stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הזולו
משאקה עד הכיבוש הבריטי

בסוף המאה ה-18 נולד בן לא חוקי לסנזנקונה, צ'יף שבט הזולו. כך בא לעולם אחד השליטים האפריקאים המפורסמים ביותר, הלא הוא שאקה. אחרי 6 שנות מגורים ברשות האב, גורשו שאקה ואימו בגלל ממזרותו של שאקה. לאחר נדודים מצאו מקלט אצל שבט ה"מתתווה", אחד השבטים החזקים באזור. בשבט זה בגר שאקה, והיה ללוחם. הוא הצטיין כלוחם ומצביא במלחמות השבט עם שבטים אחרים, בהן התנסה בטקטיקות חדשות ובארגון הצבא. לימים, השתמש בניסיון זה לאיחוד שבטי הזולו תחת הנהגתו.
לאחר מות אביו בשנת 1816, חזר שאקה לשבט הולדתו, ולאחר שהביס את האופוזיציה השתלט על השבט. בסדרת מלחמות מוצלחות הצליח שאקה להגדיל את השטח ששלטו עליו בני הזולו פי 12 - מאזור בן 3,000 קמ"ר לכ-36,000 קמ"ר (בערך פי 1.5 ממדינת ישראל).
ב-1824 חתם שאקה הסכם לזכויות מסחר בשנהב ופרוות לסוחרים בריטים. במסגרת ההסכם הוא העניק להם ריבונות על פורט נטאל והסביבה שהפכו לשטח בריטי.
המלך שאקה נרצח ב-24 בספטמבר 1828 בדקירות חניתות על ידי אחיו למחצה, מלאנגאנה ודינגאנה. אחרי מותו של שאקה הסתכסכו יורשיו עם המתיישבים הבורים הלבנים, ואף ספגו תבוסה קשה מידם בקרב נהר הנְקום (הידוע גם כ"קרב על נהר הדם") ב-16 בדצמבר 1838. לאחר ניצחונם הקימו הבורים את רפובליקת נטאליה דרומית לנהר התוקלה. כמה שנים לאחר מכן, קיבלו הבריטים את החזקה על שטחים אלה. ב-1842 המלך מפאנדה חתם על הסכם עם הבריטים המכיר בו כמלך הזולו וקובע את נהר תוקלה כגבול בין נטאל לממלכת הזולו. על אף היחסים הטובים שטופחו בין בני הזולו לבריטים, חששו הבריטים ממדינה שחורה חזקה באזור השפעתם העיקרי. ב-11 בדצמבר 1878 משלחת קולוניאלית בריטית הציבה אולטימטום ל-14 ראשי שבטים. המסמך דרש מהמלך לשלם מיסים, להחזיר בקר שנגנב ולהפסיק מיד כל תוקפנות כלפי המתיישבים. לאחר שהמלך סצ'וואיו לא הגיב לאולטימטום שפג ביום האחרון של שנת 1878 פלשו כוחות בריטים לארץ הזולו. מלחמה זו נודעה בשם "מלחמת הזולו". במהלך המלחמה נחלו הבריטים את אחד ההפסדים הצורבים ביותר מידיו של כח ילידים, כאשר ב-22 בינואר 1879 חטיבה בריטית בת 1,500 לוחמים נופצה לרסיסים בקרב איסאנדלוואנה ולאחר מכן אף התקיפו הזולו מחנה מיסיון בריטי, קרב שנודע כ-קרב רורק'ס דריפט. הבריטים התאוששו מהתבוסה, פלשו מחדש לשטחי הזולו לאחר חודשים מספר, הצליחו להכניעם ולשבות את המלך.
זולו מהכיבוש הבריטי עד היום

ארץ הזולו חולקה ל 13 אזורים אוטונומיים שבראש כל אזור עמד ראש שבט (צ'יף). עד מהרה החלו ראשי השבטים לריב זה עם זה והבריטים שחששו ליציבות שחררו את המלך בתנאי שישמור על השלום. סצ'וואיו חזר ב-1883 אבל הורעל על ידי בני עמו ובנו דינוזולו תפס את מקומו. דינוזולו העניק לבורים שטח אדמה נרחב בתמורה לתמיכתם בו כנגד מתנגדיו מקרב הזולו. הבריטים שראו בו רק מלך ממונה הדיחו אותו וכלאו אותו ל-10 שנים.
תחת הכיבוש הבריטי היו בני הזולו נתונים לניצול מתמשך על ידי הלבנים, יחד עם יתר הילידים השחורים. מצב זה נמשך גם לאחר שדרום אפריקה קיבלה את עצמאותה ב-1910, ואף קיבל לגיטימציה חוקית עם הקמת שלטון האפרטהייד ב-1948. זכויות האדם של השחורים הופרו בקביעות, והם היו ללא-אזרחים במדינתם הם. רק לאחר התמוטטות שלטון האפרטהייד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, זכו בני הזולו לקבל את מלוא זכויותיהם, לצד עמים ילידים נוספים.
לוחמי זולו בסוף המאה ה-19
המזוודה הגרעינית (רוסיה)

