stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפוחית פה

ערך זה עוסק בכלי נשיפה ממתכת המשמש במוזיקה מודרנית. אם התכוונתם לכלי המפוח הדומה לאקורדיון, ראו .
| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מפוח, כלי נשיפה
 
שלוש מפוחיות דיאטוניות שונות
צליל של מפוחית
מפוחית פה (אנגלית: Harmonica; גרמנית: Mundharmonika) היא כלי נשיפה ממתכת העשוי מפליז או ארד. ידועה בכינויה המקוצר "מפוחית". גודלה של המפוחית הנפוצה מאפשר להכניסה לכיס, כך שהיא מהניידים בכלי הנגינה. בעברית היא קרויה גם גַרְמוֹשְׁקָה (מרוסית: гармóшка) בשל חילוף ההגה "ה" בהגה "ג" בהגייה הרוסית של "הרמוניקה" והוספת תצורת כינוי חיבה או צורת הקטנה ברוסית.
היסטוריה

בשנת 1821 צעיר גרמני בשם קריסטיאן לודוויג בושמן (Christian Ludwig Buschmann) - בונה שעונים בן 16 - חיבר יחד 15 צפצפות כוון ויצר כלי נגינה חדש. הוא קרא לו נבל פה (תרגום מגרמנית) והשתמש בו כצעצוע.
ב-1857 מתיאס הונר (Matthias Hohner), שען גרמני גם הוא, לקח את ההמצאה והפך אותה למוצר מסחרי כשהקים את מפעל הונר (Hohner) הידוע, המייצר עד היום מפוחיות מכל סוג ומין, כמו גם אקורדאונים, מלודיקות וכלי נגינה מבוססי-לשוניות אחרים.
בתחילת המאה ה-20 החל גל של עיצובים חדשים למפוחית ומפוחיות חדשות: מפוחית בלוז, מפוחית אקורדים, מפוחית כרומטית, מפוחית טרמולו, מפוחית אורכסטרית, מפוחית בס, מפוחית תווים ואחרות.
מבנה המפוחית

המפוחית בנויה מ-3 חלקים עיקריים: ה"מסרק", משטח הלשוניות ומשטחי הכיסוי.
מבנה המפוחית > ה"מסרק"

מסרקים בדרך כלל עשויים מעץ, ממתכת או מפלסטיק. המסרק הוא החלק העיקרי במפוחית, והוא זה האחראי על מנעד הצלילים בתוכה. המסרק מכיל את החללים שבעזרת האוויר נוצרים בהם המנעדים להפקת הצליל, כאשר כל "שן", או "לשונית", במסרק מפיקה תו שונה. השם "מסרק" נובע מהעובדה שחלק זה במפוחית מזכיר מאוד מסרק לשיער. על אף זאת, ישנם מסרקים במפוחיות מודרניות יותר, שהם הרבה יותר מורכבים.
קיים ויכוח לגבי השאלה, [דרוש מקור]האם החומר ממנו עשוי המסרק משפיע על הצליל שהמפוחית מפיקה. למרות שההנחה היא שקיימת השפעה, מחקרים מעידים כי האוזן האנושית לא מזהה כל הבדל בין שלושת החומרים מהם המסרק עשוי. נראה כי ההבדל היחיד בין החומרים הוא הנוחות שבמסרק מעץ: העץ סופג את הלחות היוצאת מן הפה בשעת הנגינה ומרחיבה מעט את העץ, ובכך מקלה על הנגינה בה בכך שמצריכה נשיפה פחות חזקה. ייתכן וזו הסיבה לכך שישנם נגנים שנוהגים להרטיב את מסרק העץ במפוחית על מנת שיתקרבו למשטח הלשוניות ויצרו לחץ מסוים כאשר מנגנים בהן. למרות זאת, מפוחיות מודרניות יותר בעלות מסרק עץ, אינן רגישות לרטיבות ולא מתרחבות, כיוון שלבסוף מסרקי העץ נחלשים ומתפוררים.
מבנה המפוחית > משטח הלשוניות

משטחי הלשוניות בדרך כלל עשויים מפליז, אך לעיתים מיוצרים מפלדה או אלומיניום ולעיתים רחוקות מפלסטיק (בעיקר במפוחיות צעצוע). המשטח בדרך כלל מחולק לשניים, כאשר החלק העליון הוא זה שמחוברות אליו הלשוניות, והחלק השני נועד ל"שמירה" על הצליל. הלשוניות מחוברות (בדרך כלל בעזרת ריתוך או הברגה) למשטח הנמצא בין המסרק למשטחי הכיסוי, כאשר הן נמצאות בחלק התחתון של המשטח ונוטות כלפי מטה בצורה מדורגת (משמאל-הנמוך ביותר ומימין-הגבוה) כך שהצלילים מופקים גם בצורה הזו. לעיתים רחוקות לא נעשה שימוש במשטח, והלשוניות ממוסמרות למסרק. הלשוניות מגיבות לנשיפה מהצד הפתוח של המסרק, ולשאיפה מהצד השני. לעיתים משטחי הלשוניות נשחקים בעקבות שימוש של שנים, ולכן ניתן להחליף אותן באופן נפרד.
מבנה המפוחית > משטחי הכיסוי

