stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תועלתנות (ספר)
לקריאה נוספת > ספרות משנית

Alican, Necip Fikri (1994). Mill's Principle of Utility: A Defense of John Stuart Mill's Notorious Proof. Amsterdam and Atlanta: Editions Rodopi B.V. ISBN 978-90-518-3748-3.
Bayles, M. D. (1968). Contemporary Utilitarianism. Anchor Books, Doubleday.
Brandt, Richard B. (1979). A Theory of the Good and the Right. Clarendon Press. ISBN 0-19-824550-5.
Lyons, David (1965). Forms and Limits of Utilitarianism. Oxford University Press(UK). ISBN 978-0198241973.
Rosen, Frederick (2003). Classical Utilitarianism from Hume to Mill. Routledge.
Scheffler, Samuel (באוגוסט 1994). The Rejection of Consequentialism: A Philosophical Investigation of the Considerations Underlying Rival Moral Conceptions, Second Edition. Clarendon Press. ISBN 978-0198235118. {{cite book}}:  (עזרה)
Smart, J. J. C.; Williams, Bernard (בינואר 1973). Utilitarianism: For and Against. Cambridge University Press. ISBN 978-0521098229. {{cite book}}:  (עזרה)
ביאורים

↑  יוסף אור תרגם "התועלתיות", בשנת 1930, לפני שהמושג תועלנות הפך שגור בעברית המחודשת. כמו כן, התרגום הארכאי חסר חידושים רבים בשפה העברית.
הערות שוליים

↑  Mill, John Stuart (1863). Utilitarianism (1 ed.). London: Parker, Son & Bourn, West Strand. נבדק ב-6 ביוני 2015 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Henry Sidgwick, Outlines of the History of Ethics. Indianapolis: Hackett, 1988, p. 245. (Originally published in 1902.)
↑  J. B. Schneewind, "John Stuart Mill," in Paul Edwards, ed. The Encyclopedia of Philosophy, vol. 5. New York: Macmillan, 1967, p. 319.
↑  Geoffrey Scarre, Utilitarianism. New York: Routledge, 1996, pp. 133-151.
↑  John Stuart Mill, Utilitarianism. Buffalo: Prometheus Books, 1987, pp. 16-17.
↑  תועלתיות עמ' 14
↑  תועלתיות עמ' 17
↑  תועלתיות עמ' 29
↑  תועלתיות עמ' 41
↑  תועלתיות עמ' 43
↑  תועלתיות עמ' 46
↑  תועלתיות עמ' 41
↑  תועלתיות עמ' 53
↑  תועלתיות עמ' 56
↑  תועלתיות עמ' 60
↑  Mill, Utilitarianism, p. 45.
↑  Mill Utilitarianism, p. 50.
↑  Scarre, Utilitarianism, p. 97.
↑  Sidgwick, Outlines of the History of Ethics, p. 246.
↑  G. E. Moore, Principia Ethica. Cambridge: Cambridge University Press, 1903, p. 67.
↑  Mill, Utilitarianism, p. 83.
↑  Scarre, Utilitarianism, p. 82.
↑  J. B. Schneewind, Sidgwick's Ethics and Victorian Moral Philosophy. Oxford: Clarendon Press, 1978, p. 174.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16727999p (data) 
כריכת הספר משנת 1863
האקטיביסט הפוליטי והתועלתן ההונג קונגי הונקווס לואס (Honcques Laus) קורא את הספר תועלתנות למיל.
מקס שטרן

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1947 (בן 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר איסטמן למוזיקה  אוניברסיטת ייל
 עיסוק:  מלחין, מנצח, מוזיקולוג, מבקר מוזיקלי, מחנך
 סוגה:  מוזיקה קלאסית מודרנית
 כלי נגינה:  קונטרבס 
 פרסים והוקרה:  פרס איגוד הקומפוזיטורים בישראל  פרס האגודה היפנית למוזיקה בת זמננו  פרס Epic Music (איטליה)  אות הוקרה מהסתדרות העובדים על תרומה לחיים המוזיקליים בנגב
 
מקס שטרן (באנגלית: Max Stern; נולד ב־31 במרץ 1947, ניו יורק, ארצות הברית) הוא מלחין, נגן קונטרבס, מנצח, מוזיקולוג, מבקר מוזיקלי ומחנך ישראלי אמריקאי.
ביוגרפיה

