stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדריך הכתיבה של MLA
היסטוריה

האגודה לשפות מודרניות (MLA) נוסדה בשנת 1883 על ידי קבוצת חוקרי ספרות ולימודי שפות, ומאז שנת 1931 היא הוציאה לאור מספר גיליונות לציבור עם הנחיות לשיטה שלה. בהמשך השנים ההידור התרכז לשני מדריכים מרכזיים שירשו את הגיליונות שהופיעו עד שנת 1977.
בשנת 1931, האגודה לשפות מודרניות פרסמה לראשונה גיליון עם הנחיות לסגנון כתיבה בן שלושה עמודים בלבד עבור כתב העת PMLA. בשנת 1935 הגיליון עודכן.
בשנת 1951, כעבור 20 שנים מפרסום הגיליון, האגודה פרסמה גיליון חדש הפעם עם 31 עמודים בשיתוף פעולה עם יותר ממאה עורכים מכתבי עת אקדמיים שונים, ומעל 30 הוצאות אוניברסיטאיות בארצות הברית. הגיליון שימש מעל 80 כתבי עת נוספים.
בשנת 1957, כעבור שש שנים מפרסומו, נמכרו מעל 100,000 עותקים של הגיליון.
בשנת 1971 יצאה לאור המהדורה השנייה של הגיליון. מהדורה זאת התמקדה בשטף ורציפות הטקסט.
בשנת 1975 הגיליון עבר שינויים נוספים.
עד כה בעקבות הצלחת הגיליונות, בשנת 1977 האגודה הוציאה לאור את המהדורה הראשונה של המדריך המלא לשיטתה עם דוגמאות נרחבות והסברים גם ברישום והפניה למקורות שאינם בדפוס והסברים על אתיקה אקדמית וגנבה ספרותית.
בשנת 1978 תורגם בפעם הראשונה ליפנית.
בשנת 1989 תורגם בפעם הראשונה לסינית.
סגנון > פרוזה אקדמית

החל מהופעת המהדורה השנייה של המדריך בשנת 1984, האגודה לשפות מודרניות דגלה במבנה טקסט רציף ואחיד והמליצה נגד הערות שוליים או כל מאפיין אחר שקוטע קריאה רצופה של הטקסט.
סגנון > רישום מקורות

בשיטת MLA, ברשימת המקורות לא נעשה מיון מספרי של המקורות כמו שמקובל בשיטות אחרות. במקום זאת, המיון וההפניה לכל מקור בדרך כלל נעשים לפי שם המשפחה של המחבר מאותו מקור.
סגנון > הפניה למקורות

המדריך נוקט בגישה כי פרוזה אקדמית מהווה לשיח מתמשך בין חוקרים. לפיכך, חובה לתת סימוכין לכל טענה, ולסמן באופן ברור קטעים שצוטטו ממקורות אחרים על מנת לאפשר לחוקרים ותלמידים לפנות ולהתייחס לאותם מקורות ולהשתתף בשיח. הפניות למקורות הן בדרך כלל בסוגריים עגולים, בגודל גופן רגיל, ובתוך המשפט עצמו.
אתיקה