משטחי הכיסוי הם שמכסים את משטח הלשוניות מלמעלה ומלמטה, ומיוצרים ממתכת, ולעיתים רחוקות מעץ או מפלסטיק. המשטחים נועדו בעיקר כדי להחזיק את הצליל שהמפוחית מפיקה. המשטחים לרוב בולטים ומעניקים למפוחית את צורתה, אך ישנם משטחים בולטים פחות, שיוצרים צליל חזק יותר, וישנם משטחים בולטים יותר עם כיסוי לצלחת העליונה בתחתיתם, שנועדו אך ורק לאחיזה נוחה יותר.
סוגי מפוחיות

כאמור, קיימים סוגים רבים של מפוחיות, והם:
סוגי מפוחיות > מפוחיות דיאטוניות

מפוחית דיאטונית/מפוחית בלוז היא המפוחית המסורתית, ולה סולם קבוע (דו מינור, דו מז'ור, סי במול מז'ור וכו'), אך אפשר לנגן בה בסולמות אחרים בעזרת שימוש בטכניקות כמו כיפוף תווים (bending). המפוחית הדיאטונית בדרך כלל מסוגלת לנגן 3 או 4 אוקטבות אם כי לא את כל התווים מכל אוקטבה. המפוחית הדיאטונית מתחלקת למספר סוגים:
מפוחית טרמולו: בעלת 2 שורות נקבים, בדרך כלל של 12 נקבים בכל שורה. מפיקה 4 אוקטבות ובעלת מנעד צלילים רחב במיוחד.
"נגנית הבלוז": נקראת "Blues harp" באנגלית (נבלן הבלוז). היא המפוחית הסטנדרטית והקלה ביותר לשימוש. בעלת 8–14 נקבים, ומנגנת בדרך כלל 3 אוקטבות. בדרך כלל המפוחיות האלה מפיקות את כל התווים משתי האוקטבות הגבוהות (בהתאם לסולם המפוחית) ויחסירו תווים מהאוקטבה הנמוכה.
מפוחית אוקטבית: למפוחית זו יש שתי לשוניות על כל נקב, וגם היא מחולקת לשתי שורות ארוכות יותר מאשר מפוחית הטרמולו.
ניתן להפיק תווים שנמצאים מחוץ לסולם הקבוע במפוחית הדיאטונית באמצעות טכניקה שנקראת 'כיפוף תווים'. בשימוש בטכניקה זו, מעבירים את האוויר לתוך או מחוץ למפוחית בצורה כזו שבה גורמים לשן במסרק 'להתכופף' ואז להפיק תו שונה מהתו שלו יועדה השן. בדרך כלל כיפוף תו יגרום לירידה או לעליה בחצי טון, לדוגמה - התו 'רה' יהפוך ל'רה במול'. כיפוף תווים היא טכניקה מסובכת יחסית ולא ניתן לכופף את כל התווים במפוחית, לכן לנגנים רבים שמשתמשים במפוחית דיאטונית יש אוסף של מפוחיות ממספר סולמות שונים. כיפוף תווים פופולרי במיוחד במפוחיות מסוג "נגנית הבלוז" וניתן להבחין בשימוש בשיטה בשירי בלוז רבים.
סוגי מפוחיות > מפוחיות כרומטיות (מפוחית עם "כפתור")

במפוחית הכרומטית יש שתי שורות נקבים, כאשר צלילי האחת גבוהים בחצי טון מאלה של השנייה. לוח מתכת הנמצא על פני המפוחית סותם את הנקבים בשורה אחת, ועם הזזתו בלחיצה על כפתור הנמצא בקצהו הימני, הוא פותח שורה זו וסותם את השנייה. כך למעשה נגינה באותו מיקום במפוחית מפיקה צליל גבוה בחצי טון. בצורה כזאת ניתן בקלות רבה להפיק צלילים מכל הסולמות בניגוד למפוחית הדיאטונית שבה יש צורך להשתמש ב'כיפוף תווים' או במספר רב של מפוחיות בשביל להשיג את אותו אפקט.
המפוחית הכרומטית היא בדרך כלל גדולה יותר מהמפוחיות הדיאטוניות. היא משמשת לרוב לנגינה קלאסית או נגינת ג'אז.
סוגי מפוחיות > מפוחיות אורכסטריות - להרכב תזמורתי

