stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות סינית
סגנונות אדריכליים > אדריכלות קיסרית

לבניינים שנבנו עבור קיסר סין היו מאפיינים אדריכליים בלעדיים, כמו שימוש ברעפים צהובים. צהוב היה הצבע הקיסרי, ורעפים צהובים עדיין מעטרים את רוב הבניינים בתוך העיר האסורה, אבל במקדש השמיים יש רעפים כחולים המסמלים את השמיים. כמעט תמיד נשענים הגגות על כותרות סיניות ("דו-גונג"), מאפיין המשותף רק למבני דת גדולים. עמודי העץ של הבניינים והקירות בדרך כלל צבועים אדום. שחור הוא צבע מפורסם גם כן, ומשמש לעיתים קרובות בפגודות, מתוך אמונה שהצבע השחור נותן השראה לאלים לרדת אל האדמה.
הדרקון הסיני בעל חמשת הטפרים, שאומץ על ידי קיסר מינג הראשון לשימושו האישי, שימש כעיטור על הקורות, העמודים והדלתות באדריכלות הקיסרית, אך לא על גגות מבנים קיסריים, שעליהם היו חיות אחרות.
רק הבניינים ששימשו את המשפחה הקיסרית הורשו להכיל תשעה ג'יאן (間, מרחק בין שני עמודים), רק בשערים שבהם השתמש הקיסר היו חמש קשתות, והקשת המרכזית הייתה שמורה לקיסר עצמו. בסין העתיקה הצבע המועדף היה אדום, והבניינים פנו דרומה, משום שמהצפון נשבה רוח קרה.
בייג'ינג נקבעה כבירת סין אחרי פלישת המונגולים במאה ה-13, והשלימה את תזוזת הבירה מזרחה שהחלה בשושלת ג'ין (1115–1234). שושלת מינג שכבשה מידי שושלת יואן את השלטון הסיני ב-1368, קבעה את בייג'ינג כמקום הכוח הקיסרי למשך 500 השנים הבאות. הקיסר והקיסרית חיו בארמונות הממוקמים על ציר הסימטריה הראשי של העיר האסורה, שעבר מדרום לצפון, יורש העצר גר בצד מזרח והפילגשים מאחור. עם זאת, באמצע שושלת צ'ינג הועברו מגורי הקיסר לצד המערבי של המתחם. הציר הסיני אינו ציר במובן המערבי של נקודת מבט אל החזיתות, אלא קו של פריווילגיה חברתית, הקובע את קרבת המבנים אליו. אין מבט לנוף, אלא סדרת שערים וביתנים.
נומרולוגיה השפיעה משמעותית על האדריכלות הקיסרית, ולכן השימוש בתשע בבנייה, בהיותה הספרה בעלת הערך הגבוה ביותר, והאמונה כי בעיר האסורה יש 9,999.5 חדרים, המספר הכי קרוב ל-10,000 החדרים האגדיים בשמיים. גם הכניסה לארמון אריכות הימים מסומנת על ידי קיר הלבנים המזוגגות "מסך תשעת הדרקונים". חשיבות המזרח (כיוון השמש העולה) בכיוון ובמקום המבנים הקיסריים נקבעה לפי פולחן השמש, הנמצא בתרבויות קדומות רבות, ומבטאת את הרעיון של שליט המזוהה עם השמש.
הקברים והמאוזוליאומים של בני המשפחה הקיסריים, כדוגמת קברי המאה השמינית של שושלת טאנג במאוזוליאום גַּאנְלִינְג (אנ'), נמנים עם המסורת הקיסרית באדריכלות הסינית. בתוך הפירמידות ותלי הקבורה נמצאים מבני פיר וקמרון תת-קרקעיים המחופים בקירות לבֵנים מאז תקופת המדינות הלוחמות (475–221 לפני הספירה).
סגנונות אדריכליים > אדריכלות קיסרית > גלריה

תרשים כותרת סינית (דו-גונג) מימי שושלת סונג, יינגזו פאשי (מסה טכנית), שנת 1100.
רעפי הגג הצהובים והקיר האדום בשטח העיר האסורה (מוזיאון הארמון) בבייג'ינג, שנבנו בתקופת הקיסר יונגל (1402–1424) משושלת מינג.
קיר תשעת הדרקונים בעיר האסורה, בייג'ינג, 2002.
קיר תשעת הדרקונים בפארק בייחאי, גן קיסרי גדול במרכז בייג'ינג, 2006.
מגדלי צ'וּאֶה (阙) לאורך חומות גַ'אנְגְאַן בימי שושלת טאנג, ציור קיר מהמאה השמינית בקבר הנסיך לִי ג'ונְגְז'וּן במאוזוליאום גַּאנְלִינְג במחוז שאאנשי.
השער האדום הגדול בקברי שושלת מינג ליד בייג'ינג, שנבנה במאה ה-15.
תא קבר מקומר בלוו-יאנג שנבנה בימי שושלת האן המזרחית (23–220 לספירה).
חדר קברים בלוו-יאנג שנבנה בימי שושלת האן עם עיטורי קיר מגולפים.
סגנונות אדריכליים > מבני דת