המדריך מזהיר נחרצות מפני גנבה ספרותית. לדוגמה, אפילו גנבה ספרותית אחת תערער את האותנטיות של פרסומים קודמים ועתידיים מאותו חוקר. לאור זאת, המדריך דורש מחוקרים, מחברים, ותלמידים כאחד לצטט כל מקור ללא יוצא מן הכלל כדי למנוע גנבה ספרותית בשגגה. בנוסף, המדריך מזהיר מוסדות אקדמיים מפני רשלנות במניעת גנבה ספרותית, מפני שהמחיר על רשלנות כזו פוגע בשמם הטוב של תלמידים וחוקרים המשתייכים לאותם מוסדות אקדמיים. המדריך מזכיר כמה צורות של גנבה ספרותית:
הגשת מטלה אקדמית לא מקורית. לדוגמה, העתקה של מטלה אקדמית מתלמיד אחר.
תשלום לצד שלישי שמציע שירות לכתיבת מטלות אקדמיות. לדוגמה, רכישת כתיבת מטלה חדשה מצד שלישי תמורת תשלום.
העתקת קטע ממקור אחר ללא סימוכין והפנייה. לדוגמה, העתקת קטע מויקיפדיה לתוך מטלה אקדמית ללא מבואה והפנייה לערך בוויקיפדיה בסוף המבואה וציון גרסת עמוד ברשימת המקורות.
העתקת קטע מפרסום קודם של עצמו ללא סימוכין, מבואה, והפנייה. לדוגמה, תלמיד שהעתיק ללא מבואה והפנייה קטע ממטלה קודמת שהגיש בעבר לתוך מטלה חדשה. למרות ששתי המטלות היו שלו, הוא נכשל בגנבה ספרותית כי הקטע שהעתיק כבר נמצא במקור נפרד.
שכתוב קטע ממקור ללא סימוכין והפנייה. לדוגמה, תלמיד שמתאר הגדרה למונח ידוע במילים שלו אך לא נותן הפנייה למקור בו מצא את ההגדרה המקורית. למרות שבמקרה כזה אין מבואה, עדיין היה חייב לתת הפנייה למקור שממנו למד את הרעיון שהביע בכתיבה מקורית.
דין פרוטה כדין מאה, אפילו העתקה של כמה מילים ללא מבואה והפנייה נחשבת לגנבה ספרותית במלוא חומרתה. כמו כן, המדריך מזהיר מפני כתיבה חפוזה שעלולה לגרום לגנבה ספרותית בשגגה במידה ושוכחים לתת הפנייה או לסמן את המבואה כראוי. בנוסף, גנבה ספרותית חלה גם על רעיונות, ולא רק על תמליל. הבעה או תרגום של אותו רעיון במילים אחרות או לשפה אחרת ללא הפנייה למקור נחשבת לגנבה ספרותית.
בישראל

באוניברסיטת תל אביב בחוגים ספרות, לימודי אנגלית, לימודים אמריקניים, התוכניות הבין־תחומיות, והתוכנית הבין־לאומית משתמשים בשיטת MLA בהגשת עבודות בית, חיבורים, מטלות בסדנאות כתיבה, ועבודות סמינריוניות. בנוסף, האוניברסיטה מעבירה מספר קורסי חובה בכתיבה אקדמית באותם חוגים בהם לומדים את שיטת MLA.
מהדורות

בין השנים 1977 עד 2021 יצאו 9 מהדורות של מדריך הכתיבה לתלמידים וחוקרים, ושלוש מהדורות של מדריך הסגנון המקביל לעורכים.
| מהדורה | שנה | עמודים | הערות | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשונה | 1977 | 163 | התייחסות לגנבה ספרותית, הסברים, דוגמאות, התייחסות למקורות שאינם בדפוס (כמו תשדירי רדיו, חדשות בטלוויזיה, סרטים, ומוזיקה). |  |
| שנייה | 1984 | 221 | המלצה נגד הערות שוליים, ובמקום זאת הפניה ישירה אל תוך רשימת המקורות. |  |
| שלישית | 1988 | 248 | התייחסות לבעיות שהיו קשורות לעבודה עם מחשב ומעבדי תמלילים באותם הזמנים, כגון אובדן נתונים. |  |
| רביעית | 1995 | 293 | הנחיות חדשות כיצד לצטט תקליטורים, תקליטונים, ובסיסי נתונים כמקורות. |  |
| חמישית | 1999 | 332 | הנחיות חדשות כיצד לצטט דפי רשת כמקורות. |  |
| שישית | 2003 | 361 |  |  |
| שביעית | 2009 | 292 | האיגוד השיק אתר שהיה זמין רק עם עותק מקורי של המדריך. |  |
| שמינית | 2016 | 146 | שמו קוצר ל־MLA Handbook. במהדורה זו המדריך הפסיק לסווג מקורות והציג גישה חדשה עם מספר תבניות מצומצם שמתאימות ליותר מסוג אחד של מקור. באופן מקביל הושק אתר חדש וחופשי עם דוגמאות, הסברים, ומידע נוסף. |  |
| תשיעית | 2021 | 367 | פרק חדש לשפה שמתחשבת במיעוטים ומגדר (inclusive language), פרק חדש לעיצוב תבנית מאמר, עדכונים בגנבה ספרותית, פרק חדש בדקדוק ופיסוק אנגלי, פרק חדש לכתיבת הערות שוליים. |  |
| מהדורה | שנה | עמודים | הערות | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשונה | 1985 |  | המדריך MLA Style Manual פנה לעורכים של כתבי עת באגודות מדעיות והוצאות ספרים, והוא עוסק בין היתר בעריכה לשונית, גנבה ספרותית, זכויות יוצרים, ואנונימיות בהליך ביקורת עמיתים. |  |
| שנייה | 1998 |  | שם המדריך שונה ל־MLA Style Manual and Guide to Scholarly Publishing |  |
| שלישית | 2008 |  |  |  |
ראו גם