בהרכב מפוחיות אופייני ישנם שלושה נגני מפוחיות. הרכב כזה נקרא בדרך כלל "שלישיית מפוחיות". ב"שלישייה" קיימים שלושה סוגי מפוחיות:
מפוחית סולו - בדרך כלל מפוחית כרומטית שמשמיעה תווים רגילים.
מפוחית בס - מפוחית בעלת שתי שורות של נקבים של תווים נמוכים במיוחד לליווי המנגינה.
מפוחית אקורדים- מפוחית בעלת שתי שורות של נקבים. המפוחית בנויה בצורה כזו ששורות הנקבים מחולקות ל-48 קבוצות שבכל קבוצה 3 נקבים של תווים. צירוף 3 התווים גורם לאקורד המלווה את המנגינה.
נגני מפוחית מפורסמים במוזיקה פופולרית > נגני מפוחית מפורסמים בעולם

המפוחית נפוצה במגוון סגנונות של המוזיקה הפופולרית והמוזיקה השחורה, בעיקר בסגנונות הפולק, הבלוז והג'אז.
אושיות מוזיקה ידועות המנגנות במפוחית ומשלבות אותה בשיריהן, כוללות את לארי אדלר סטיבי וונדר, בוב דילן, ג'ון לנון, בק, רוברט פלאנט, ניל יאנג, אלאניס מוריסט, רון "פיגפן" מק'קרנן ועוד.
נגני מפוחית מפורסמים במוזיקה פופולרית > נגני מפוחית מפורסמים בישראל

בישראל קמו אמני מפוחית ברמה בינלאומית שהופיעו והקליטו כבר בשנות ה-60, מהבולטים שבהם הוא שמואל גוגול, אשר הקים בשנת 1955 את שלישיית המפוחיות הראשונה בארץ, אשר כללה את שמואל גוגול בעצמו, במפוחית סולו, את ראובן מרקס אשר ניגן במפוחית אקורדים ואת דני בן דוד אשר ניגן במפוחית בס. שלישייה זו ניגנה מספר שנים ברחבי הארץ, באולמות, מחנות צבא במושבים ובקיבוצים והייתה מיוצגת על ידי האמרגן גיורא גודיק. עם פטירתו של ראובן מרקס בפסח 1971, הפסיקה השלישייה את פעילותה.
להקת מפוחיות נוספת הייתה שלישיית נגל, שהופיעה ברחבי הארץ ובאירופה. השלישייה כללה את משה נגל, עוזי גרטנלוב ונחום גוט, והצליחה רבות.
להקת המפוחיות המפורסמת בארץ בעשורים האחרונים היא שלישיית אדלר: דני אדלר (סולו), דרור אדלר (אקורדים) ויקי קול (בס). מיכל אדלר גרוניך החליפה את דני אדלר והלהקה מנגנת ומופיעה ברחבי ישראל ובעולם.
להקה נוספת היא שלישיית המפוחיות של ערד וצמד "הרמוניקס" הכולל את מנשה רמות ועומרי מורג המופיעים ברחבי הארץ, והפיקו ארבעה אלבומים.
מוזיקאים רבים בישראל משלבים מפוחית לצד שירתם, דוגמת אבי בניון ואהוד בנאי.
מפוחית בתרבות

ככלל, ולו בשל ניידותה וגודלה של המפוחית, היא מזוהה בתרבות הפופולרית עם נדודים.
בסדרה המצוירת "המומינים", דמותו של סנופקין מזוהה עם המפוחית שאותה הוא נושא עמו במסעותיו ומנגן בה בכל הזדמנות.
דמויות מצוירות נוספות המנגנות במפוחית כוללות את פינוקיו, ילד העץ האיטלקי, פומיקי השדון הבווארי, מאט גיבור הסדרה היפנית "דיג'ימון" ועוד.
הערות שוליים

↑  אבשלום קור, באופן מילולי במלחמה: הרצל על חשיבות החלום, באתר גלי צה"ל, ‏28 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550734705171  GND: 4123805-9  LCCN: sh85058948  MusicBrainz: 63e37f1a-30b6-4746-8a49-dfb55be3cdd1  NARA: 10638116  NDL: 00562882  NKC: ph508984 
מסרק (באמצע) ושני משטחי לשוניות
מפוחית כרומטית בעלת 12 נקבים. בצדה הימני כפתור המסוגל להעלות את המפוחית בחצאי טונים.
מפוחית בס בעלת שתי אוקטבות
ניסים זוארץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1973 (בן 51)
 מקצוע:  יהלומן, מנהל
 תפקיד:  נשיא בורסת היהלומים הישראלית
 