מקס שטרן נולד בארצות הברית. צעדיו הראשונים היו בבית ספר. שטרן למד תואר ראשון במוזיקה באיסטמן. לתואר שני למד באוניברסיטת ייל, קיבל הכשרה בשיטת קואדי, לימודי מוזיקה בסמינר היהודי־תאולוגי בניו יורק, וקיבל את הדוקטור במוזיקה מאוניברסיטת קולורדו בבולדר.
לפני עלייתו לישראל הוא ניגן בקונטרבס עם התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר, התזמורת הסימפונית של ספרינגפילד, התזמורת הפילהרמונית של ברוקלין, וערך עיבודים לתזמורת הבלט האמריקאית עבור רקדנים מפורסמים (כגון נטליה מקרובה ומיכאיל ברישניקוב). הוא עלה לישראל ב־1976 וניגן בתזמורת הסימפונית ירושלים. בין היתר כתב מוזיקת רקע לתיאטרון החאן הירושלמי ליצירה של ש"י עגנון, וכן ניגן עם הקלרניתן גיורא פיידמן, בבית נשיא המדינה.
מקס שטרן הביא לארץ את השילוב בין האמנות המערבית עם הקונטקסט של הזהות היהודית. בדרך הוא פגש מדריך רוחני – צדיק מהר ציון, השתתף בלימודי ה"חדר" התימני עם ילדים ששיננו את הטקסט התנכ"י בנעימה המסורתית העתיקה, וכל זה לפני שמנדי רודן הביא אותו לנגב לנגן בסינפונייטה הישראלית באר שבע. כמו כן לימד בעבר קונטרבס בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
בהמשך, הקים מקס שטרן תזמורת תלמידים בישיבת בני עקיבא בבאר שבע – שם לימד את כל הכלים, הכין עיבודים רלוונטיים לאירועי שנת הלימודים וניצח על אירועים. לאחר שהתחתן עבר לירוחם, שם הקים תזמורת תלמידים, ניהל את הקונסרבטוריון, ארגן פסטיבל למוזיקה יהודית וקונצרטים, והשתתף עם קבוצת נגני מוזיקה מזרחית מירוחם בקונסרבטוריון בהובלת ישועה אזולאי. בהמשך הוא הקים תזמורת סטודנטים ומקהלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כן הקים מקהלת חזנים בבאר שבע וניצח עליהן. באוניברסיטת אריאל בשומרון הקים שטרן תוכנית אקדמית למוזיקה יהודית וישראלית במסגרת המחלקה למורשת ישראל. על פעילויותיו אלה הוא זכה באותות הוקרה מהסתדרות העובדים בנגב ומעיריית אריאל.
שטרן הוא חלוץ בעולם המוזיקה הישראלית שקיבל הכרה בין-לאומית ביצירת ז'אנר עשיר של יצירות תנכיות תוך שילוב של מזרח ומערב עם מוזיקה בת זמננו – הוכר כמביע חום, מלא רגש, אותנטיות ומקורי. נוגע בעבר ופורץ לעתיד. כפי שכתב המנצח הישראלי-קנדי אורי מאיר: "מקס שטרן יותר מכולם הוא המלחין הישראלי הנוגע בנשמה, יצירותיו מעוצבות יפה ומרשימות".
יצירותיו נוגנו על ידי התזמורות המובילות בישראל, בוצעו בחו"ל ובפסטיבלים מובילים באירופה, אסיה וארצות הברית, הוקלטו, שודרו ויצאו לאור ב־19 תקליטורים. יצירותיו זכו בפרסים ואותות הוקרה, כגון פרס ליברסון של איגוד הקומפוזיטורים בישראל, פרס האגודה היפנית למוזיקה בת זמננו, פרס Epic Music (איטליה) ואות הוקרה מהסתדרות העובדים על תרומה לחיים המוזיקליים בנגב. לאחרונה זכה במענק מקרן התרבות של מפעל הפיס לביצוע יצירתו "קנטטת השואה".
כמלחין ומבקר של הג'רוזלם פוסט, מקס שטרן השתתף בפסטיבלים של האגודה הבין-לאומית למוזיקה בת זמננו באוסלו, ציריך, אסן ומקסיקו סיטי. הוא היה הנציג הישראלי הראשון בליגת הקומפוזיטורים של אסיה בפיליפינים ובתאילנד. הוא זכה במלגת מגורים במושבת האומנים מקדואל (כפר אומנים יוקרתי), מלגת קרן פורד ומלגת מחקר של הקרן האמריקאית לתרבות יהודית.
יצירותיו יצאו לאור על ידי המכון למוסיקה ישראלית, הוצאת טרה ואור תו. הרקורד האקדמי של מקס שטרן כולל מאמרים ובמיוחד שני ספריו: "התנ"ך ומוזיקה" – השפעת התנ"ך על המוזיקה המערבית, ו"תהילים ומוזיקה", עליהם נתן הרצאות באירופה, אסיה, אוסטרליה, דרום אמריקה וארצות הברית. כן הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות רבות: קנזס, ראטגרס, מלבורן, בוסטון ולונדון.
הנרייטה לאקס

