סוללת אופה
מחקר

כבר בימי הביניים, מאות שנים אחדות לאחר מותו של אופה האדיר, היסטוריונים וארכאולוגים החלו לחקור את סוללת אופה. כך למשל הסביר הוגה בן המאה ה-10 לקוראיו:
במרסיה היה מלך מאוחר יחסית בשם אופה, אשר הטיל אימה על כל המלכים השכנים והמחוזות הסובבים אותו, והוא בנה סוללה אדירה בין ויילס ומרסיה מים אל לים
אף על פי שכאמור כבר לפני מאות שנים נערך עיסוק מחקרי בסוללת אופה, החל המחקר המשמעותי רק במהלך המאה ה-20. הסקר הארכאולוגי המקיף הראשון שנעשה לסוללה נערך בשנת 1955 על ידי הארכאולוג הבריטי סירל פוקס. פוקס קבע כי אורכה של הסוללה, אשר השתרכה משפך נהר הדי בצפון ועד לשפך נהר הסוורן בדרום, היה כ-240 ק"מ. אף על פי שסוללת העפר לא הייתה רציפה וחסרו בה חלקים רבים. עם זאת, הסביר פוקס לצד חוקרים אחרים, כלל הגבול היה מאובטח, וסוללת העפר נעדרה רק בקטעים שכללו מכשולים טבעיים, ולכן במקומות אלו לא היה צורך בה. הגם שלאורך השנים נמצאו שגיאות מסוימות במרכיבים מעבודתו של פוקס, הסקר שערך נחשב בכל עשרות השנים שלאחר עריכתו לתיעוד המחקרי החשוב ביותר של סוללת אופה.
בשנת 1978 קרא החוקר פרנק נובל תיגר על ממצאיו של פוקס, באופן אשר ליבה מחדש את הדיון האקדמי בסוללת אופה. עבודתו, אשר כונתה "בדיקה מחדש של סוללת אופה" (Offa's Dyke Reviewed), העלתה מספר שאלות על ההיסטוריוגרפיה של הסוללה. נובל חלק על הטענה כי הסיבה לפערים המשמעותיים בתוואי סוללת העפר היא שימוש במכשולים טבעיים שונים אשר ייתרו בניית סוללה בחלק מקטעי הגבול. במקום זאת טען כי לצד הסוללה, בקטעים שונים השלימו אותה גדרות עץ שלא השאירו עקבות ארכאולוגיות. לימים, היה נובל אחד ממקימי אגודת סוללת אופה, אשר תביא מאוחר יותר בין השאר להקמת שביל טיולים לאומי לאורך תוואי הסוללה. מחקר אחר, אשר נערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת מנצ'סטר, טען כי למעשה תיאורי סוללת אופה כנמתחת "מים אל ים" הם מוגזמים. במקום זאת הוצע כי הסוללה נמצאה רק לאורך מחצית הגבול עם ויילס, בין צפון הרפורדשייר לשפך נהר הדי. לטענת המצדדים בטענה זאת, קטעים דרומיים יותר אשר היו מקובלים בעבר כסוללת אופה, מהווים עבודת עפר אחרת, אשר לא התקיימה במקביל לסוללת אופה עצמה.
לצד הגישה המקובלת, אשר ייחסה את בניית סוללת העפר לאופה האדיר, היו שפקפקו בגישה זאת לכל אורך השנים. כך למשל, מחקרים מאוחרים הביאו כראיה את דבריו של אטרופיוס, ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-4. אטרופיוס כתב בשנת 319 לערך בספרו "היסטוריה רומאנה ברוויאריום" (Historiae Romanae Breviarium), על "חומת סוורוס" אשר בנה הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס בראשית המאה ה-3:
הוא היה במלחמה האחרונה שלו בבריטניה, וכדי לבצר את המחוזות הכבושים בביטחון מלא, הוא בנה חומה באורך של 133 מייל מים אל ים. הוא מת ביורק, יחסית בזקנה
חומת סוורוס, המוזכרת גם בהיסטוריה אוגוסטה, יוחסה לא פעם לחומת אדריאנוס או חומת אנטונינוס. עם זאת, היו שהטילו ספק בייחוס זה. ראשית, אורכן של שתי חומות אלו הוא קצר משמעותית מתיאורו של אטרופיוס (אורכן של חומות אדריאנוס ואנטונינוס הוא 73 מייל ו-37 מייל בהתאמה). שנית, לנוכח קיומן של שתי חומות אלו קרוב למאתיים שנה קודם ימיו של סוורוס, עומד קושי להבין את הצורך בבניית חומה חדשה כפי שאטרופיוס מתאר שאירע. בנוסף, לא נמצאו שרידים ממשיים לחומה שלישית בגבול הצפוני של בריטניה הרומית עם ארץ הפיקטים. לפיכך, מחקרים מאוחרים הציעו כי סוללת אופה היא למעשה פרי עבודה רומית מוקדמת של ביצורי הגבול המערבי של בריטניה הרומית, אשר יוחסה רק בדיעבד לאופה האדיר. אף על פי שתאוריה זאת רכשה לא תומכים לא מעטים, רוב החוקרים דחו גישה זאת.
במחקר שנערך בשנת 2014 בסמוך לרקסהאם, באמצעות תיארוך פחמן-14 הגיעו החוקרים למסקנה כי מלאכת בניית סוללת אופה החלה למעשה כבר באמצע המאה ה-6, למעלה ממאתיים שנה קודם ימיו של אופה האדיר. החוקרים הסבירו כי סביר שבניית החומה לא הייתה מפעל בנייה של מלך אחד, אופה האדיר, אלא מיזם מתמשך לאורך דורות של מספר מלכים ממרסיה אשר בימי מלכותם קידמו את בניית הביצורים לאורך הגבול הוולשי.