המזוודה הגרעינית של רוסיה בתקופת בוריס ילצין.
ממלא מקום הנשיא, ולדימיר פוטין, מקבל לידיו את "המזוודה הגרעינית" לשליטה על הכוחות הגרעיניים ב-31 בדצמבר 1999.
טקס העברת המזוודה הגרעינית במהלך טקס ההשבעה לנשיאות של ולדימיר פוטין. 7 במאי 2012
המזוודה הגרעינית של רוסיה, מכונה רשמית צ'גט (ברוסית: Чегет, על שם הר צ'גט שבקברדינו-בלקריה, רוסיה) ומהווה חלק ממערכת אוטומטית לשליטה ובקרה על הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של רוסיה (המכונה רשמית קזבק, Казбек, על שם הר קזבק).
היסטוריה

הצ'גט פותחה בתקופת יורי אנדרופוב בראשית 1980. המזוודה נכנסה לשירות כשמיכאיל גורבצ'וב הפך למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במרץ 1985. המזוודה מחוברת למערכת תקשורת מיוחדת המכונה בשם קוד קווקז (Кавказ, על שם אזור הקווקז), אשר נועדה לתמוך בבכירי הממשלה ולספק ערוץ תקשורת רציף במידה ומתקבלת ההחלטה על שימוש בנשק גרעיני.
לנשיא הרוסי ישנה גישה מלאה כל הזמן למזוודת הצ'גט, הוא מלווה על ידי איש שירות האבטחה הפדרלי, שמתפקידו לדאוג שלנשיא תהיה גישה רציפה אל צפני המזוודה. אומנם מקובל להניח שגם שר ההגנה והרמטכ"ל מחזיקים במזוודה גרעינית אך לא ידוע בוודאות אם אכן ישנן מזוודות גרעיניות גם לשר ההגנה וראש המטה הכללי.
במקרה של אישור לשימוש בנשק גרעיני, המטה הכללי מקבל את האות ויוזם מתקפה גרעינית. זאת לאחר קבלת הקודים לשיגור הטילים אם זה באמצעות צוללות בעלות טילים בליסטיים או בשיגור מרוחק של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
המזוודה הגרעינית הופעלה לקראת התקפה פעם אחת בלבד בתולדותיה, ב-25 בינואר 1995, עקב תקרית הטיל הנורווגי (אנ'), כאשר טכנאי מכ"ם רוסים זיהו בטעות טיל מחקר נורווגי, שאסף מידע על הזוהר הצפוני, כטיל גרעיני אמריקאי הטס לכיוון המרחב האווירי הרוסי. נשיא רוסיה בוריס ילצין התעתד לשגר מתקפת נגד גרעינית על ארצות הברית אך לאחר שהסתברה הטעות נמנע השיגור.
בתרבות ובאמנות

המזוודה הגרעינית הופיעה במספר סרטי קולנוע לרבות:
שחק אותה סמארט (2008)
סולט (2010)
משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים (2011)
מהיר ועצבני 8 (2017)
וכן גם במשחקי המחשב:
Hitman 2
Battlefield 3
המזוודה גם היוותה נושא לשיר "מזוודת הנשיא" («Чемодан Президента») של להקת "קרמטורים" («Крематорий»).
ראו גם

פוטבול גרעיני – המקבילה האמריקאית.
המלחמה הקרה
לוחמה גרעינית
הערות שוליים

↑  מידע באתר armscontrol.ru
↑  Adventures of the "Nuclear Briefcase"
↑  A 2nd Briefcase for Putin
↑  Post-Soviet Russia and Ukraine: Who can push the Button?
↑  Cold-War Doctrines Refuse to Die
↑  אסף שטול-טראורינג, 25.1.1995 / הטיל הנורווגי שהקפיץ את מערך הגרעין הרוסי, באתר הארץ, 25 בינואר 2012
דרגון (חללית)

דרגון (באנגלית: Dragon) או דרגון 1 הייתה חללית מטען הניתנת לשימוש חוזר אשר פותחה על ידי חברת SpaceX. דרגון שוגרה על גבי משגר הפאלקון 9 למסלול לווייני נמוך אל תחנת החלל הבינלאומית כדי להביא ציוד ואספקה. במרץ 2020 שוגרה בפעם האחרונה ומאז הוחלפה על ידי הדרגון 2. בטיסת הניסוי של החללית בדצמבר 2010, דרגון הפכה לחללית המסחרית הראשונה ששוגרה למסלול וחזרה לכדור הארץ. ב-25 במאי 2012, שוגרה החללית למשימתה השנייה והפכה לחללית המסחרית הראשונה שעגנה בתחנת החלל הבינלאומית. במהלך שנות שירותה שוגרו חלליות דרגון ל-22 משימות מתוכם 20 משימות אספקה לתחנת החלל הבינלאומית.
במסגרת תוכנית COTS של נאס"א, תוכנית לשילוב חברות פרטיות בתחום אספקת החלל, נחתם חוזה עם SpaceX בו סוכם כי חללית הדרגון תשמש לשיגור מטען עבור נאס"א אל תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת מעבורות החלל. באפריל 2011, במסגרת תוכנית CCDev (תוכנית להכנסת חברות פרטיות לתחום הטיסות המאוישות לחלל) נחתם חוזה נוסף בו סוכם כי חללית דרגון 2 תשמש גם לשיגור אסטרונאוטים של נאס"א אל התחנה. ב-3 ביוני 2017, הקפסולה של משימת CRS-11, שברובה הורכבה מהקפסולה של משימת CRS-4, שוגרה לראשונה בפעם השנייה לחלל בשימוש בחוזר.
החללית דרגון 2 מבוססת על דרגון 1 אך שונה ממנה בהרבה, היא מתוכננת לשאת עד שבעה אסטרונאוטים או 6 טון מטען (או שילוב של שניהם) למסלול לווייני נמוך ובחזרה לכדור הארץ. מגן החום של החללית יוכל לעמוד במהירויות חדירה גם בחזרה מטיסות אל הירח אם וכאשר החללית תיקח חלק בתוכנית ארטמיס.
גרסאות > דרגון 1 או CRS