באופן כללי דומה האדריכלות הבודהיסטית לסגנון הקיסרי. במנזר בודהיסטי גדול יש בדרך כלל אולם קדמי, שבו שוכנים פסלים של ארבעת המלכים השמימיים, ואחריהם אולם גדול, שבו שוכנים פסלי הבודהות. חדרים לנזירים ולנזירות ממוקמים בשני הצדדים. דוגמאות לכך הן מקדש הענישה ומקדש פּוּטְווֹ דְזונְגגֶ'נְג, שניהם מהמאה ה-18 בעיר גֶ'נְגְּדֶּה במחוז חביי. במנזרים הבודהיסטיים יש לפעמים גם פגודות, שעשויות לאכלס שרידים של גאוטמה הבודהה. בדרך כלל, פגודות ישנות הן עם ארבעה צדדים, ופגודות מאוחרות יותר הן עם שמונה צדדים.
אדריכלות דאואיסטית, לעומת זאת, נבנית בדרך כלל לפי סגנון העם. הכניסה הראשית היא בדרך כלל בצד, מתוך אמונה טפלה בשדים העלולים לנסות להיכנס למבנה לפי פנג שווי. בניגוד לבודהיסטים, במקדש דאואיסטי האלוהות העיקרית נמצאת באולם הראשי הקדמי, והאלוהות הקטנה יותר נמצאת באולם האחורי ובצדדים. הסיבה לכך היא שסינים מאמינים כי גם אחרי פטירה, הנשמה עדיין חיה. התכנון של קבר האן מראה את כוחות היין והיאנג הקוסמיים, שני כוחות השמים והארץ שיוצרים נצח.
המגדל הפרה מודרני הגבוה ביותר בסין, פגודת לְיַאוֹדִּי בגובה 84 מטרים משנת 1055, נבנה למטרות דתיות ולמטרות לחימה. הפגודה שימשה כפגודת הכתר של מנזר גַּאיְיוּאֶן בדִּינְגְּג'וֹאוּ (אנ') העתיקה, חביי, ושימשה גם כמגדל שמירה צבאי עבור חיילי שושלת סונג לצפות בתנועות אויב אפשריות של שושלת ליאו.
האדריכלות של המסגדים ושל מקדשי קבר (גּונְגְּבֵּיי, גונבד בפרסית) של המוסלמים בסין משלבת לעיתים קרובות סגנונות סיניים מסורתיים עם השפעות מזרח תיכוניות.
סגנונות אדריכליים > מבני דת > גלריה

מקדש לְײֵנְחְװַאשַׁאן ("הר פרחי לוטוס"), דאליין, 2014.
היכל בודהה הגדול במקדש נָאנְצַ'אן, נבנה בסוף המאה השמינית בתקופת שושלת טאנג, 2010.
מקדש הענישה, צֶ'נְגְּדֶּה, מחוז חביי, 2007.
היכל שנבנה חלקו מעץ במקדש פֿוּגְּװַאנְגּ בשנת 857 בתקופת שושלת טאנג, הר ווטאי, מחוז שאנשי.
פגודת אווז הבר הגדולה בשיאן, שנבנתה מחדש בשנת 704 בתקופת שושלת טאנג.
פגודת ליאודי משנת 1055, שושלת סונג, הפגודה הפרה מודרנית הגבוהה ביותר.
ביתן סיני במקום מינרט (צריח מסגד) במסגד הגדול של שיאן, 2004.
המאוזוליאום (גונגביי) של מַה לַאיְגִּ'י במסגד חְװַאסְה, לִינְשְׂיַה, מחוז גאנסו, 2009.
תכנון עירוני

מהתקופה הנאוליתית מתבסס התכנון העירוני הסיני על פנג שווי ועל תרשים הסולמית של החלקות (אנ') בחלוקת קרקעות. תרשים הסולמית מבוסס על ריבוע הלואושו (洛书), ריבוע קסם מחולק לתשעה לפי הנומרולוגיה הסינית, עם שמונה חלקות פרטיות בהיקף ושטח ציבורי פתוח במרכז. בשושלת סונג הדרומית התבסס תכנון הכפר חוֹנְגְּצוּן באנחווי בשנת 1131, על הרמוניה בין האדם לטבע, ופנייה לדרום עם הרים ומים סביב העיר. לפי תאוריית הפנגשווי המסורתית, תוכנן הכפר העתיק בקפידה והדגים את שילוב האדם והטבע בתכנון אקולוגי.
מכיוון שבצפון סין התרחשו מלחמות לעיתים קרובות, עברו אנשי הצפון לגור בדרום סין, ושיטת הבנייה של בתי החצר הותאמה לדרום סין. כפר טונגיואן במחוז פוג'יין, שנבנה בתקופת קיסר ג'יאג'ינג משושלת מינג, הוא דוגמה טובה ליישוב המתוכנן לפי יסודות פנג שווי הסיניים: הגנה עצמית פסיכולוגית, ומבנה בנוי בצורת הגנה עצמית חומרית.
תכנון עירוני > גלריה