הנרייטה לאקס
הנרייטה לאקס (באנגלית: Henrietta Lacks; ‏(1 באוגוסט 1920 - 4 באוקטובר 1951) הייתה אישה אפרו-אמריקאית, שבשנת 1951 אובחנה כחולה בסרטן צוואר הרחם; דגימות התאים שנלקחו ממנה הן המקור לתאי הילה (HeLa Cells). תאי הילה הם תאים נצחיים הנמצאים עד היום בשימוש נרחב במחקר הרפואי; תאים נצחיים הם תאים שבתנאים מסוימים יצליחו להתחלק ולהעמיד דורות אינסופיים של תאים הנקראים "שורת תאים". היכולת של תאי הילה לשרוד זמן ממושך תרמה רבות למחקר מכיוון שניתן היה לבצע  בתאים בדיקות רבות. במהלך השנים נעשה שימוש רב בתאי הילה במחקרים שונים בתחום הרפואה והקוסמטיקה ובעזרתם פותחו חיסונים ותרופות שונות. דגימות התאים שנלקחו מהנרייטה לאקס נלקחו ללא הסכמתה וללא הסכמת בני משפחתה וכן הנרייטה ומשפחתה לא תוגמלו מעולם על לקיחת התאים. הדגימות נלקחו הן כשהנרייטה הייתה בחיים והן לאחר מותה, באותן שנים לא נדרשה הסכמה ללקיחת תאים מאדם חי. הנרייטה לאקס מתה ממחלת הסרטן ב-4 באוקטובר 1951. ככל הנראה, מה שגרם למחלתה של לאקס הוא נגיף הפפילומה (לו פותח חיסון ראוי רק בשנת 2006, יותר מ-50 שנים לאחר מותה) .
ביוגרפיה

הנרייטה לאקס נולדה ב-1 באוגוסט 1920 בשם לורטה פלזנט (Loretta Pleasant) ברואנוק, וירג'יניה, אין מידע כיצד השתנה שמה להנרייטה. הוריה היו אלייזה לאקס פלזנט וג'וני פלזנט. ב-1924 בעת לידת בנה העשירי, מתה אמה של הנרייטה. מכיוון שאביה לא היה מסוגל לטפל בכל הילדים, הוא עבר איתם לקלובר שבווירג'יניה ושם חולקו הילדים בין קרובי משפחתו אשר התגוררו באזור ועבדו בשדות הטבק. הנריטה עברה לגור עם סבה, טומי לאקס. בביתו של הסב היא חלקה חדר עם בן דודה דיווייד (דיי) לאקס שלימים הפך לבעלה. הנרייטה למדה בבית הספר עד כתה ו' וכמו רוב בני משפחתה, עבדה בשדות הטבק. מספר חודשים לאחר יום הולדתה ה-14, ילדה הנרייטה את בנה הראשון, לורנס וארבע שנים לאחר מכן ילדה את בתה, לוסיל אלזי פלזנט. הנרייטה ודיי התחתנו ב-10 באפריל 1941, היא הייתה בת 20 והוא בן 25. עקב מצבם הכלכלי, הם לא יצאו לירח דבש וחזרו לעבודתם בשדות הטבק. מספר חודשים לאחר החתונה, עזב דיי את קלובר ועבר צפונה לטרנר סטיישן, עיירת אפרו-אמריקאים סמוך לבולטימור, כדי לעבוד במספנה. הנרייטה נשארה בקלובר עד אשר בעלה הספיק לחסוך מספיק כסף לרכישת בית וכרטיסי רכבת עבורה ועבור ילדיהם. בגיל 21, עזבה הנרייטה את שדות הטבק שהכירה מימי ילדותה ונסעה עם ילדיה להצטרף לבעלה לחייהם החדשים. לאחר המעבר, נולדו להנרייטה ודיי עוד שלושה ילדים: סוני נולד בשנת 1947, אחריו בשנת 1949 נולדה דבורה ולבסוף בשנת 1950 נולד ג'וזף. כבר מלידתה, אלזי סבלה מאפילפסיה ופיגור שכלי אך מצב זה אובחן רק לאחר מספר שנים ובשנת 1950 החליטו הנרייטה ודיי שעדיף לשכן את אלזי בבי"ח לשחורים חולי נפש שלימים הפך לבית החולים של קראונסוויל (אנ').
מחלה > אבחנה וטיפול