חללית הדרגון 1 (ידועה גם בתור Dragon cargo) נשאה ציוד ומטען במשקל של עד כ־3 טונות אל תחנת החלל הבינלאומית, החללית מורכבת משני חלקים עיקריים, החלק המרכזי שמכיל את התא המדוחס, שנפחו עומד על 11.2 מ"ק, ומאחוריו מורכב חלק בנפח 14 מ"ק שפתוח לחלל מצידו האחורי ומיועד לאחסון של ציוד שלא יינזק משהייה בחלל הפתוח (בעיקר מכשירים האמורים להיות מורכבים על צידה החיצוני של תחנת החלל), אל תא מטען אחורי זה מחוברים משני צדדיו 2 לוחות סולאריות הנפרשים בחלל, אשר מסוגלים לספק עד כ־1,500 ואט בממוצע. בחרטום החללית מורכבת מערכת עגינה מסוג CBM‏ (Common berthing mechanism) המאפשרת לה לעגון בתחנת החלל הבינלאומית בצורה פאסיבית כלומר היא מתקרבת אל התחנה ואז נלכדת על ידי הזרוע הרובוטית קנדארם2 המקרבת אותה באיטיות אל מסוף העגינה, אך היא יכולה לעגון רק בחלקים הלא־רוסיים של התחנה, להם פתח עגינה מתאים.
במשימות רגילות החללית נשארת מחוברת ל־ISS במשך כ־30 יום בסיומם היא מופרדת מהתחנה ושבה ארצה לנחיתה באוקיינוס בעזרת מגיני חום ומצנחים, בעת שימושה דרגון הייתה החללית היחידה מלבד סויוז שמסוגלת להחזיר לכדור הארץ מטען (עד כ־2 טונות). חללית הדרגון שוגרה על גבי משגר פאלקון 9 גם הוא של SpaceX. בשובה מהחלל היא נחתה באוקיינוס השקט ונאספה על ידי מסוק או ספינה.
לקראת המשימה החמישית של הדרגון ל־ISS במרץ 2014 (CRS-3) שודרגה החללית. החלק החיצוני נשאר כמו שהיה אך האוויוניקה ומדפי המטען תוכננו מחדש על מנת שיוכלו לספק למכשירי המטען שכוללים את המקפיאים GLACIER ו־MERLIN (תפקידם לשנע ציוד מדעי רגיש ל־ISS), הרבה יותר כוח חשמלי.
ב-7 במרץ 2020 שוגרה הדרגון למשימתה האחרונה, משימת CRS-20. משימה זו השתמשה בקפסולה שטסה בעבר ונעשה בה שימוש חוזר. במהלך שנות פעילותה של החללית בין 2010 ל-2020, שוגרה הדרגון ל-22 משימות. בחלקן נעשה שימוש חוזר באותה קפסולה במספר משימות. שלוש קפסולות אף שוגרו שלוש פעמים כל אחת. החל משנת 2020 הוחלפה הדרגון בגרסה המחודשת דרגון 2.
גרסאות > דרגון 2 או V2

דרגון 2 היא חללית מאוישת הניתנת לשימוש חוזר אשר פותחה ומיוצרת על ידי חברת SpaceX האמריקאית. לחללית זו שתי גרסאות; Crew Dragon, חללית מאוישת המיועדת לנשיאת צוות של עד שבעה אסטרונאוטים ו-Cargo Dragon המיועדת לנשיאת מטען ומהווה תחליף מעודכן לגרסה המקורית של חללית הדרגון. דרגון 2 משוגרת על גבי משגר פאלקון 9 וחוזרת לכדור הארץ בצניחה במימי האוקיינוס. כמו כן היא מצוידת במערכת מילוט המסוגלת להאיץ הרחק מהמשגר במקרה חירום.
לצד חללית הסטארליינר של בואינג, דרגון 2 מהווה אחת משתי חלליות אשר צפויות לשאת אסטרונאוטים אל תחנת החלל הבינלאומית, כחלק מהתכנית המאוישת המסחרית (Commercial Crew Program) (אנ') של נאס"א. ב-30 במאי 2020 שוגרה המשימה המאוישת הראשונה של חללית הדרגון 2, משימת SpaceX Demo-2, והייתה למשימת החלל המאוישת הראשונה ששוגרה על ידי חברה פרטית. עד למשימה זו, נאס"א השקיעה 3.1 מיליארד דולר בפיתוחה של הדרגון. בין היתר, דרגון 2 צפויה גם לספק שירותי תיירות בחלל.
פיתוח