תרשים הסולמית של החלקות. קווי הגבול החומים בין החלקות דומים לסולמית, שעל שמה נקרא התרשים.
כפר חוֹנְגְּצוּן, אַנְחְװֵי.
בנייה

במקור שימש העץ כחומר בניין עיקרי משום שהיה נפוץ מאוד. כמו כן האמינו הסינים שהחיים קשורים בטבע, וניתן להשיג רגשות נצחיים על ידי קיום משותף עם היקום. לכן הועדף העץ על האבן, שהייתה חסרת חיים, ואדריכלות נתפסה כגוף חיים שבני אדם יכלו להרחיבו באמצעים טבעיים. עם זאת, בניגוד לחומרי בנייה אחרים, מבני עץ ישנים בדרך כלל אינם שורדים, משום שהם חשופים יותר לבליה ולשריפות, ובאופן טבעי נתונים לרקבון לאורך זמן. פגודת סונגי בהר סונג שנבנתה בשנת 523 מלבנים במקום עץ היא הפגודה העתיקה ביותר שנותרה בסין.
משושלת טאנג ואילך, הפכה אדריכלות לבנים ואבן לנפוצה יותר והחליפה מבני עץ. הדוגמאות המוקדמות ביותר למעבר הן גשר גַ'אוֹג'וֹאוּ במחוז חביי שהושלם בשנת 605 או פגודת שׂוּמִי שנבנתה בשנת 636 במחוז חביי, כאשר לפני כן שימשו אבן ולבנים באדריכלות הקברים התת-קרקעיים של שושלות קדומות יותר.
בנייה > גלריה

עמוד מגולף באבן של שער טקסי (מגדל צ'וּאֶה, Que) בגובה 6 מטרים בקבר גַּאוֹ יִי בעיר יַאאַן, מחוז סצ'ואן, שושלת האן המזרחית. האבן מגולפת כגגות רעפים, אף על פי שבמגדלים, שהיו חלק מחומת הקבר בשושלת האן, לא היו רכיבי עץ או קרמיקה, אבל לעיתים קרובות חיקו מגדלי הקבר מבני עץ עם רעפי קרמיקה.
גשר גַ'אוֹג'וֹאוּ, גשר האבן הקשתי השלם העתיק בעולם. נבנה בשנים 595–605 בתקופת שושלת סווי.
החומה הגדולה של סין במוּטְײֵנְיוּ (אנ') ליד בייג'ינג, נבנתה בתקופת שושלת מינג, 1368–1644. קירות החומה המוקדמים נבנו מאדמה נגוחה, ובמשך הזמן הוחלפו בלבנים ואבן. קטעי חומה עתיקים נותרו בנויים אדמה נגוחה.
קטע בנוי אדמה נגוחה מהחומה הגדולה של סין, גְּ'יַאיוּגְּװַאן, מחוז גאנסו, 2000.
דגמים מיניאטוריים

אף על פי שלרוב שרדו רק חורבות של קירות ומגדלים שנבנו מאדמה נגוחה בסין הקדומה לפני המאה ה-6 לספירה, ניתן לקבל מידע על אדריכלות סינית עתיקה (במיוחד אדריכלות עץ) מדגמי מבנים פחות או יותר מציאותיים, שנוצרו מחרס על ידי הסינים הקדומים כפריטי קבורה.
בתקופת שושלת ג'ין (265–420) ושש השושלות, נוצרו לרוב דגמים זעירים של מבנים או הרכבים אדריכליים שלמים כדי לקשט את החלק העליון של "אגרטלי הנשמה" שנמצאו בקברים רבים מאותה תקופה.
דגמים מיניאטוריים > גלריה

דגם חרס של באר מים משושלת האן.
דגם חרס של טחנת קמח משושלת האן.
דגם חרס של ארמון משושלת האן.
שני מגדלי מגורים המחוברים בגשר, דגם חרס משושלת האן.
דגם חרס של מגדל משושלת האן.
דגם חרס של מגדל משושלת האן.
צנצנת סלאדון (מזוגגת בצבע ירקן) עם עיצובים מפוסלים של אדריכלות משושלת ג'ין.
השפעה מחוץ לסין