ניסים זוארץ (נולד ב-10 בפברואר 1973) הוא יהלומן ישראלי, נשיא בורסת היהלומים הישראלית ונשיא התאחדות היהלומים בישראל. זוארץ נחשב לאחד היצואנים המובילים של ענף היהלומים בישראל.
ביוגרפיה

זוארץ נולד ב-10 בפברואר 1973. הוא בנם של רוזה וגד זוארץ, מהיצואנים המובילים של ענף היהלומים בישראל.
במסגרת תפקידיו הציבוריים, זוארץ משמש כנשיא התאחדות היהלומים בישראל, חבר נשיאות במגזר העסקי, וחבר בורד ב-WDC העולמי. בעבר שימש כגזבר הבורסה וכיו"ר ועדת הביטחון של הבורסה.
בשנת 2020 החל לשמש כנשיא התאחדות היהלומים. בשנת 2024 נבחר לתפקיד נשיא בורסת היהלומים הישראלית.
פעילות עסקית וחברתית

זוארץ הוא בעלים ומנכ"ל של חברת DN יהלומים, מהחברות המובילות בעולם בתחום היהלומים. לחברה יש משרדים בדובאי, בניו יורק ובהונג קונג. החברה זכתה שלוש פעמים בעשור האחרון ביצואן מצטיין על ידי נשיא המדינה.
בנוסף, בשנת 2024 זוארץ פתח חנות תכשיטים במיאמי בשותפות עם משפחת גרוטמן. זוארץ גם משקיע בסטארטאפים ישראליים בתחום הרפואי.
חיים אישיים

זוארץ נשוי לאבישג ולהם שלושה ילדים. מתגורר בהרצליה.
הערות שוליים

↑  DN יהלומים קיבלה את אות היצואן המצטיין לשנת 2020, באתר מכון היהלומים הישראלי, ‏2022-02-03
↑  אורנה יפת, ניסים זוארץ נבחר לנשיא הבורסה ליהלומים, באתר כלכליסט, 21 במאי 2024
↑  סוניה גורודיסקי, ניסים זוארץ נבחר לנשיא הבורסה ליהלומים: "נבטיח את עתיד המקצוע גם לדור הצעיר", באתר ישראל היום, ‏21-05-2024
↑  דני זקן, ‏הזוכה באות היצואן המצטיין: "לקדם אזור סחר חופשי בישראל", באתר גלובס, 2 בפברואר 2022
מאניה ביאליק

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1876 ז'יטומיר, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) 
 פטירה:  10 בספטמבר 1972 (בגיל 95) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 תאריך עלייה:  1924
 מקום מגורים:  בית ביאליק 
 בן או בת זוג:  חיים נחמן ביאליק 
 
חיים נחמן ואשתו מאניה (אוורבוך) ביאליק בארץ ישראל, 1925
מאניה ביאליק (לבית אוורבוך; 11 בדצמבר 1876 – 10 בספטמבר 1972) הייתה אשתו של המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
ביוגרפיה

מאניה ביאליק נולדה כמאניה-מנוחה אוורבוך בפרוור של העיר ז'יטומיר בפלך ווהלין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
משפחתה הייתה מכובדת ומשכילה. סבה מצד אמה היה מנהל בית חולים בז'יטומיר. אביה, שבח אורבוך (נפטר ב-1946), היה יערן וסוחר עצים, והיא קיבלה בביתו חינוך מסורתי ולמדה גם תנ"ך וניגנה בכלי נגינה. אביה היה חובב ציון וחינך את ילדיו ברוח הציונות.
ביוגרפיה > נישואיה לביאליק