פיתוח החללית החל ב־2005, וב־2006 נחתם חוזה בין נאס"א ל-SpaceX לביצוע טיסות הדגמה של החללית במסגרת תוכנית COTS. ב־2009 הודיע מנכ"ל SpaceX אילון מאסק כי בכוונת חברתו לשגר את החללית לטיסת המבחן הראשונה שלה ב־2009, במטרה שהחללית תיכנס לשירות פעיל כבר ב־2010, לפני סיום טיסות מעבורות החלל. עם זאת, החללית טסה לראשונה רק בדצמבר 2010, ולא נכנסה לשירות פעיל לפני טיסתה האחרונה של מעבורת החלל אטלנטיס ביולי 2011, שהייתה הטיסה האחרונה בתוכנית מעבורות החלל.
ב־23 בפברואר 2009 הודיעה SpaceX כי החומר ממנו נבנה מגן החום של חללית הדרגון שתשוגר לטיסת המבחן הראשונה, חומר בשם PICA-X (שפותח על ידי נאס"א), עבר את המבחנים הדרושים ונמצא מתאים. ב־2010 הודיע אילון מאסק כי חללית הדרגון "יכולה לעמוד בחדירה לאטמוספירה במהירות חזרה מהירח, ואפילו ממאדים, זאת באמצעות מגן החום שפותח עבורה". ה־PICA-X הוא חומר עמיד פי 10 מהחומר PICA (שפותח על ידי נאס"א גם הוא) ששימש בין היתר את קפסולת החדירה של הגשושית סטארדאסט.
מערכת בקרת העגינה של חללית הדרגון, ה־DragonEye, נבחנה במהלך משימת STS-127 של מעבורת החלל אנדוור אל תחנת החלל הבינלאומית ביולי 2009, כאשר הורכבה במסוף העגינה הצמוד לזה ששימש את המעבורת, ופעלה בזמן שהמעבורת עגנה בתחנת החלל. יכולות ה־LIDAR וההדמאה התרמית של מערכת ה־DragonEye נבחנו בהצלחה. המערכת נבחנה שוב במהלך משימת STS-133 (מעבורת החלל דיסקברי) בפברואר 2011.
בקיץ 2009 שכרה SpaceX את שירותיו של האסטרונאוט לשעבר קן באוורסוקס שהפך לסגן מנהל מחלקת בטיחות האסטרונאוטים שהקימה החברה (הוא פרש מהחברה בסוף 2011), זאת לקראת הפיכת החללית למותאמת לשיגורים מאוישים.
ביוני 2010 שוגר דגם של החללית על גבי משגר הפאלקון 9 - שהייתה זו טיסתו הראשונה. דגם הדרגון ששוגר שימש לפני כן לבחינת מערכות קרקעיות של החללית. מטרתה המרכזית של הטיסה - מלבד היותה טיסתו הראשונה של הפאלקון 9 - הייתה להשיג מידע אווירודינמי אודות החללית במהלך תהליך השיגור.
ב־22 בנובמבר 2010 הודיעה נאס"א כי רשות התעופה הפדרלית האמריקאית (FAA) העניקה "רישיון חדירה לאטמוספירה" לחללית הדרגון - שהפכה לחללית המסחרית הראשונה שקיבלה רישיון זה.
חללית הדרגון הראשונה שוגרה על גבי משגר פאלקון 9 (היה זה שיגורו השני של המשגר) ב־8 בדצמבר 2010 למסלול לווייני נמוך, הקיפה את כדור הארץ פעמיים ונחתה בהצלחה באוקיינוס השקט.
בשירות נאס"א > חוזה לטיסות אספקה