אף על פי שהאדריכלות הסינית התבססה בעיקר על התפתחות עצמית, היו תקופות שבהן האדריכלות הסינית קיבלה השפעה משמעותית מחוץ לסין, בעיקר בתקופות של קיסרויות כיבוש כמו שושלת יואן ושושלת צ'ינג, שנטו להיות יותר כלפי חוץ. יסודות ושרידי חאנאבליק בירת יואן, הנמצאים תחת העיר האסורה בבייג'ינג, נותחו על ידי חוקרים כדי להשוותם לסגנונות קודמים וכדי לבחון את השפעותיהם על מאפיינים מאוחרים יותר של אדריכלות מינג וצ'ינג. מעבר לכך, גרם ייבוא רב בשושלת יואן של פקידים מוסלמים, אדריכלים ומלומדים מהעולם האסלאמי לזרם אלמנטים עיצוביים אסלאמיים, בעיקר במסגדים.
מסגד יוּאֶחוּ (אנ') שנבנה בשנת 1003 בעיר נִינְגְּבּוֹ (אנ'), מחוז ג'ג'יאנג, הוא דוגמה לאדריכלות אסלאמית שהופיעה בסין בתקופת שושלת סונג. כשהגיעו הסוחרים הערבים לעיר המסחרית הגדולה נינגבו והתיישבו בה, הם הפיצו את תרבות האסלאם ובנו מסגד. מאוחר יותר נבנו מסגדים נוספים סביב בייג'ינג. תרבות האסלאם נמצאת במסגדי שיאן כמו המסגד הגדול של שיאן והמסגד בסמטת דַּאשׂוּאֶשִׂי, כאשר המסגדים בבייג'ינג עוקבים בעיקר אחרי הנורמות של תכנון סיני, העמדה, עיצוב ומבנה עץ מסורתי. הכתובות במסגדי בייג'ינג התבססו בתחילה על ערבית, ובהדרגה החלו להסתמך על השפה הסינית, במיוחד מאז שושלות יואן המאוחרות וראשית שושלת מינג. המוסלמים הראשונים שלא היו סינים הסתמכו על שפת האם שלהם, ואילו דורות מאוחרים יותר של מוסלמים שנולדו בסין הפכו לחלק גדול מהתרבות הסינית.
בצפון מזרח סין יש הרבה פגודות מיניאטוריות, שנבנו כאשר בודהיסטים הגיעו מהודו בשנים 907–1125 כדי להפיץ את הבודהיזם בתקופת שושלת ליאו, והקיסרות תמכה בתרגול הבודהיזם. הבודהיסטים פיתחו כמה סוגים חדשים של מבני אדריכלות בודהיסטית מלבנים, וניתן למצוא פגודות רבות ממחוז חביי עד בייג'ינג ומונגוליה הפנימית.
השפעה מחוץ לסין > גלריה

מסגד יואחו, נינגבו, 2013.
המסגד הגדול בשיאן, 2000.
לוח בערבית על קיר המסגד הגדול בשיאן.
הפגודה הצפונית בעיר גַ'אוֹיַאנְג, מחוז ליאונינג. פגודה בודהיסטית שנבנתה בשנים 1043–1044 בתקופת שושלת ליאו.
השפעה על ארצות אסייתיות סמוכות

האדריכלות הסינית השפיעה בדרגות שונות על התפתחות האדריכלות בארצות שכנות במזרח אסיה. אחרי שושלת טאנג, תקופה שבה התרחבה התרבות הסינית לארצות שכנות באופן משמעותי, הייתה לאדריכלות הסינית השפעה רבה על הסגנונות האדריכליים של יפן, קוריאה ומונגוליה, שבהם נמצא העיצוב הסיני של גגות הרעפים בכל מקום. בארצות מזרח אסייתיות נוספות הייתה לאדריכלות הסינית השפעה קטנה יותר, ושיטות בנייה אדריכליות סיניות מסוימות אומצו על ידי אומנים תאילנדים אחרי שהחל סחר בין תאילנד לבין שושלת יואן ושושלת מינג. גגות מקדשים וארמונות בתאילנד נבנו בסגנון סיני, ובניינים בסגנון סיני נבנו במחוז פרה נחון סי איותטאיה, כקבלת פנים למספר הגדול של בוני ספינות, מלחים וסוחרים סינים שהגיעו לתאילנד.
באינדונזיה נמצאים מסגדים המכילים השפעה סינית. השפעה זו מאוחרת ביחס לאזורים אחרים באסיה ונובעת מהקהילה הסינית-אינדונזית הגדולה. האלמנטים האדריכליים הסיניים השפיעו גם על וייטנאם, שם היא אימצה את הסגנון של גג הרעפים הסיני.
בדרום אסיה, מילאה האדריכלות הסינית תפקיד בעיצוב האדריכלות של סרי לנקה, לצד השפעות מאדריכלות הודו והשפעות אחרות מדרום מזרח אסיה. בגגות רעפים קנדיאניים בסרי לנקה יש מאפיינים סיניים.
בעיר האסורה בבייג'ינג ובשאר סין יש פסלי אריות שומרים סיניים. בנפאל נמצאים פסלי אריות שומרים בקדמת מקדשים בודהיסטיים, ארמונות ומספר מקדשים הינדיים. ברחבי אסיה יש פסלי אריות ביפן, קוריאה, תאילנד, מיאנמאר, וייטנאם, סרי לנקה, קמבודיה ולאוס.
השפעה על ארצות אסייתיות סמוכות > גלריה