בשנת 1893 נישאה מאניה בת השבע עשרה לחיים נחמן ביאליק. אמו האלמנה של ביאליק, שבאה לחגוג עמם את חתונתם, אמרה לה כי ביאליק דומה בכל לאביו המנוח (שנפטר בהיותו של ביאליק בן שבע שנים), שהיה תלמיד חכם. אחרי הנישואין עברו בני הזוג להתגורר בעיירה קורוסטישיב שבין ז'יטומיר לקייב. אביה קנה לביאליק לפרנסתו חלקת יער שליד הכביש לקייב. ביאליק היה מבלה בו את רוב השבוע, ובשבתות היה חוזר לביתו. כעבור זמן מכרו את חלקת היער ועברו לעיר סוסנוביץ, שבה גרו שלוש שנים וביאליק עסק בה לפרנסתו בהוראה, כמורה פרטי לילדי משפחות סוחרים. בשנת 1899 עברו לעיר אודסה והתגוררו בה עשרים ושתים שנים. באודסה עסק ביאליק בפעילות ספרותית ובהוצאה לאור של ספרים במסגרת הוצאת "מוריה".
על אירוע שבו ניצל ביאליק מסכנת מוות סיפרה מאניה לימים. בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, שהתחוללה לאחר מהפכת אוקטובר, הגיעו לבית בני הזוג ביאליק שני קצינים מן הצבא הלבן. הם ערכו בו חיפוש באמתלה שביאליק הוא "בולשביק" ואסרו אותו. ביאליק הועלה על ידם למרכבה כדי להובילו למפקדתם, תוך שמרחפת עליו סכנת מוות, מאחר שרבים מן הנאסרים באותה עת היו נרצחים בדרך למפקדה. ביאליק פנה לאחד משכניו וביקש כי יודיע על דבר מאסרו לעורך דין ששמו פאן. הקצינים טעו בשמיעה וחשבו שביאליק קורא בשמו של אחד מראשי מפקדתם ששמו דומה מאוד לשם פאן, הורידו אותו מעל המרכבה ושחררו אותו.
בשנת 1921, בעקבות התערבותו האישית של הסופר הרוסי מקסים גורקי ובהוראתו המיוחדת של לנין, ניתנה לביאליק רשות לעזוב את ברית המועצות עם קבוצה של כמה סופרים יהודים. ביאליק ומאניה עברו לברלין בירת גרמניה, שם עסק ביאליק בהוצאת ספרים בשפה העברית.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשנת 1924 עלו ביאליק ומאניה לארץ ישראל. באותה שנה החלה בניית ביתם. במהלך הבנייה התגוררו בדירת שני חדרים ברחוב הס במרכז תל אביב. בשנת 1926 הסתיימה בניית ביתם והם עברו להתגורר בבית, שברבות השנים נודע כ"בית ביאליק" ברחוב שלימים נקרא רחוב ביאליק. היה זה בניין מפואר בסגנון אדריכלי אקלקטי, ברוח הסגנון שרווח בשנות העשרים בתל אביב. בבית גרו עמם הוריה של מאניה, שעלו בעקבותיהם לארץ ישראל. בבית נהגו להתאסף משוררים ואמנים, הצייר ראובן רובין, המשוררים יעקב כהן ואסתר ראב ואנשי רוח אחרים.
בתל אביב עסק ביאליק בפעילות חברתית ותרבותית ויסד את מסורת "עונג שבת" - מפגשי תרבות של אמנים וסופרים.
בשנת 1925 נסעו ביאליק ומאניה לארצות הברית בשליחות מטעם קרן היסוד. בתחילה לא רצה ביאליק לנסוע אבל אחד העם השפיע עליו שיסע כדי לפעול למען בניין הארץ. בארצות הברית נתקבל ביאליק בהתלהבות על ידי המוני היהודים ונפגש עם סופרים יהודים. כששבו לארץ חש ביאליק תחושת אושר והאמין כי תקום בארץ מדינה יהודית, אך הוא לא זכה להיווכח בתקומתה.
בשנת 1931 נלוותה מאניה לביאליק שיצא למסע באירופה כשליח של שלוש הוצאות ספרים עבריות, במטרה לבקר שם בקהילות היהודים ולפעול למען הפצת הספר העברי.
בשנת 1933 חגג היישוב את יום הולדתו השישים של ביאליק בטקסים ואירועים. בסמוך לכך עקרו ביאליק ומאניה מביתם בתל אביב, השכירו אותו, ושכרו דירה ברמת גן.
בשנת 1934 יצא ביאליק בלוויית מאניה לניתוח בווינה. לאחר הניתוח חל סיבוך במצבו וביאליק נפטר והוא בן 61 שנים במותו. מאניה שבה לארץ בגפה. ביאליק הובא לקבורה בתל אביב ואבל כבד נפל על היישוב.
ביוגרפיה > חייה לאחר שהתאלמנה