מדריך הסגנון של שיקגו
מדריך הפרסום של APA
מדריך הסגנון של AP
כתיבה מדעית
לקריאה נוספת

MLA, MLA Handbook, 9th Edition, New York: MLA, 2021, ISBN 978-1-60329-351-8. (באנגלית)
MLA, MLA Handbook, 8th Edition, New York: MLA, 2016, ISBN 978-1-60329-262-7. (באנגלית)
ביאורים

↑  המדריך מסווג הנחיות לספרים, מאמרים, דפי אינטרנט, כתבות, מדיה דיגיטלית, ועוד
↑  באנגלית: ”Style Sheet,“ לצרכיי הפנים של האגודה.
↑  ראשי תיבות באנגלית: “Publications of the Modern Language Association.”
↑  לדוגמה, קטע מתוך וידאו, תשדיר רדיו, או כתבת חדשות שהופיע בטלוויזיה.
↑  International B.A. in Liberal Arts
הערות שוליים > מהדורה שמינית

MLA Handbook, 8th Edition, New York, 2016, ISBN 978-1-60329-262-7
1 2 3 4 5 6  Fitzpatrick, Kathleen. “Preface.” pp. x–xiv.
↑  “Why document sources?” pp. 5–6.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  “Plagiarism and academic dishonesty.” pp. 6–10.
הערות שוליים > מהדורות

1 2  MLA, MLA Handbook for Writers of Research Papers, Theses, and Dissertations, 1st Edition, New York: MLA, 1977, ISBN 0-87352-000-9. (באנגלית)
↑  Joseph Gibaldi, Walter S Achert, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 2nd Edition, New York: MLA, 1985, ISBN 978-0-87352-132-1. (באנגלית)
↑  Joseph Gibaldi, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 3rd Edition, New York: MLA, 1988, ISBN 0-87352-379-2. (באנגלית)
↑  Joseph Gibaldi, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 4th Edition, New York: MLA, 1995, ISBN 0-87352-565-5. (באנגלית)
↑  Joseph Gibaldi, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 5th Edition, New York: MLA, 1999, ISBN 0-87352-975-8. (באנגלית)
↑  Joseph Gibaldi, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 6th Edition, New York: MLA, 2003, ISBN 0-87352-986-3. (באנגלית)
↑  MLA, MLA Handbook for Writers of Research Papers, 7th Edition, New York: MLA, 2009, ISBN 978-1-60329-024-1. (באנגלית)
↑  MLA, MLA Handbook, 8th Edition, New York: MLA, 2016, ISBN 978-1-60329-262-7. (באנגלית)
↑  MLA, MLA Handbook, 9th Edition, New York: MLA, 2021, ISBN 978-1-60329-351-8. (באנגלית)
הערות שוליים > מקורות נוספים

↑  MLA Style, MLA (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Timeline of the MLA Style, MLA (באנגלית)
↑  William Riley Parker, MLA, The MLA Style Sheet, Rev. Edition, BN Publishing, 1962, ISBN 1-60796-398-1
↑  MLA, The MLA Style Sheet, New York: MLA, 1971, ISBN 978-0-87352-002-7. (באנגלית)
↑  MLA, The MLA Style Sheet, New York: MLA, 1975, ISBN 978-0-87352-002-7. (באנגלית)
↑  Curriculum 2020-21, Tel Aviv University, International B.A. in Liberal Arts (באנגלית)
↑  MLA, What's New in the Ninth Edition of the MLA Handbook (Spring 2021), MLA Style Center, ‏2021-10-10
↑  Joseph Gibaldi, MLA Style Manual and Guide to Scholarly Publishing., 2008, ISBN 978-0-87352-297-7. (באנגלית)
קרול הראשון, מלך רומניה