שער וארמון החורף של בּוֹגְד חאן (1869–1924) באולן בטור בירת מונגוליה, שנבנו בשנים 1893–1903, מכילים השפעות אדריכליות סיניות.
מגדל פעמון (שׁוֹרוֹ) עם גג רעפים בסגנון סיני, הדגשה אופקית וסימטריה במקדש הבודהיסטי סַגַמִי-גִ'י, קַסָאי, מחוז היוֹגוֹ, יפן, 2007.
כותרות דו-גונג צבעוניות במגדל הפעמון במקדש סגמי-ג'י, יפן, 2007.
אולם הכס, ארמון גיונבוקגונג, קוריאה. נבנה ב-1395 עם גג רעפים בסגנון סיני, הדגשה אופקית וסימטריה מלאה, כולל מספר החיות על הגג, בתקופת שושלת ג'וסון כשסיאול נקראה הָאנְסָנְג.
ארמון בסגנון סיני, ארמון באנג פא-אין (ארמון הקיץ), מחוז פרה נחון סי איותטאיה, תאילנד, 2010.
אולם החצר (Magul Maduwa), הארמון המלכותי, קאנדי, סרי לנקה. ניכרת השפעה סינית בצורת הבנייה של גג הרעפים.
פסל אריה שומר, ארמון מני קשר צ'וק (Mani Keshar Chowk), כיכר דורבר, פטן, נפאל, 2013.
סימטריה בפסלי האריות השומרים, ארמון מני קשר צ'וק, נפאל, 2013.
אדריכלות מודרנית

במאה ה-19 התוודעו הסינים לאדריכלות האירופית כאשר האירופאים בנו באזורי הזיכיון שקיבלו מהסינים מבנים בסגנון אדריכלות מודרנית, שהייתה בנייה נקייה ללא קישוטים, וסטודנטים סיניים שלמדו אדריכלות החלו לבקר גם במדינות המערב. כתוצאה מכך בתקופת הרפובליקה הסינית, החלו הסינים לשלב טכנולוגיית בניין מערבית עם אלמנטים סיניים, בעיקר בבנייה ציבורית. בתקופת ההיסטוריה של הרפובליקה העממית של סין הפכה האדריכלות הסובייטית לסגנון חשוב באדריכלות של סין, ונבנו מבני ציבור מפוארים ובתי מלון ענקיים. בעשורים האחרונים נבנו בסין בנייני מסחר ובתי מלון חדשים בסגנון מערבי וקרובים לטכנולוגיה המערבית, אך לצד בנייתם, לא התקדם תקן הבנייה למגורים.
במאה ה-21 בוצעו בסין פרויקטים רבים מאוד של אדריכלות מודרנית, עד כי סין נקראה גן המשחקים של אדריכלים זרים. בתחילת 2015 התערב הנשיא שי ג'ינפינג ואמר כי סין כבר לא זקוקה ל"אדריכלות מוזרה". בעקבות דבריו נמצאת סין בתהליך של ניסוח כללים חדשים לאדריכלות סינית המדגישה מסורת לאומית.
אדריכלות מודרנית > גלריה

האולם הגדול של העם (הפרלמנט), נבנה ב-1959, כיכר טיין-אן-מן, בייג'ינג.
מוזיאון הצבא, נבנה ב-1960, מועצת הָאיְדְייֵן, בייג'ינג.
קו הרקיע הרחב של האדריכלות המודרנית בלוּגְּ'יַאדְזְוֵי (אנ'), פודונג, שאנגחאי, 2017.
בניין המשרדים של הטלוויזיה המרכזית של סין, שעורר את תגובתו של נשיא סין על "אדריכלות מוזרה", בייג'ינג, 2017.
ראו גם

גן סיני
לקריאה נוספת

Chinese architecture. Writer Xiao Mo, Translator Liang Faming. Beijing: Culture and Art Pub. House, 1999, ISBN 7503918284
A Pictorial History of Chinese Architecture: A Study of the Development of Its Structural System and the Evolution of Its Types. Liang Ssu-Ch'eng, edited by Wilma Fairbank. Cambridge, Mass.: MIT Press, 1984
ארמון גליניקה