ב-29 בינואר 1951, הגיעה לאקס לבית החולים ג'ונס הופקינס, הממוקם כ-30 קילומטר ממקום מגוריה. בחירתה לפנות לבית חולים זה נבעה מכך שהוא היה היחיד באזור שטיפל בחולים אפרו-אמריקאים. הנרייטה הגיעה לבית החולים מכיוון שחשה ב"קשר ברחם שלה" ("she felt a "knot" in her womb") ופנתה מיד למרפאה הגניקולוגית בבית החולים. הנרייטה חלקה את חששותיה עם חברותיה הקרובות זמן מה לפני הגעתה לבית החולים אך הן חשבו שהיא בהריון, דבר שהתגלה כנכון. עם זאת, לאחר לידת בנה ג'ו, הכאבים לא פסקו. כארבעה חודשים וחצי לאחר הלידה, בעקבות דימום, ביקשה הנרייטה מבעלה שייקח אותה לבית החולים, שם עברה בדיקה גניקולוגית על ידי ד"ר הווארד ג'ונס, הגניקולוג התורן, שאישש את חששותיה וגילה גוש בצוואר הרחם שלה. ד"ר ג'ונס לקח ביופסיה מהגוש ושלח את הנרייטה לביתה. את הביופסיה הוא שלח לאבחון במעבדה הפתולגית בבית החולים.
ב-5 בפברואר 1951, קיבלה לאקס את הבשורה שאכן מדובר בגידול סרטני ממאיר מסוג "קרצינומה אפידרמואידית" (אנ'), הנרייטה לא סיפרה לאיש, כולל בעלה, על האבחנה והמשיכה בחייה הרגילים. למחרת היא התייצבה בבית החולים לטיפול וחתמה על טופס הסכמה לניתוח. הנרייטה טופלה בשיטת הטיפול השכיחה בעת ההיא, החדרת רדיום לגופה על ידי הצמדת מבחנות לצוואר הרחם שלה. לפני הצמדת מבחנות אלו, הרופא לקח שתי דגימות מצוואר הרחם שלה, האחת של הגידול והשנייה של תאים בריאים מהרקמה סמוך לגידול. לקיחת דגימות אלו נעשתה ללא ידיעת הנרייטה או הסכמתה. הדגימות הועברו למעבדתו של ד"ר ג'ורג' גאי (אנ') לצורך פיתוח שיטת טיפול טיפול תאי. הנרייטה שוחררה מבית החולים מספר ימים לאחר הטיפול, אך נאלצה לחזור לטיפולים נוספים לאחר מכן.
מחלה > מוות וקבורה

ב-8 באוגוסט 1951, הגיעה לאקס פעם נוספת לטיפול בבית החולים ג'ון הופקינס, אך הפעם ביקשה להישאר בבית החולים ולא לחזור הביתה לאחר הטיפול. הגידולים המשיכו להתפשט בגופה של הנרייטה והיא טופלה בבית החולים בקבלת עירויי דם ומשככי כאבים. ב-4 באוקטובר 1951 בשעה שתים עשרה ורבע בלילה הנרייטה מתה. לאחר מותה בוצעה נתיחה חלקית בגופה ונלקחו דגימות ממספר איברים בגופה. הנתיחה הראתה שהסרטן התפשט בכל איבריה. הנרייטה נקברה בחלקת הקברים של משפחת לאקס הממוקמת ליד בית ילדיה בקלובר, אך מקום קבורתה המדויק אינו ידוע אף לקרובי משפחתה.
תאים נצחיים

ד"ר גאי שם לב שהתאים בדגימות שנלקחו מהנרייטה שרדו מספר אינסופי של חלוקות בניגוד לתאים שנלקחו מאנשים אחרים ששרדו במעבדה רק מספר קטן של חלוקות  ולכן לא ניתן היה לבצע עליהם בדיקות רבות. ,כמו כן, התאים  שכפלו את עצמם במהירות רבה  יותר מתאים שנלקחו מאנשים אחרים  . ד"ר גאי נקט בעבודתו בשיטת קטלוג לתאים שקיבל. הוא השתמש בשתי האותיות הראשונות של השם הפרטי ובשתי האותיות הראשונות של שם המשפחה וכך במקרה של תאייה של הנרייטה נוצר השם HeLa. השמועות על קצב חלוקת התאים נפוצו בקרב הקהילה המדעית ורופאים רבים פנו בבקשה לקבל את תאי הילה לשימוש במחקר במעבדתם. התאים שימשו למחקר רפואי, למחקר של חברות קוסמטיות, לבדיקת השפעה של קרינה אטומית, לפיתוח חיסונים שונים כגון החיסון למחלת הפוליו, למיפוי גנטי ואף הגיעו לחלל.
בתחילת שנות ה-70, עקב זיהום בחלק מהתאים, פנו חוקרים לבני משפחתה של הנרייטה בבקשה לקבל מהם דגימות דם על מנת לחקור ולגלות מידע נוסף על תאי הילה. מכיוון שמעולם לא נאמר לבני משפחת לאקס שנלקחו תאים מהנרייטה, בני המשפחה לא הבינו במה מדובר ודבורה, בתה של הנרייטה, פנתה לחוקרים וביקשה לקבל תשובות. רק בשנת 1975 גילו בני משפחתה של הנרייטה על תאי הילה, על חלקם במחקר ועל הקשר של אמם לתאים אלו. תאי הילה היו מקור לתעשייה נרחבת ולפטנטים רבים, אך על אף שחברות רבות הרוויחו ממכירה ומחקר שנעשה בתאים אלו, בני משפחת לאקס לא קיבלו דבר.
הסכמה ופרטיות