לאחר פטירתו של ביאליק, העבירה מאניה את הבית לעיריית תל אביב. ראש העירייה, ישראל רוקח, גמל לה בעזרה ברכישת דירה בבית חדש שנבנה ברחוב מלצ'ט 3 (פינת רחוב מזא"ה), בתל אביב. בשנת 1937, שלוש שנים לאחר מות ביאליק, עברה מאניה להתגורר בדירה שרכשה ברחוב מלצ'ט. הדירה נמצאה בבית שהיה אחד מהבתים בסגנון הבאוהאוס שנבנו בעיר בשנות השלושים. בדירה זאת גרה מאניה עד למותה. בדירה זו אירחה ופעלה בפעילות ציבורית. בדירה התגורר עימה אביה, שבח אוורבוך, עד לפטירתו.
את הבית הקודם, שאותו העבירה מאניה לעיריית תל אביב, היא מסרה לעירייה על תכולתו. העירייה, בשיתוף עם אגודת הסופרים, החליטה להפוך את הבית למוסד ציבורי לאומי, שינציח את מורשתו של ביאליק. ב-1937 נפתח הבית לציבור. הבית כולו משמש כמוזיאון ביאליק על ספריו, רהיטיו וחפציו. במקום מוצגות תמונות של אמני שנות השלושים ותערוכות מתחלפות. בבית נמצאים ספרייה וארכיון כתבי המשורר ובו כתבי יד המקוריים של יצירות ביאליק וכן אוסף גדול של מכתבים שכתבו ילדים למשורר.
לאחר מות ביאליק פעלה מאניה ביאליק בויצו בהתנדבות למען נשים, ומדי שנה עסקה במכירת ספרים בדוכן של "שוק חנוכה" המסורתי של ויצו. היא התנדבה עם ילדים והייתה לנשיאת כבוד של לשכת בנות הברית על שם הנרייטה סאלד.
באמצע שנות השישים הוקם ביוזמת מאניה ביאליק על שטח הגן מאחורי בית ביאליק "בית האישה על שם מאניה ביאליק", המוקדש לפעילות נשים סופרות ואמניות. בצוואתה כתבה : "בבניין זה יכונסו וירוכזו כל פרי רוחה ויצירתה בספרות ובאמנות של האישה העברית בלשון העברית, ביידיש ובכל לשון אחרת וכל מה שנכתב וייכתב על האישה העברית בכל הלשונות". הבית על שם מאניה ביאליק קיים את פעילותו במשך 20 שנה, אולם פעילותו הופסקה והמקום משמש אולם הכנסים והתרבות של בית ביאליק.
מאניה ביאליק האריכה ימים ונפטרה בשנת 1972, כשהייתה כמעט בת 96. בצוואתה ביקשה שגם דירתה, כמו הבית ברחוב ביאליק, תשמש ספרייה או מוזיאון לשירות הציבור. בדירתה, ברח' מלצ"ט 3 נפתח בשנת 1976 "ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי".
מאניה ביאליק הובאה למנוחות בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. קברה נכרה ליד קברו של בעלה, ועל מצבתה נכתב ״רעיית המשורר״.
יחסי מאניה וביאליק

כל חייה של מאניה היו בסימן הערצה לבעלה, הן בימי חייו והן בשנים הרבות שחייתה לאחר פטירתו, אותן הקדישה להנצחת זכרו. השמועות שנפוצו על פרשיות אהבים שהיו לביאליק, שהידועה בהן היא פרשת קשריו עם הציירת והסופרת אירה יאן, פגעו בחייהם המשותפים. במכתב שכתבה לביאליק היא הלינה על יחסו אליה וציינה כי הוא מתעלל בה התעללות רוחנית. ביאליק העריך את טעמה, שאל לעצתה וכיבד את דעתה. בנסיעותיו הרבות מחוץ לישראל נהג לשלוח אליה מכתבים ארוכים ומפורטים, בהם חלק עמה את רשמיו וחוויותיו. כשפרסם בשנת 1923 את הוצאת היובל של כתביו פתח אותם בהקדשה הבאה:
"לחברתי ואשת בריתי תומכת גורלי מאניה בת שבח אוורבוך, משאת כפים מנחת ערב."
ארבע המלים המסיימות את ההקדשה שאובות מספר תהלים, פרק קמ"א, והן קשורות לעבודת הקודש בבית המקדש.
חלק ממכתביו של ביאליק למאניה נתפרסמו בספר "ח"נ ביאליק: אגרות אל רעיתו מאניה" שיצא לאור בשנת 1955, עוד בימי חייה של מאניה.
המחזה "הכניסיני תחת כנפך"

בשנת 2014, שבעים שנה לאחר פטירתו של ביאליק, הועלה במסגרת "פסטיבל מרכז הבמה" שנערך בתל אביב המחזה "הכניסיני תחת כנפך" שנכתב על ידי המחזאית דליה כהן קנוהל, המספר את סיפורם של בני הזוג לפי מכתביו של ביאליק למאניה. במחזה שהוא מונודרמה, גילמה השחקנית ענת פדרשניידר את דמותה של מאניה ביאליק אשר שנתיים לאחר מות בעלה, כשעמדה לעזוב את ביתם, ועסקה במיון כתביו, חפציו ומכתביו, היא הוצפה בזיכרונות על חייהם המשותפים.
זיכרונותיה