בשנת 2005 נאס"א עודדה חברות פרטיות שעסקו בפיתוח רקטות להשתתף בתוכנית COTS‏ (Commercial Orbital Transportation Services - שירות תעבורה מסחרי לחלל), שמטרתה לערב חברות פרטיות בתספוק תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת המעבורות שתוכננה ל־2010 (המעבורות פרשו לבסוף ביולי 2011). במרץ 2006 הגישה חברת SpaceX את הצעתה, שכללה את חללית הדרגון. קבוצתה של חברת SpaceX, שהגישה את ההצעה לתוכנית COTS, כוללת עוד חברות, ביניהם חברת MD רובוטיקס שבנתה את קנדארם2 - הזרוע הרובוטית הראשית של תחנת החלל הבינלאומית.
ב־18 באוגוסט 2006 הודיעה נאס"א כי SpaceX וקיסטלר אירוספייס (שפיתחה את ה־K-1) נבחרו לפתח את מערכת האספקה המסחרית לתחנת החלל הבינלאומית. התוכנית המקורית כללה את שיגורים של שלוש טיסות מבחן של חללית הדרגון בין 2008 ל־2010. SpaceX וקיסטלר היו עתידות לקבל 278 מיליון $ ו־207 מיליון $ בהתאמה אם היו עומדים בלוח הזמנים ובדרישות שהציבה נאס"א, אך קיסטלר נכשלה והחוזה עימה בוטל ב־2007. עם ביטול החוזה עם קיסטלר פתחה נאס"א את המכרז על החלק של קיסטלר בתוכנית וב־18 בפברואר 2008 הודיעה נאס"א כי הזוכה החדשה היא חברת אורביטל, שפיתחה ובנתה בין היתר את משגר הפגסוס, מטוס הניסוי X-34 ולוויינים רבים.
ב־23 בדצמבר 2008 העניקה נאס"א ל-SpaceX חוזה, במסגרת תוכנית CRS (תוכנית מקבילה ל־COTS האחראית על משימות האספקה עצמם), לאספקת תחנת חלל בסכום של 1.6 מיליארד $, עם אפשרות הגדלה לעד 3.1 מיליארד $. בחוזה נכלל שיגורם של 12 משימות אספקה לתחנת החלל, שישאו יחד מינימום של 20 טון מטען לתחנה.
החוזה דרש מ-SpaceX לשגר שלוש משימות ניסוי לחללית הדרגון, לפני שתוכל להיכנס לשירות מבצעי. משימת COTS-1, משימת הניסוי הראשונה, שוגרה בהצלחה ב־8 בדצמבר 2010, הקיפה את כדור הארץ שלוש פעמים ונחתה באוקיינוס השקט. בדצמבר 2011 החליטו בנאס"א לאחד את משימות COTS-2 ו־3 למשימה אחת שיועדה ששוגרה לאחר דחיות רבות ב־22 במאי 2012. במהלך משימה זו עברה החללית מספר בדיקות במסלול וביצעה יעפים על פני תחנת החלל הבינלאומית (מטרות משימת COTS-2), ולאחר שאלו הושלמו בהצלחה, עגנה בתחנת החלל הבינלאומית (מטרת משימת COTS-3). לאחר שעגנה בהצלחה בתחנה היא נפרקה ממטענה והועמסה במטען המיועד לחזור לכדור הארץ. המשימה נחתה בהצלחה באוקיינוס השקט ב־31 במאי.
בחוזה ה־CRS‏ (Commercial Resupply Services) שנחתם עם נאס"א נכלל שיגורם של 12 חלליות דרגון: החל מ־2 חלליות ב־2012, ועד 5 ב־2015.
ב-2020 נחתם חוזה על פיו, החללית Dragon XL (לשעבר Dragon cargo) של חברת SpaceX תהיה חללית המשא שתישא ציוד ל"גייטווי" בתוכנית ארטמיס לירח.
בשירות נאס"א > חוזה לטיסות מאוישות

בדצמבר 2010 העלתה SpaceX הצעה לתוכנית CCDev של נאס"א - שמטרתה לערב חברות פרטיות בתחום השיגורים המאוישים אל תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת מעבורות החלל. בתוכנית זו נדרשות החברות המשתתפות לפתח גם מערכת מילוט לחללית, שתשמש במקרה חירום. SpaceX הציגה את תכנונה למערכת המילוט לחללית הדרגון, אשר לטענתה כוללת מספר יתרונות על פני מערכות המילוט הקלאסיות ששימשו את חלליות המרקורי, הג'מיני והאפולו ואשר תשמש את חללית האוריון העתידית של נאס"א. היתרונות הם:
יכולת מילוט במהלך כל שלבי השיגור ועד לכניסה למסלול.
מערכת רב־פעמית - זאת מכיוון שהמערכת מותקנת על החללית ולא ניתקת ממנה עם תום השיגור.
יותר בטיחות לצוות בזכות אי־הצורך להיפרד ממערכת המילוט עם תום השיגור.
ניתן יהיה להשתמש במערכת הרקטית של מערכת המילוט בעת נחיתות ביבשה (החללית תכלול גם מצנח למקרה ויהיה צורך לנחות במים).
בינואר 2011 יצא לאור סרטון סימולציה המדגים את פעולת המערכת. לפי אילון מאסק, פיתוח חללית דרגון ומשגר פאלקון 9 מותאמים למשימה מאוישת תעלה בין 800 מיליון למיליארד דולר.
באפריל 2011 הודיעה נאס"א כי SpaceX תקבל 75 מיליון $ במסגרת תוכנית 2 CCDev על מנת לפתח את מערכת המילוט וחללית הדרגון המאוישת. תוכנית 2 CCDev בין נאס"א ל-SpaceX עתידה להימשך עד למאי 2012. במסגרת התוכנית מתכננת נאס"א לשגר משימות מאוישות אל תחנת החלל הבינלאומית לפני 2016. מערכת המילוט של SpaceX קיבלה אישור ראשוני מנאס"א באוקטובר 2011. בינואר 2012 השלימו ב-SpaceX בהצלחה בדיקה מלאה של רקטות הנחיתה/מילוט של חללית הדרגון במתקן הפיתוח הרקטי שלהם במקגרגור, טקסס.
בשירות נאס"א > משימות למאדים