הרופאים לא ביקשו את הסכמתה של הנרייטה לנטילת הדגימות. על פי החוק שהיה קיים אז ניתן היה לקחת רק רקמות מחולים חיים ללא בקשת הסכמתם. כאשר הנרייטה מתה, הרופאים פנו לבעלה בבקשה לקבל את רשותו לביצוע נתיחה לאחר המוות. בתחילה בעלה של הנרייטה סירב ורק לאחר ששוכנע על ידי אחד מבני משפחתו אישר לרופאים לבצע את הנתיחה. הרופאים לא ביקשו את רשותו לקחת דגימות של תאים מגופתה של הנרייטה.
בשנת 2013, שתי קבוצות מחקר פרסמו את הפרופיל הגנטי של תאי הילה. בעקבות פרסומים אלו, הפרופיל הגנטי של הנרייטה היה נגיש לכל אדם ושימש במיוחד חוקרים בתחומי מחקר שונים. פרסום זה עורר ויכוח אתי מכיוון שהפרסום חשף לא רק את הפרופיל הגנטי של הנרייטה אלא גם את הפרופיל הגנטי של קרוביה המתים והחיים. בעקבות ויכוח זה, אחת מקבוצות המחקר הסירה את הפרופיל הגנטי. לאחר מכן, בפעם הראשונה מאז שנלקחו התאים מהנרייטה, נציגי קבוצת מחקר נפגשו עם בני משפחת לאקס והסבירו להם את השתלשלות העניינים ואת תרומת תאייה למחקר. בעקבות פגישה זו, נציגי קבוצת המחקר ובני המשפחה הגיעו להסכמה לגבי השימוש בתאים. בנוסף, הוסכם שחוקרים שירצו גישה לתאי הילה יגישו בקשה מסודרת לוועדה שתכלול בין היתר גם נציגים של המשפחה. ועדה זו תחליט האם ולמי לאפשר גישה לתאים. בני המשפחה אומנם לא זכאים לקבל תשלומים מהשימוש בתאי הילה, אך ההסכם שנחתם לא מאפשר לגופים אחרים לקבל תשלום על השימוש בתאים גם כן.
פרסום במדיה

בשנת 1976 פורסם לראשונה הסיפור האמיתי של הנרייטה לאקס בעיתונות לא מדעית. הסיפור פורסם בעיתון "רולינג סטון" על ידי הכתב מייקל א. רוג'רס (אנ'). זו הייתה הפעם הראשונה שפורסם שמקור תאי הילה באישה אפרו-אמריקאית.
בשנת 1997 BBC והמפיק אדם קרטיס (אנ') הפיקו סרט דוקומנטרי בשם "The Way of All Flesh". הסרט עוסק בסיפורה של הנרייטה לאקס ובתאי הילה. בסרט משתתפים גם בני משפחתה של הנרייטה.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "The Immortal Life of Henrietta Lacks" שנכתב על ידי רבקה סקלוט (אנ') בהוצאת Crown Publishing Group. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2011 בשם "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן -מוציאים לאור.
בשנת 2017, HBO הוציאה סרט טלוויזיה בשם "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" (אנ'). הסרט מספר על חייה של הנרייטה לאקס ובני משפחתה ומבוסס על הספר באותו השם אשר נכתב על ידי רבקה סקלוט. בסרט מככבות רוז ביירן כרבקה סקלוט ואופרה ווינפרי כדבורה, בתה של הנרייטה.
הכרה בתרומתה של הנרייטה

בשנת 2010 בית החולים ג'ון הופקינס החל בשיתוף פעולה עם בני משפחת לאקס להכרה בתרומתה של הנרייטה למחקר ולקידום הבריאות בכל העולם. שיתוף הפעולה כולל בין השאר: הענקת מלגות, שיתופי פעולה עם בתי ספר מהאזור וכנס שנתי.
בשנת 2017, נקבע בבולטימור שבתאריך 4 באוקטובר בכל שנה יצוין "יום הנרייטה לאקס" (יום מותה). באותה שנה נקבע שבמרלינד יצוין "יום הנרייטה לאקס" בתאריך 1 באוגוסט. דרך נוספת להכרה בתרומתה של הנרייטה צוינה בטרנר סטיישן, שם הרחוב שבו התגוררה הנרייטה שונה והוא נקרא “Henrietta Lacks Place”.
הערות שוליים

↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011
↑  סמדר רייספלד, "חיי הנצח של הנרייטה לאקס": גדולה מהחיים, באתר הארץ, 2 במאי 2012
↑  יעל גרופר, חיי הנצח של התאים הגנובים, באתר מכון דוידסון, ‏27 באפריל 2017
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011, עמ' 102
↑  Rebecca Skloot, The Miracle Woman, oprah.com
↑  Denise M. Watson, Cancer cells killed Henrietta Lacks - then made her immortal, The Virginian-Pilot, 10 במאי 2010
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011, עמ' 31-27
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן-מוציאים לאור, 2011, עמ' 47-45
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוצאים לאור, 2011, עמ' 80
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011, עמ' 106-99
↑  Van Smith, The Life, Death, and Life After Death of Henrietta Lacks, Unwitting Heroine of Modern Medical Science Wonder Woman, City Paper On Line, 17 באפריל 2002
↑  יעל גרופר, חיי הנצח של התאים הגנובים, באתר מכון דוידסון, ‏27 באפריל 2007
↑  Denise M. Watson, Cancer killed Henrietta Lacks — then made her immortal, The Virginian-Pilot, 10 במאי 2010
↑  יעל גרופר, חיי הנצח של התאים הגנובים, באתר מכון דוידסון, ‏27 באפריל 2017
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011
↑  יעל גרופר, חיי הנצח של התאים הגנובים, באתר מכון דוידסון, ‏27 באפריל 2017
↑  רבקה סקלוט, תרגום: נעמי כרמל, חיי הנצח של הנרייטה לאקס, כנרת, זמורה-ביתן- מוציאים לאור, 2011, עמ' 217
↑  Adam Curtis, The Undead Henrietta Lacks And Her Immortal Dynasty, BBC, ‏25 ביוני 2010
↑  The Immortal Life of Henrietta Lacks, Goodreads
↑  חיי הנצח של הנרייטה לאקס, באתר Google Books
↑  Neil Genzlinger, Review: ‘The Immortal Life of Henrietta Lacks,’ Condensed, The New York Times, 20 באפריל 2017
↑  Honoring Henrietta Lacks, Johns Hopkins Medicine
↑  Luke Broadwater, Pugh signs bill naming Oct. 4 Henrietta Lacks Day in Baltimore, The Baltimore Sun, 11 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462391805171  PLWABN: 9810639007005606  BIBSYS: 10023980  BNE: XX5103219  BnF: cb162560809 (data)  CANTIC: a12245938  GND: 141345632  ISNI: 0000 0001 2144 5277  LCCN: n2009051252  NDL: 01232687  NKC: mzk2013793478  NLA: 49287947  NTA: 329127233  SUDOC: 142551724  Trove: 1491022  VIAF: 96737226   WorldCat (עם VIAF): 96737226 
תאי הילה Hela Cells
הליום-3

|  כללי |
| --- | --- |
 נייטרונים:  1 
 פרוטונים:  2 
 מידע גרעיני
 ספין:  0.5 
 
הליום-3 (3He) הוא איזוטופ יציב של הליום המורכב מ-2 פרוטונים ונייטרון אחד. הליום-3 ומימן-1 (1H) הם שני האיזוטופים היציבים היחידים המכילים יותר פרוטונים מנייטרונים.
תכונות

המסה האטומית של הליום-3 היא 3.02 יחידות מסה אטומיות, בהשוואה ל-4.00 יחידות מסה בהליום-4. אנרגיית נקודת האפס של הליום-3 גבוהה משל הליום-4 ולכן נדרשת פחות אנרגיה תרמית להתגבר על אינטראקציות ואן דר ואלס החלשות. בהתאם לכך נקודת הרתיחה של הליום 3 והנקודה הקריטית נמוכות בהשוואה להליום 4.
|  | הליום -3 | הליום-4 |
| --- | --- | --- |
| טמפרטורת רתיחה, במעלות קלווין | 3.19K | 4.23K |
| נקודה קריטית | 3.35K | 5.2K |
| צפיפות בטמפרטורת הרתיחה (בלחץ של אטמוספירה אחת) | 59 גרם לליטר | 125 גרם לליטר |
הליום-3 הוא פרמיון, בניגוד להליום-4 שהוא בוזון, ולכן הוא עובר למצב של נוזל-על בטמפרטורה נמוכה בהרבה משל הליום-4 (ב-0.00249K לעומת 2.17K בהליום-4).
בשנות החמישים של המאה ה־20 גילה הפיזיקאי הסובייטי אייזק פומרנצ'וק (אנ') כי תחת תנאים מסוימים, הליום-3 נוזלי מתמצק בחימום. הסיבה לכך היא שבפאזת המוצק של החומר יש יותר כיוונים אפשריים לספין של האטום, דהיינו האנטרופיה גבוהה יותר.
להליום-3 חתך פעולה גדול לבליעת נייטרונים בתגובה בה נוצר טריטיום ופרוטון:  {}_{2}^{3}\mathrm {He} +{}_{0}^{1}\mathrm {n} \to {}_{1}^{3}\mathrm {T} +{}_{1}^{1}\mathrm {p}  ולכן משמש למדידת פליטת נייטרונים.
שכיחות