ארמון גליניקה (בגרמנית: Schloss Glienicke) היה ארמון הקיץ של קרל, נסיך פרוסיה. הוא שוכן בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה, על הגבול עם פוטסדאם ליד גשר גליניקה בשכונת ואנזה שברובע שטגליץ-צלנדורף. הארמון, המנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג (גר'), שוכן באמצע הפארק הנופי, פארק קליין-גליניקה, והוא חלק מרכזי בקבוצה של מבנים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990.
מקורה של הצורה הקלאסית הנוכחית של בית האחוזה לשעבר משנת 1753, בסגנון וילה איטלקית, בשיפוצים ובהרחבות שביצע האדריכל קארל פרידריך שינקל בשנת 1825. לאחר מותו של הנסיך קרל בשנת 1883, הבניין הלך והוזנח. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כבית חולים צבאי, ולזמן קצר אחרי המלחמה כחדר האוכל של קצינים מהצבא האדום. משנות החמישים של המאה העשרים, פעל מלון ספורט בארמון ובבנייני החוץ הסמוכים, ומאז 1976 בית ספר תיכון ציבורי. הארמון שימש כמוזיאון מאז סוף שנות השמונים של המאה ה-20, בו הוצגו רהיטי שינקל וחפצי אומנות, שרובם היו בבעלות הנסיך קרל. באפריל 2006 נפתח באגף המערבי מוזיאון גינון החצר הראשון באירופה, המציג את ההיסטוריה של גנני חצר המלכות הפרוסית.
היסטוריה > רכישת אתר גליניקה על ידי הרופא מירו

אבן הפינה לארמון גליניקה, שעוצב אחר כך מחדש בצורות קלאסיות על ידי קארל פרידריך שינקל, הונחה על ידי הרופא וחבר המועצה מברלין יוהאן יאקוב מירו (Johann Jakob Mirow‏; 1700–1776) באמצע המאה ה-18. בשנת 1747 רכש מירו, שהיה מנהל לשעבר של בית חולים הצבאי שהוקם בטירת הציד גליניקה, שטח מצפון לטירת הציד, בליבת אזור הפארק של ימינו, והקים שם מפעל לייצור לבנים בשנת 1751 ובניין בית אחוזה שנבנה שם בשנת 1753, שכבר מכונה טירה (Schloss) במסמכים של אז.
לאחר שחבר המועצה נקלע לקשיים כלכליים, נמכר הרכוש במכירה פומבית בשנת 1764, והוא נרכש על ידי מייג'ור גנרל ויכרד פון מולנדורף (Wichard von Möllendorff) תמורת 6,070 רייכסטאלר. במהלך העשורים הבאים, האחוזה החליפה ידיים מספר פעמים בשנים 1771, 1773 ו-1782, עד שנרכשה בשנת 1796 על ידי לוטננט גנרל קרל פון לינדנאו (Carl von Lindenau), שהגיע מסקסוניה ושירת בשירות הצבא של פרוסיה מאז 1786, תמורת 23,000 רייכסטאלר.
היסטוריה > שיפורים שבוצעו באחוזה על ידי קרל פון לינדנאו

באמצעות עיצוב מחודש, שנמשך עד 1806, העניק לינדנאו לכל הנכס של גליניקה מראה חדש, וכתוצאה מכך קיבל בית האחוזה משמעות אחרת. לינדנאו עיצב מחדש את השטח על ידי תכנון חלקים בודדים של השטח בין שטחים חקלאיים. הם מוצגים בתוכנית ציור משנת 1805. לראשונה נבנו מבנים המשרתים אסתטיקה ויוקרה, כמו אורנז'רי (חממת הדרים) באתר הסטיבדיום (אנ') של ימינו וביתן תה במערב, המכונה "ביתן הסקרנות", שניהם מדרום לבית האחוזה על הכביש המחבר בין ברלין לפוטסדאם (קוניגשטראסה של ימינו). עיטור האחוזה בגנים והשיפורים האדריכליים סביב בית האחוזה שדרגו את הבניין למגורים כפריים מפוארים. האחוזה, שהפכה עתה לחוות נוי (אנ') שימשה את הבעלים לנופש באזור הכפרי.
לאחר תבוסת ממלכת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נגד צבא נפוליאון ב-1806, נקלע הרוזן לינדנאו לקשיים כלכליים. בנוסף לתשלומי המס לצרפת, שחלו על אזרחים ואריסטוקרטים כאחד, והקיפאון הכלכלי של פרוסיה, ספג לינדנאו גם הפסדים כספיים כשניסה לפתח את אחוזת ביסאו (Büssow) בנוימרק, אותה רכש בשנת 1803, כהשקעה כלכלית. לאחר שחרורו משירות המלוכה בשנת 1807 הוא ניסה למכור ללא הצלחה את אחוזת גליניקה בשל המצב הקשה בפרוסיה. ההצעה למכור את אחוזת לינדנאו לקרל אוגוסט פון הרדנברג (אנ') נכשלה באוקטובר 1810 מכיוון שלקנצלר המדינה הפרוסית חסרו האמצעים הכספיים לרכוש אותה. עם זאת, הוא התגורר בבית הכפרי כשוכר בשנים 1811 ו-1812 תמורת 400 רייכסטאלר לשנה, עד שהסוחר רודולף רוזנטרטר (Rudolph Rosentreter) רכש את האחוזה ב-18 בנובמבר 1812 תמורת 20,000 רייכסטאלר. רוזנטרטר, אשר כנראה התעשר באמצעות שיתוף פעולה עם הצבא הצרפתי, דאג לנטיעות חדשות רבות באתר ולשינויים בבית הכפרי, שאותם הזמין מקארל פרידריך שינקל. הרדנברג גילה עניין מחודש בגליניקה במהלך עבודות הבנייה.
היסטוריה > אחוזה כפרית של הנסיך הרדנברג