SpaceX תכננה לשגר למאדים משימה בשם "Red Dragon" (דרגון אדום), בה יעשה שימוש במשגר פאלקון כבד כמשגר ובחללית דרגון 2 שתחדור את אטמוספירת מאדים ותנחית על כוכב הלכת מערכות וניסויים מדעיים במסה של עד כ־4 טון. נאס"א הודיעה שתשתתף בכמה עשרות מיליוני דולרים בעלות המשימה, אך בסוף 2017 הודיעה החברה שהיא מבטלת את תכנון רגלי הנחיתה של דרגון 2 וכפועל יוצא את יכולת הנחיתה היבשתית באמצעות מנועיה, (הסיבה לכך היא חשש שהדרישות המחמירות לבטיחות יעכבו עוד יותר את כניסת החללית לשירות פעיל, וכן הרצון להשקיע יותר בחללית הגדולה והמתקדמת בהרבה BFR, במקום בחללית שתהיה רק אבן דרך זמני בדרך אליה).
משימות ראשונות > COTS-1 (טיסת הבכורה)

ב־8 בדצמבר 2010 שוגרה חללית הדרגון הראשונה והבלתי מאוישת על גבי משגר פאלקון 9 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה. השיגור עבר בהצלחה וכ־10 דקות לאחר השיגור ניתקה החללית מהמשגר. החללית שהתה במסלול בגובה 300 ק"מ במשך שלוש שעות במהלכם בוצעו מבחני תמרון. בתום שלוש השעות הוכנסה דרגון למסלול חדירה לאטמוספירה והיא נחתה בהצלחה באוקיינוס השקט כ־800 ק"מ מערבית לחופי מקסיקו.
נשיאת חברת SpaceX גווין שוטוול ציינה אז כי הייתה זו הטיסה הראשונה מבין שלוש טיסות המבחן העיקריות של החללית במסגרת תוכנית COTS. מנהל נאס"א צ'ארלס בולדן בירך את החברה לרגל הצלחת המשימה.
אף על פי שבמשימה זו לא נשאה החללית לא צוות ולא מטען, צוות המשימה בחברת SpaceX שיגר בתוך החללית פיסת מטען סודית. יום לאחר השיגור התגלה כי המטען הסודי היה חריץ גבינת לה ברואר. הגבינה שוגרה כמחווה למערכון חנות הגבינה מתוך הקרקס המעופף של מונטי פייתון. במסיבת העיתונאים שנערכה עם נחיתת החללית לא גילה אילון מאסק מה היה המטען בגלל החשש שהבדיחה תסיט את תשומת הלב מהצלחת המשימה.
משימות ראשונות > COTS-2/3

ב־22 במאי 2012, בשעה 07:33 UTC, שוגרה חללית הדרגון למשימתה השנייה, שמטרתה לבחון את ביצועי החללית בסמוך לתחנת החלל הבינלאומית (ISS) ולהדגים עגינה בה. המשימה שוגרה לאחר דחיות רבות, ולאחר שניסיון השיגור האחרון, שהיה ב־19 במאי, בוטל חצי שנייה בלבד לפני השיגור בעקבות בעיות לחץ באחד ממנועי הפאלקון 9.
משימת COTS-2/3 היא איחוד של משימות COTS-2 ו־3, שבתחילה תוכננו כמשימות נפרדות, אך אוחדו למשימה אחת על ידי SpaceX בהסכמת ובתמיכת נאס"א. החללית נושאת עימה 520 ק"ג מטען לצוות ה־ISS‏ והיא מתוכננת להחזיר לכדור הארץ כ־660 ק"ג מטען.
9 דקות לאחר השיגור אושרה כניסתה של החללית למסלול ונפרשו הלוחות הסולאריים שלה. בהמשך היום הראשון למשימה נבחנו מערכות הניווט של החללית ומערכות נוספות. ביום השני למשימה ביצעה החללית סדרת הפעלות מנוע שהגביהו את מסלולה לק"מ ספורים בלבד מתחת ל־ISS. ביום השלישי למשימה (24 במאי) ביצעה החללית תמרונים נוספים שקירבו אותה אל התחנה ובשעה 11:25 UTC ביצעה את יעפה הקרוב ביותר לתחנה באותו יום - 2.4 ק"מ מהתחנה. עם תום היום השלישי השלימה המשימה את יעדי משימת COTS-2 המקורית, ונאס"א אישרה את עגינת החללית בתחנה יום לאחר מכן, ב־25 במאי.
ביום הרביעי למשימה, ה־25 במאי, ביצעה החללית מספר תמרונים והתקרבה אל ה־ISS באיטיות עד שהגיעה למרחק 10 מטרים מן התחנה, אז הפעיל צוות התחנה את הזרוע הרובוטית קנדארם2 ולכד באמצעותה את החללית בהצלחה בשעה 13:56 UTC. לאחר שלכדה את החללית קירבה אותה הזרוע באיטיות אל פתח העגינה הפונה כלפי כדור הארץ של מודול "הארמוני" האמריקאי, והעגינה הושלמה בהצלחה בשעה 16:02 UTC. בכך הפכה הדרגון לחללית הפרטית־מסחרית הראשונה שעוגנת בתחנה.
ב־26 במאי, בשעה 08:53 UTC, פתח צוות התחנה את הצוהר של חללית הדרגון, ובימים שלאחר מכן פרק אותה ממטענה והעמיס אותה במטען שיועד לחזור לכדור הארץ. ב־31 במאי, בשעה 08:35 UTC נפרדה הדרגון מה־ISS והוכנסה למסלול חדירה לאטמוספירה, וכשלוש שעות מאוחר יותר, בשעה 02:42 UTC נחתה במימי האוקיינוס השקט, כ־450 ק"מ מערבית ללוס אנג'לס.
משימות ראשונות > CRS-1