האיזוטופ הליום-3 נפלט מרוח השמש אך נבלם ברובו בהגיעו לכדור הארץ עקב האטמוספירה, ולפיכך, הגז נדיר בכדור הארץ, ושכיחותו היא 0.000137% מכלל ההליום. עם זאת, ברגולית הירח הליום-3 שכיח יותר, עקב היעדר אטמוספירה, וריכוזו בדוגמאות קרקע שהובאו מהירח הוא בין 1 ל-15 חלקים למיליארד (ppb). הריכוזים הגבוהים ביותר נמצאו בים השלווה, בדוגמאות שהובאו במשימת אפולו 11 - 15 חלקים למיליארד, לעומת 8 חלקים למיליארד בדוגמאות של אפולו 17 ולונה 16. במכתשים בקטבי הירח הריכוז המשוער הוא של 50 חלקים למיליארד. הגשושית גלילאו מדדה באטמוספירה של כוכב הלכת צדק שכיחות יחסית דומה לזה שבירח - יחס 3He:4He של 1:10,000, הגבוה בערך פי 100 מהיחס בין האיזוטופים בכדור הארץ. משערים שיחס זה משקף את הרכב ההליום בערפילית השמש הקדמונית - ואילו היחס בכדור הארץ הוא תוצאת יצירת הליום-4 מהתפרקויות אלפא של אורניום ותוריום. רוב ההליום-3 שבמעטפת כדור הארץ נלכד במהלך היווצרות כדור הארץ וכמותו הכוללת מוערכת ב-0.1-1 מיליון טון. בנוסף לכך 37,000 טון של הליום-3 שנוצרו מפגיעת קרינה קוסמית נמצאים באטמוספירה, וכן הליום-3 שנוצר מפירוק בטא של טריטיום.
היתוך גרעיני

הליום-3 נחשב כמקור אפשרי לייצור אנרגיה נקיה באמצעות היתוך גרעיני. בניגוד לתגובות גרעיניות אחרות, בהן נפלטים נייטרונים הנבלעים על ידי חומרים אחרים בכור ויצרים פסולת רדיואקטיבית - הרי שבתגובת ההיתוך עם דיאוטריום (D)
{}_{2}^{3}\mathrm {He} +{}_{1}^{2}\mathrm {D} \to {}_{2}^{4}\mathrm {He} +{}_{1}^{1}\mathrm {p}
או בתגובה בין שני אטומים של הליום-3
{}_{2}^{3}\mathrm {He} +{}_{2}^{3}\mathrm {He} \to {}_{2}^{4}\mathrm {He} +2\;{}_{1}^{1}\mathrm {p}
לא נפלטים נייטרונים, ולכן התהליך עשוי להיות ידידותי ובטוח יותר משיטות אחרות להפקת אנרגיה גרעינית. על פי הערכות מדענים, כ-25 טון של הליום-3 מספיקים על מנת לייצר חשמל עבור ארצות הברית כולה למשך שנה.
הערות שוליים

↑  Leggett, A. J. (1972). "Interpretation of Recent Results on He3 below 3 mK: A New Liquid Phase?". Physical Review Letters. 29 (18): 1227–1230. Bibcode:1972PhRvL..29.1227L. doi:10.1103/PhysRevLett.29.1227.
↑  Asaf Rozen, Jeong Min Park, Uri Zondiner, Yuan Cao, Entropic evidence for a Pomeranchuk effect in magic-angle graphene, Nature 592, 2021-04, עמ' 214–219 doi: 10.1038/s41586-021-03319-3
↑   אסף רונאל, האם תוספת אי-סדר יכולה ליצור סדר? לאלקטרונים יש תשובה מפתיעה, באתר הארץ, 7 באפריל 2021
↑  Slyuta, E. N., A. M. Abdrakhimov, and E. M. Galimov. "The estimation of helium-3 probable reserves in lunar regolith." Lunar and Planetary Science Conference. Vol. 38. 2007.
↑  Cocks, Franklin Hadley., 3He in permanently shadowed lunar polar surfaces.", Icarus 206.2 (2010): 778-779
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4159517-8
אברהם זכות (רופא)

| --- | --- |

 לידה:  1575 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  22 בינואר 1642 (בגיל 67 בערך) אמסטרדם 
 שם לידה:  Manuel Alvares 
 תפקידים:  היסטוריון של הרפואה 
 
