun". The Los Angeles Times. נבדק ב-2010-11-18.
↑  "The Naked Gun 33 1/3: the Final Insult‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| סרטי צוקר, אברהמס וצוקר |
| --- | --- | --- |
| סרטים משותפים | סרט מטוגן (1977) • טיסה נעימה (1980) • מחלק משטרה (1982) • סודי ביותר! (1984) • חטיפה נעימה (1986) • האקדח מת מצחוק (1988-1994) |  |
| סרטי דייוויד צוקר | האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה! (1988) • האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד (1991) • הכדור מת מצחוק (1998) • הבת של הבוס שלי (2003) • מת לצעוק 3 (2003) • מת לצעוק 4 (2006) • An American Carol‏ (2008) |  |
| סרטי ג'ים אברהמס | עסקים גדולים (1988) • רוקסי מסובבת את העיר (1990) • לרקוד עם טייסים (1991) • לרקוד עם לוחמים (1993) • טעות בסנדק (1998) |  |
| סרטי ג'רי צוקר | רוח רפאים (1990) • ראשון האבירים (1995) • מיליונר מי שגומר ראשון (2001) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד | האקדח מת מצחוק  1994 | הבא: - |
דינה דז'טלובסקי

| --- | --- |

דינה דז'טלובסקי תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 בדצמבר 1901 ורשה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  9 באפריל 2002  (בגיל 100)
 מדינה:  ישראל 
 סוגה:  ספרות ילדים
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1994) 
 
גן סיפור "המטריה של רותי" בחולון, לפי ספרה של דינה דז'טלובסקי
דינה דְזָ'טֶלוֹבְסקי (1 בדצמבר 1901 – 9 באפריל 2002) הייתה אשת חינוך יהודייה-פולנייה, ולאחר עלייתה לישראל הפכה לסופרת ילדים ומפעילת תיאטרון בובות.
קורות חיים

דינה דז'טלובסקי נולדה בוורשה. היא למדה בבית ספר תיכון בעיר הולדתה, ולאחר מכן המשיכה ללימודי ספרות פולנית באוניברסיטת ורשה. עבדה במשך שנים כגננת וכמפקחת על גני ילדים וניהלה קורסים לגננות.
במלחמת העולם השנייה הסתתרה אצל ידידים פולנים, וארגנה והפעילה חוגי דרמה במועדון תלמידים. בשנת 1953 הייתה למנהלת המחלקה להשתלמות גננות שליד משרד החינוך הפולני, ובמקביל עבדה בתיאטרון בובות.
ב-1957 עלתה לישראל (עליית גומולקה). מכיוון שדז'טלובסקי לא שלטה היטב בעברית והייתה כבר מבוגרת יחסית, היא לא המשיכה בארץ בעבודתה הפדגוגית, אלא הפעילה תיאטרון בובות נייד בגני ילדים. בעבודה זו היא עיצבה את הבובות ואת התפאורה, כתבה את הסיפורים והפעילה את הבובות. הצגות אלה המחישו דילמות פשוטות האופייניות לחיי ילדים. לאחר שהצגות עברו את מבחנם של מאות ילדים הן עובדו לספרים שכללו צילומים מההצגות.
סיפוריה של דז'טלובסקי, אשר אופיינו בפשטות ובעממיות, כבשו את לב הילדים, על אף שהייתה בהם גם מידה של דידקטיות.
דז'טלובסקי האריכה ימים והפעילה את התיאטרון גם בשנותיה האחרונות. בשנת 1994 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בישראל על ספרה "מעשה במעיל רקדן".
בנה, ריצ'רד נקר-דז'טלובסקי, נפטר בשנת 1973.
נפטרה ב-9 באפריל 2002, בגיל 100.
מספריה

מה קרה לבובה של רותי (1963)
דני הקטן והשוטר ניסים (1964)
המטריה של רותי (1973)
המפוחית של אורי (1976)
מעשה בעז רעה שהפכה טובה (1979)
עומר והמגפיים של תמי (1981)
העץ של תמי (1983)
למי בלון למי דובון (1985)
אגדה על עץ הפלאים
החתול שיצא לטיול (1986)
העופר של דני (1988)
מה קרה לכלבלב חמד? (1992)
מעשה במעיל רקדן
הדוגרת המפזרת (1995)
סיפור קצר על חמוריקו ואוצר (1996)
האווירון של ירון (1999)
אווזונת עקשנית (2000)
תיאטרון בובות בגני ילדים (1970) - הספר היחיד שאינו פונה לילדים.
לקראת יום הולדתה המאה יצא ספר מחווה, "יום הולדת לדינה" (2002), שכתבה מירה מאיר. בספר זה באות כל הבובות שעיצבה לחדרה בבית האבות בתל אביב ומבקשות מדינה לספר את סיפור חייה.
לקריאה נוספת

אהובה כץ. "דינה דז'טלובסקי - אשה קטנה גדולה", בתוך: הד הגן, ס"ב, 1998. עמ' 354-353.
הערות שוליים

↑  מתה סופרת הילדים דינה דז'יטלובסקי, באתר הארץ, 10 באפריל 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313659005171  ISNI: 0000 0004 0255 2925  VIAF: 242349452   WorldCat (עם VIAF): 242349452
דראווה פטוי

מועדון כדורגל דראווה פטוי (באנגלית: Drava Ptuj Football Club) היה מועדון כדורגל סלובני מהעיר פטוי, אשר מספר עונות בליגת העל הסלובנית.[דרושה הבהרה] בעונת 2010/2011 המועדון פורק, כאשר עונה קודם לכן ירדה לליגה השנייה.
תארים

גביע הקהילה:
זכייה (4): 1992/1993, 1995/1996, 1997/1998, 1998/1999
הערות שוליים

↑  אחד אירועי הקרנבל הפופולריים ביותר של סלובניה, באתר ויקיפדיה האנגלית
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל ובנושא סלובניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגן האנגלי במינכן

| --- | --- |

מבט לכיוון העיר העתיקה מגבעת המונופטרוס
 מידע כללי
 סוג:  פארק 
 על שם:  גן אנגלי 
 מיקום:  מינכן 
 מדינה:  גרמניה 
 מפעיל:  מנהלת בוואריה לארמונות, גנים ונחלים ברכוש המדינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1789
 תאריך פתיחה רשמי:  1792 
 אדריכל:  פרידריך לודוויג פון סקל 
 מידות
 שטח:  375 הקטאר 
 קואורדינטות:  48°09′10″N 11°35′31″E﻿ / ﻿48.152777777778°N 11.591944444444°E﻿ / 48.152777777778; 11.591944444444
 אתר רשמי
  (למפת מינכן מוגדלת) הגן האנגלי במינכן(למפת מינכן רגילה) הגן האנגלי במינכן
 
הגן האנגלי (בגרמנית: Englischer Garten) הוא פארק עירוני ציבורי במרכז העיר מינכן, מדינת בוואריה, גרמניה.
הגן המשתרע ממרכז העיר ובכיוון צפון מזרח, נוצר בשנת 1789 על ידי סר בנג'מין תומפסון, על פי הזמנה של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, והוא הורחב ושופר בשנים הבאות על ידי ממשיכי דרכו.
שטחו הכולל של הפארק הוא כ-3.7 קמ"ר, והוא נחשב לאחד הפארקים הציבוריים-עירוניים הגדולים בעולם. הגן קיבל את שמו על בסיס המאפיינים הנופיים שלו, המתבססים על מסורת הגננות של גן אנגלי כלומר נוף פראי, בלתי מסודר לכאורה, כפי שהיה מקובל באנגליה מאמצע המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19.