הרדנברג זכה למוניטין רב בזכות שירותיו לארגון מחדש של פרוסיה. לאחר הניצחון על נפוליאון, קידם אותו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ב-3 ביוני 1814 לדרגת נסיך. קנצלר המדינה היה עכשיו במעמד שיכול היה לרכוש את אחוזת גליניקה, שנמצאה באופן נוח בין בתי המגורים של ברלין ושל פוטסדאם. הנכס נרכש ב-22 בספטמבר 1814 במחיר של 25,900 רייכסטאלר.
בנוסף לעבודות השיפוץ בחלק הפנימי והחיצוני של האחוזה, תכנן הנסיך הרדנברג מסתיו 1816 את האזור שמסביב לבית הכפרי בגישה אמנותית. המבצע היה פטר יוזף לנה, שהיה באותה תקופה שוליית גנן. הוא תכנן מגרש תענוגות, גן דקורטיבי עם טרסות פירות בין לנדהאוס, האפל וקוניגשטראסה של ימינו. לנה ביצע עיצובי גינון נוספים עבור כל הנכס בשנים שלאחר מכן.
לאחר מותו הבלתי צפוי של הנסיך הרדנברג ב-26 בנובמבר 1822, העמידו בנו, כריסטיאן גרף פון הרדנברג-רוונטלו, ובתו, לוסי הרוזנת פון פיקלר-מוסקאו את גליניקה למכירה. למרות מתעניינים רבים, המתינו היורשים שנתיים עד שמצאו קונה מתאים בקרל, נסיך פרוסיה, שידע להעריך את העבודה שהחל אביו ושהיו לו את האמצעים הכספיים להמשיך באחוזת גליניקה. הנכס החליף ידיים לבסוף תמורת 50,000 רייכסטאלר. לאחר משא ומתן על חוזה ב-23 במרץ 1824, העברת הבעלות התבצעה ב-1 במאי של אותה שנה.
היסטוריה > הנסיך קרל מגשים חלומות

עם רכישת אחוזת גליניקה, היה הנסיך קרל, הבן הראשון של המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השלישי, שהיה בעל רכוש משלו. אחריו הצטרפו אחיו הגדולים, פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1826 עם הארמון ופארק שרלוטנהוף ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה בשנת 1833 עם פארק בבלסברג, ובשנת 1835 עם בניית הארמון באותו שם. כמו פרידריך וילהלם, גם קרל גילה עניין רב בתרבות העתיקה. "תשוקה זו לעתיקות" עוררה ועודדה את חונכו של הנסיך בילדותו, היינריך גרף מניו פון מינוטולי (Heinrich Graf Menu von Minutoli). הטיול הראשון באיטליה בשנת 1822 היה מרשים יותר עבור הנסיך קרל, כאשר הוא קיבל השראה מההרמוניה בין הנוף, האדריכלות והעתיקות. כשחזר עם רשמים אלו, הוא קיבל את ההחלטה לממש את "חלום איטליה" במולדתו ברלין. אחיו המחונן האמנותי של קרל, פרידריך וילהלם, תמך בפרויקט ברישומים לעיצוב מבנים בודדים. האדריכלים קארל פרידריך שינקל ותלמידו ועמיתו לודוויג פרזיוס אימצו חלק מפרטי ההצעות הללו לעיצוב שלהם. בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכל הגן פטר יוזף לנה, נוצר נוף אדריכלי וגנני ייחודי בעל מראה דרום אירופי, אותו עיטר הנסיך קרל עם עתיקות מהאוסף העשיר שלו.
עם מותו של הנסיך קרל ב-21 בינואר 1883 הסתיימה תקופת הזוהר של מפעלי גליניקה. בצוואתו קבע קרל כי בנו והיורש הראשי פרידריך קרל, נסיך פרוסיה יהיה חייב להוציא לפחות 30,000 גולדמרק בשנה על אחזקת מבני גליניקה והפארקים. עם זאת, הוראה זו לא הייתה בתוקף זמן רב, שכן הנסיך פרידריך קרל נפטר ב-15 ביוני 1885 בגיל 57, שנתיים בלבד אחרי מות אביו. הנכס עבר כעת לבנו היחיד, פרידריך לאופולד, שלא גילה עניין רב בארמון. לאחר נישואיו ללואיזה סופיה פון שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגסטנבורג, אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה, הוא עבר לטירת הציד גליניקה, שהייתה שייכת לנכס, והתגורר בה עד סוף תקופת המלוכה בגרמניה. ארמון גליניקה החל להתפורר כתוצאה מהזנחה מבנית, ובשל מכירת פריטי אספנות מהעת העתיקה ומימי הביניים בשנות העשרים של המאה העשרים, רוב הפריטים שאסף הנסיך קרל במשך עשרות שנים התפזרו ברחבי העולם.
היסטוריה > שימוש נוכחי