משימת CRS-1 היא המשימה המבצעית הראשונה של חללית הדרגון בתצורת מטען ששוגרה בהצלחה ב־8 באוקטובר 2012 אל עבר תחנת החלל הבינלאומית כשבתוכה אספקה לצוות התחנה.
ראו גם > חלליות מאוישות

דרגון 2
אוריון
סויוז
אוריול
בואינג סטארליינר
ראו גם > חלליות מטען

ATV
HTV
פרוגרס
סיגנוס
דרים צ'ייסר
הארצת מאדים

המחשת אמן: הארצת כוכב הלכת מאדים.
הארצת מאדים הוא התהליך ההיפותטי לשינוי מכוון של האקלים ושל פני השטח במאדים, במטרה ליצור שטחים גדולים במאדים, המתאימים להתיישבות בני אדם. בכך תהפוך ההתיישבות על מאדים לבטוחה יותר ובת־קיימא.
ישנם כמה רעיונות לדרך שבה תתבצע ההארצה, חלקם בעלות כלכלית גבוהה ובמחיר פגיעה במשאבי טבע, ואחרים שניתן לבצע עם טכנולוגיה בת־השגה.
מוטיבציה ואתיקה

אם וכאשר תתרחש התפוצצות אוכלוסין על פני כדור הארץ, דרישה למשאבים עשויה להפוך את ההתיישבות של בני אדם על גרמי שמיים (בנוסף לכדור הארץ) להכרחית.
התיישבות בחלל תאפשר ניצול של משאבי החומר והאנרגיה במערכת השמש.
במובנים רבים, מאדים הוא כוכב הלכת ה"ארצי" ביותר במערכת השמש. אף על פי שלמאדים הייתה בעבר סביבה דומה לכדור הארץ, במרוצת השנים הוא איבד את המים והאטמוספירה שהיו לו.
שיקול אתי מרכזי נגד הארצת מאדים הוא הפגיעה בצורות החיים שאולי קיימות בו.
אתגרים ומגבלות

הסביבה במאדים מביאה עמה מספר אתגרים להארצה שעשויים להגביל את היקפה.
אתגרים ומגבלות > כוח משיכה ולחץ נמוך

כוח המשיכה על פני השטח במאדים קטן פי 2.5 בערך מזה של כדור הארץ ואין מספיק ידע על מנת למנוע בעיות בריאות הקשורות להיעדר משקל.
האטמוספירה של מאדים מכילה ברובה פחמן דו־חמצני, והלחץ שלו הוא רק 1% מהלחץ בכדור הארץ בגובה פני הים.
אתגרים ומגבלות > מאבק בתופעות מזג אוויר בחלל

חוסר המגנטוספירה במאדים מציב אתגרים מול הקרינה הסולארית ושמירה על אטמוספירה.
|  | מאדים | כדור הארץ |
| --- | --- | --- |
| לחץ | 0.6 פסקל | 101.3 פסקל |
| פחמן דו־חמצני (CO2) | 96.0% | 0.04% |
| ארגון (Ar) | 2.1% | 0.93% |
| חנקן (N2) | 1.9% | 78.08% |
| חמצן (O2) | 0.145% | 20.94% |
שיטות ואסטרטגיות

הארצת מאדים תהיה כרוכה בשלושה שינויים עיקריים: בניית האטמוספירה, חימומה ומניעת פיזור האטמוספירה לחלל החיצון.
האטמוספירה במאדים דלילה באופן יחסי ובעלת לחץ נמוך מאוד.
האטמוספירה מכילה בעיקר פחמן דו־חמצני (שהוא גז חממה) ולכן ברגע שהאטמוספירה תתחיל להתחמם הפחמן דו־חמצני עשוי לשמר חום קרוב לפני השטח.
בנוסף, החימום אמור לגרום לפחמן דו־חמצני נוסף להיכנס לאטמוספירה מהעודפים בקטבים דבר שיתרום לאפקט החממה.
משמעות הדבר היא ששני התהליכים של בניית האטמוספירה וחימומה מעצימים אחד את השני ומגדילים את סיכויי ההארצה.
שיטות ואסטרטגיות > המסת פחמן דו־חמצני