פרקי זכרונות, תל אביב: דביר, תשכ"ג. (ספרון)
לקריאה נוספת

ח"נ ביאליק, אגרות אל רעיתו מאניה: בלווית תמונות ואבטוגראפים; תרגם י.ל. ברוך, ירושלים: מוסד ביאליק ודביר, תשט"ז 1955.
הערות שוליים

↑  שמואל אבנרי ויהודית דנון, "מאניה הצלת אותי! עתה אוכל לגמור את האגדה", באתר הארץ, 20 בספטמבר 2012
↑  ר' שבח אוירבך ז"ל, הצופה, 17 בפברואר 1946.
1 2 3  מור פלד, הבית של מאניה: הצד האחר של גברת ביאליק, באתר הספרנים, ‏2024-02-29
↑  הונחה אבן הפנה ל"בית האשה" בת"א, דבר, 6 בפברואר 1964; תקוה וינשטוק, "נשים ראשי ישיבות", מעריב, 5 ביולי 1965; "בית האשה" ע"ש מניה ביאליק ייחנך היום בת"א, דבר, 27 ביוני 1966.
↑  מור פלד, הבית של מאניה: הצד האחר של גברת ביאליק, באתר הספרייה הלאומית, ‏29/2/24
↑  מ. גולדשטיין, ביאליק – אינטימי: זכרונותיה של אלמנת המשורר, מעריב, 12 ביולי 1963.
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
בית ביאליק באמצע שנות ה-20
קבריהם של ח"נ ביאליק, מאניה ביאליק ושבח אוורבוך, בבית הקברות טרומפלדור
נערה עם קעקוע דרקון (סרט, 2011)

| --- | --- |

פינצ'ר, קרייג ומארה בבכורה הצרפתית של הסרט בפריז
 מבוסס על:  נערה עם קעקוע דרקון 
 בימוי:  דייוויד פינצ'ר 
 הופק בידי:  סקוט רודין, סיאן צ'אפין 
 תסריט:  סטיבן זאיליאן, סטיג לרסון 
 עריכה:  קירק בקסטר 
 שחקנים ראשיים:  דניאל קרייג (Mikael Blomkvist) רוני מארה (ליסבת סלאנדר) 
 מוזיקה:  טרנט רנזור, אטיקוס רוס 
 צילום:  ג'ף קרונוויית 
 מדינה:  ארצות הברית, שוודיה 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר, רלטיביטי מדיה, Yellow Bird, סקוט רודין הפקות, סרטי קולומביה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  סרטי סוני, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בדצמבר 2011 (בלונדון)
 משך הקרנה:  158 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן פשע, סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט מתח, סרט אימה, סרט אונס ונקמה, סרט בלשי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   girldragontattoo11
 פרסים:  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (אנגוס וול, קירק בקסטר)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.dragontattoo.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
פינצ'ר, קרייג ומארה בבכורה הצרפתית של הסרט בפריז
נערה עם קעקוע דרקון (באנגלית: The Girl with the Dragon Tattoo) הוא סרט מסוגת מותחן פסיכולוגי נאו-נואר משנת 2011 המבוסס על רומן מ-2005 בעל אותו השם מאת הסופר השוודי סטיג לרסון. הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר על בסיס תסריט מאת סטיבן זאיליאן. בסרט מככבים דניאל קרייג בתפקיד העיתונאי מיקאל בלומקוויסט ורוני מארה בתפקיד ליסבת סלאנדר. עלילת הסרט מתמקדת בחקירה אותה מבצע בלומקוויסט במטרה לגלות מה קרה לילדה ממשפחה עשירה שנעלמה 40 שנה קודם לכן. לשם כך בלומקוויסט מגייס את עזרתה של סלנאדר ההאקרית.
בשנת 2009 החלה חברת סרטי סוני בפיתוח הסרט במסגרת קופרודוקציה אמריקנית, בריטית, שוודית וגרמנית. לקח לחברה מספר חודשים להשיג את הזכויות על הרומן. כתיבת העיבוד הקולנועי לרומן ארכה מעל לשישה חודשים.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בלונדון באולם הקולנוע "Odeon Leicester Square" ב-12 בדצמבר 2011. הסרט, אשר הופק בתקציב של 90 מיליון דולרים, זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית וגרף 232.6 מיליון דולרים בקופות. הסרט היה מועמד לפרסים רבים, וזכה, בין היתר, בפרס האוסקר לעריכה הטובה ביותר, בעוד שמארה הייתה מועמדת לזכות בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
שחקנים ודמויות