מאז שמוסד הלימודים הציבורי למבוגרים יצא מהמבנה, וניהולו הועבר לידי הנהלת הארמון ב-1 בינואר 1987, שימש הבניין כמוזיאון ארמון לאחר עבודות שיפוץ מחודשות, בהן ניתן לצפות בכמה חדרים עם רהיטים של הנסיך קרל. חלקם מגיעים מקרנות שונות וממורשתו של הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר. לבן זוגו הברון צ'ריני, שבשנות השבעים נתן למדינת ברלין ציוד ומסמכים באמצעות כמה תרומות וצוואה אחרונה, בתנאי שיוכלו לשמש אותם בגליניקה. הברון צ'ריני נפטר ב-12 בספטמבר 1985. בנוסף לשימוש במוזיאון, אולם הגן מארח קונצרטים בסופי שבוע.
לאחר איחוד גרמניה מחדש והתמזגות שני ארגוני מנהלת הארמונות של המזרח ושל המערב ב-1 בינואר 1995, מנוהל הבניין על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג, שפתחה גם את מוזיאון גינון חצר המלכות הראשון באירופה ב-22 באפריל 2006 בכמה חדרים בארמון. בנוסף לתוכניות גן היסטוריות, מכשירי מדידה, כלי גינה ורהיטים עכשוויים ממשפחה אמידה של גנני חצר, ביוגרפיות ומסמכים היסטוריים מציגים את הכשרתם המגוונת של גנני החצר הפרוסים. בוויטרינה מוצגים מקטרת הטבק, אזרחות הכבוד של העיר פוטסדאם וקערה מעוטרת בתבליט של זר עלי דפנה במלאת 50 שנה לשירותו של מעצב הנוף, פטר יוזף לנה, שעיצב באופן מכריע את דמות הנוף התרבותי ברלין-פוטסדאם. דרך עיצובי הגן והנוף שלהם.
בארמון גליניקה, שוכנים משרדי אגודת ידידי הארמונות והגנים הפרוסים (Verein der Freunde der Preußischen Schlösser und Gärten). חברי האגודה מחויבים "לשימור ושיקום הארמונות והגנים המלכותיים לשעבר, שמטופלים על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג".
ארכיטקטורה > בית האחוזה

לא שרדו תיאורים של הנוף או תוכניות של בית האחוזה שנבנה בשנת 1753. מכיוון שלא ידוע אם הבעלים הבאים ביצעו עבודות שיפוץ כלשהם, המראה האפשרי של בית מירו מבוסס על רישום שביצע שינקל בשנת 1837, עליו הוא רשם את מצבו של הבניין לפני השיפוץ בשנת 1825. השרטוט פורסם באוסף העיצובים האדריכליים של שינקל. על פי השרטוט היה הבניין בסגנון טיפוסי של בית אחוזה מאמצע המאה ה-18, דו קומתי עם גג גבוה המשופע בכל הכיוונים. חלק מרכזי בולט מעט עם גמלון משולש המגיע לגג הדגיש את הציר המרכזי בצד המערבי. בית האחוזה עם תוכנית בצורת L, ובניין חווה מלבני מצפון-מזרח, היוו קבוצת מבנים בצורת האות "U".
ארכיטקטורה > הרחבה באמצעות בניית מבנים נוספים

בנוסף לייפוי האחוזה, סגר הרוזן לינדנאו את קבוצת הבניינים בצורת האות U הפתוחה מצפון על ידי בניית בניין חווה נוסף עם אורווה לסוסים, כך שנוצר "ריבוע רופף". כמו בית האחוזה, גם הבניין המוארך קיבל גג משופע בכל הכיוונים. כהרחבה של הבניין החדש, התווסף מבנה קטן ממזרח, אשר בתוכניות מאוחרות יותר כונה ביתן הכרכרות (Wagenremise). לא ידוע על שינויים בבית האחוזה בתקופת לינדנאו. הם בוצעו רק לאחר רכישת הנכס על ידי הסוחר רודולף רוזנטרטר, שהזמין את קארל פרידריך שינקל לבצע את השיפוצים.