יש כיום מספיק פחמן דו־חמצני (CO2) בצורה של קרח יבש באדמת מאדים בקוטב הדרומי, שבאמצעות חימום האקלים בכמה מעלות יעלה את הלחץ האטמוספירי לרמה הדומה לזו בהר אוורסט.
אף על פי שבני אדם לא יוכלו לנשום באסטמוספירה זו, העלאת הלחץ שלעצמה תייתר את הצורך בחליפות לחץ. נוסף לכך, פיטופלנקטון יוכלו להמיר את הפחמן דו־חמצני המומס לחמצן.
שיטות ואסטרטגיות > ייבוא פחמימנים

דרך נוספת ליצירת אטמוספירה במאדים היא באמצעות ייבוא מתאן או פחמימנים אחרים, הנפוצים באטמוספירה ובפני השטח של טיטאן.
המתאן, שיתאדה לתוך האטמוספירה יעזור ביצירת אפקט החממה המבוקש.
שיטות ואסטרטגיות > שימוש במראות מסלוליות

הכנסה של מראות העשויות משכבה דקה של פוליאסטר (BoPET) המצופה באלומיניום למסלול סביב מאדים יכולה לעזור בחימום פני השטח של מאדים במטרה לעודד את אפקט החממה.
ניתן למקם את המראות כך שהן יהיו קבועות במקומן ביחס למאדים ומופנות כלפי הקטבים במטרה להפשיר את הקרח הקיים שם.
שיטות ואסטרטגיות > הפצצת הקטבים

בניגוד לפתרונות הקודמים שייארכו זמן רב וייקחו הרבה כסף היזם אילון מאסק מציע פתרון פשוט יותר אך מסוכן ולפיו יש להפציץ את שני הקטבים של מאדים בפצצות אטום מה שיגרום לשחרור כמות עצומה של פחמן דו-חמצני המוחזק על פני השטח של הכוכב ובכך יעבה ויחזק את האטמוספירה. כמו כן, התהליך יוכל תאורטית להעלות את הטמפרטורות כך שהמים יוכלו להישאר במצב נוזלי.
בתרבות

הארצת מאדים תופסת מקום מרכזי בטרילוגיית "מאדים" של הסופר קים סטנלי רובינסון. בסרט "זיכרון גורלי" מוארץ מאדים באמצעות טכנולוגיה חייזרית.
ראו גם

הארצה
משימות מאוישות למאדים
אזור ישיב
D-MARS - משימה אנלוגית לחקר מאדים
הערות שוליים

↑  עמית לגו‏, התוכנית המטורפת של המיליארדר אילון מאסק: להפיץ את כוכב מאדים עם פצצת אטום, באתר וואלה, 1 באוגוסט 2018
↑   אילון מאסק: "כדי להפוך את מאדים לראוי למגורי אדם - צריך להטיל עליו פצצות אטום", באתר TheMarker‏, 10 בספטמבר 2015
הינדה וייס

| --- | --- |
הינדה וייס, דיוקן עצמי ששימש כדימוי להזמנה לתערוכה "גן אלנבי",2009
הינדה וייס, דיוקן עצמי ששימש כדימוי להזמנה לתערוכה "גן אלנבי",2009
 לידה:  1980 (בת 44 בערך) אוהיו, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 תחום יצירה:  וידאו ארט, צילום
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית
 
הינדה וייס (נולדה ב-1980) היא אמנית וידאו וצלמת ישראלית. חיה ועובדת בין תל אביב לניו יורק.
ביוגרפיה

הינדה וייס נולדה באוהיו, ארצות הברית בשנת 1980. עלתה ארצה עם משפחתה בגיל צעיר. היא התחנכה בירושלים במסגרות של חינוך דתי ולמדה בתיכון באולפנה התורנית לאמנויות בירושלים.
וייס היא בוגרת תואר ראשון במדרשה לאמנות ותואר שני באוניברסיטת קולומביה. פעולתה מתרחשת בתוך מרחב אינטר־מדיומלי, נעדר גבולות ברורים – צילום, וידאו, מיצג ומיצב, תוך רקיחת עולם דימויים הממזג בין מציאות, בדיון ומיתוס.
עבודות הווידאו של וייס הן פעמים רבות קומפוזיציות של נופים המשלבים בין זמנים שונים, מרחבים פרטיים וציבוריים והאנשים החיים בתוכם. היא משלבת בין טכניקות תיעודיות יומיומיות ופרקטיקות סוריאליסטיות של התקה אסוציאטיבית וקולאז' וידאו. וייס משתמשת במניפולציות וידאו וקול יחד עם טכניקות עיבוד דיגיטליות, כדי לחבר מקומות וזמנים לסביבות בדיוניות אך עם זאת, מוכרות מאוד.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, בישראל ומחוצה לה, וביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון הרצליה. וייס השתתפה בתוכנית הרזידנסי ארטפורט תל אביב, בסיס בפרנקפורט ומיטפקטורי בפראג.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים בארץ ובעולם, בין השאר באוסף מוזיאון תל אביב  ובאוסף "הארץ".