דניאל קרייג – בתפקיד מיקאל בלומקוויסט. אחד מהבעלים של המגזין השוודי "מילניום". בלומקוויסט מסור לחשיפת מקרי שחיתות של הממשל.
רוני מארה – בתפקיד ההאקרית ליסבת סלאנדר ששרדה התעללות רגשית ומינית קשה.
כריסטופר פלאמר – בתפקיד הנריק ואנגר. איש עסקים עשיר שמשלם עבור חקירה מקיפה במטרה לאתר את בת משפחתו הנעדרת.
סטלאן סקושגורד – בתפקיד מרטין ואנגר, מנכ"ל חברת ואנגר תעשיות.
סטיבן ברקוף – בתפקיד דירץ' פרודה, היועץ המשפטי של משפחת ואנגר.
רובין רייט – בתפקיד אריקה ברגר. העורכת הראשית של המגזין "מילניום". השותפה העסקית והחברה של בלומקוויסט.
יוריק ואן ווגנינגן – בתפקיד עורך הדין נילס ביורמן. האפוטרופוס החוקי של סלנאדר. ביורמן משתמש בעמדתו על מנת להתעלל ולאנוס את סלנאדר.
יוזפין אספלונד – בתפקיד פרנילה בלומקוויסט, בתו של מיקאל.
ג'ואלי ריצ'רדסון – בתפקיד הרייט ואנגר.
גוראן וישניץ' – בתפקיד דראגן ארמנסקי.
דונלד סאמפטר – בתפקיד חוקרת המשטרה מורל, אשר חקרה את מקרה היעלמותה של הרייט ואנגר.
אולף פריברג – בתפקיד הנס-אריק ונרסטרום.
ג'רלדין ג'יימס – בתפקיד ססיליה ואנגר.
אמבת' דווידץ – בתפקיד עורכת הדין אניקה ג'יאניני, אחותו של מיקאל.
יעקב ליוור

| --- | --- |

 לידה:  9 דצמבר 1923 בנדין, פולין
 פטירה:  1 מאי 1969  (בגיל 45) תל אביב, ישראל
 ענף מדעי:  מקרא והיסטוריה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  חוקר ומרצה
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר המקרא עריכת האנציקלופדיה המקראית
 
יעקב ליוור (9 בדצמבר 1923 – 1 במאי 1969) היה פרופסור, חוקר מקרא, ראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. היה אחד מהעורכים העיקריים של האנציקלופדיה המקראית ועורכם של קבצים מדעיים שונים.
יעקב ליוור
ביוגרפיה

יעקב ליוור נולד בא' בטבת תרפ"ד, 9 בדצמבר 1923 בבנדין שבדרום פולין ועלה לארץ כפעוט. בן ללאה ושלמה ליוור, ממייסדי המושבה מגדיאל. בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 17 בלבד, התנדב לצבא הבריטי על מנת להילחם בנאצים. לאחר ארבעה חודשים, במהלך הקרב על כרתים (1941) נפל בשבי והיה כלוא ארבע שנים במחנה שבויים בגרמניה. בשבי, זכה לכינוי "הפרופסור", משום שהיה מעביר את רוב זמנו בקריאה.
ב-1945 חזר לארץ ישראל, ולמד בחוגים למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות נמנה בין הסטודנטים הלוחמים במצור על הר הצופים. ב-1952, התחתן עם חדוה ליוור (כהן) ונולדו להם שלוש בנות; נעמי, אפרת ושלומית. בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור.
יעקב התחיל לעבוד באנציקלופדיה המקראית בראשית שנות 50'. לראשונה, כעוזר מדעי (1954), אחר כך כעורך משנה (1962) ולבסוף כעורך (1968). יעקב התמנה להיות העורך הראשי החל מכרך ו', אך נפטר בתחילת עבודתו כעורך ראשי.
יעקב היה ממייסדי החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. מ-1960 היה מרצה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב, ומ-1963 ועד מותו בטרם עת ב-1969 כיהן כראש החוג.
לאחר פטירתו, נקבר בהר המנוחות בירושלים.
עבודתו המחקרית

יעקב נמנה עם חוג תלמידיו של פרופסור בנימין מזר. מבחינה מדעית גישתו הייתה סינתטית: מחקר המקרא הקלאסי המשולב בגישה היסטורית שקולה, וידע של התקופה העתיקה והריאליה. מחקריו המרכזיים היו בתקופת שיבת ציון וראשית ימי הבית השני, בהם גלש גם לתקופות מאוחרות יותר. מבחינה זו חרש ליוור בקרקע לא זרועה במחקר הישראלי, שהזניח תקופה לא זוהרת זו, החשובה כל כך להתפתחות יהדות הבית השני. מכאן, גלש גם לפרשות בחקר מגילות מדבר יהודה. ולא משך ידו גם מתחומים אחרים בחקר המקרא, כעולה מרשימת פרסומיו.