"תולדות הרופאים הראשונים" מאת אברהם זכות
אַבְרָהָם זַכּוּת (או: לוזיטנוס זכותוס. בפורטוגזית: Zacutus Lusitanos;‏ 1575 ליסבון – 1642 אמסטרדם) היה רופא וסופר יליד פורטוגל, שחיבורו המקיף והחשוב, "תולדות הרפואה", יצא בשנים-עשר כרכים.
קורות חיים

זכות, נצר למשפחתו של הרב אברהם בן שמואל זכותא, נמנה עם האנוסים, וכנוצרי נשא את השם מנוּאל אלווארש. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בספרד ובפורטוגל, שימש רופא בליסבון במשך 30 שנה ושמו יצא לפניו עד שנאלץ להימלט לאמסטרדם מאימת האינקויזיציה ב-1625.
זכותוס שב ליהדות בגיל 50, ולאורך כל אותה תקופה קיים קשרים עם רופאים ומנהיגים יהודים הולנדיים ידועים בני-דורו. נקבר בבית חיים.
בית הכנסת בטומאר שבפורטוגל, שחודש בתחילת המאה העשרים, נקרא על שמו.
פעילותו המדעית

לבד מטיפול בחולים, החל זכותוס לאחר הגיעו לאמסטרדם בפעילות מדעית. הוא ביצע מחקרים רבים בעודו שוהה ליד מיטת חוליו, וערך בהם תצפיות. יוצאי דופן בדיוקיהם הם תיאוריו הקליניים של מחלות הדבר, הדיפתריה, המחלות התפרחתיות והגידולים הממאירים. זכות היה בין הראשונים שתיארו את דלקת שחור השתן (Blackwater fever), ומהכתוב בספריו עולה שהוא הקדים את התגליות שברפואה המאוחרת כגון אפילפסיה מהטיפוס של ג'קסון (Jacksonian seizure) וכיבי קיבה, בהם טיפל באלומיניום סיליקטי.
כתביו

כתביו של זכות כונסו בשני כרכים, שיצאו לאור בליון אחרי מותו, והם כוללים:
Historia de medicorum principum - תולדות הרופאים הראשונים (תיאור שיטתי של מחלות)
Introitus medici ad praxim - גישת הרופא לפרקטיקה (80 כללים להתנהגות הרופא)
Zacuti pharmacopoea - תורת הרוקחות (רשימת תרופות כולל תרופות חדשות שהובאו מאמריקה הדרומית)
Praxis historiarum - קורות המחלות (סקירת מחלות ברפואה הפנימית)
Praxis medica admiranda - אוסף מקרים רפואיים נדירים
לקריאה נוספת

Saul Jarcho, The Style of Zacutus Lusitanus and its Origin Journal of the History of Medicine and Allied Sciences, 1989
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ט"ז, עמוד 824.
↑  יעקב אבישי, "1000 אישים", הוצאת עמיחי, עמ' 354.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270137605171  PLWABN: 9810597304805606  BIBSYS: 2099473  BNE: XX1080124  BPN: 34806946  GND: 104330775  ICCU: BVEV070286  ISNI: 0000 0000 8008 163X  LCCN: nr91026842  NKC: nlk20000085434  NLG: 295342  NTA: 129044628  SUDOC: 071596410  VIAF: 25034513   WorldCat (עם VIAF): 25034513
קופרניקיום

קוֹפֶּרְנִיקְיוּם (Copernicium) הוא יסוד מלאכותי ממשפחת מתכות המעבר שסמלו הכימי Cn ומספרו האטומי 112. זהו היסוד ה-9 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-20 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
בשל זמן מחצית חיים קצר מאוד של כל איזוטופיו, לא ניתן לקבוע את תכונותיו הפיזיקליות, ולכן כולן משוערות על-פי היסודות השכנים לו בטבלה המחזורית.
לפי הערכה, קופרניקיום הוא היסוד המלאכותי הראשון הנוזלי בטמפרטורת החדר. עם זאת, התבצעו ניסויי מחקר אחרים לפיהם הועלתה האפשרות שהיסוד הוא גזי.