קרול הראשון, מלך רומניה (ברומנית: Carol I, Rege al României, Principe de Hohenzollern-Sigmaringen, בגרמנית: Karl Eitel Friedrich Zephyrinus Ludwig von Hohenzollern-Sigmaringen;‏ 20 באפריל 1839 – 10 באוקטובר 1914) היה קצין גרמני ובנו השני של הנסיך הגרמני קרל אנטון. נבחר בשנת 1866 לתפקיד דומניטור של הנסיכויות הרומניות המאוחדות ובשנת 1881 הוכרז כמלך רומניה. חבר כבוד של האקדמיה הרומנית מ-1867 ונשיא כבוד ופטרון של האקדמיה מ-1879 ועד ל-1914, גנרל-פלדמרשל של צבא האימפריה הרוסית ומפקד הכוחות הרומניים והרוסיים שלחמו ברומניה ובבולגריה נגד צבא האימפריה העות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
חיי קרול לפני בחירתו לדומניטור

קרול נולד בזיגמרינגן שבדרום-מערב גרמניה כנסיך קרל אייטל פרידריך. אביו היה הנסיך קרל אנטון, לימים ראש ממשלת פרוסיה ונסיך בית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואמו הייתה יוזפינה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוארנה. לאחר סיום בית הספר היסודי נרשם קרול לבית הספר לקדטים של מינסטר וב-1857 סיים את הקורסים של בית הספר הברלינאי לתותחנות. עד לבחירתו לשליט הנסיכויות הרומניות, היה קרול קצין גרמני והשתתף במלחמת שלזוויג השנייה ובמיוחד רכש ניסיון בהסתערות וכיבוש מצודות ביוטלנד, ניסיון ששימש אותו מאוחר יותר במלחמת הרומנים בטורקים.
במהלך שנת 1864, בנסיעה השנייה שערך לפריז, הכיר קרול דודנית ילידת ארצות הברית, הנסיכה Anna Murat, התאהב בה והיה מוכן לשאת אותה לאישה. לאביו היו שיקולים אחרים והוא לא איפשר זאת, בעיקר משום שרכושו של קרול היה מועט ולא היה מאפשר לו להחזיק אישה שהתרגלה לחיי המותרות של פריז. שנה מאוחר יותר, ב-1865, השקיע קרול כספים רבים באמצעות בנקאי יהודי בשם לילינטל, שבביתו נהג לבקר, השקעה שגרמה לו הפסד של 55,000 פרנקים (מכירו של סוס טוב היה 220 פרנקים), כך שאביו נאלץ למכור חלקים מרכושו, כדי לכסות את הפסדיו.
הדומניטור של הנסיכויות הרומניות המאוחדות > הרקע לבחירת קרול לתפקיד הדומניטור

עמי שתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות מונטניה (בשמה האחר ולאכיה), ראו את עצמם בני אומה אחת ורצו באיחוד הנסיכויות. מדינות אירופה היו אדישות לכך או שהתנגדו, לכן בני הנסיכויות ניצלו חלון הזדמנויות בשנת 1859 ויצרו אוניה פרסונלית, כשבחרו את אלכסנדרו יואן קוזה, תחילה לשליט נסיכות מולדובה ובהמשך גם לשליט נסיכות מונטניה, ובכך נוצרה היחידה המדינית הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות. קוזה, כשליט משותף, פעל להידוק האיחוד וב-1862 האיחוד זכה לשם חדש, רומניה. על רקע חילוקי דעות בין קוזה ובין חלקים גדולים מהצמרת הרומנית, הודח קוזה מתפקידו ואולץ לחתום על התפטרותו ולעזוב את רומניה.
לאחר הדחתו של קוזה, חיפשו הבויארים הרומנים אציל לא רומני (כדי שלא ישא פנים לקבוצה זאת או אחרת מבין הבויארים הרומנים), בעל קשרים טובים עם בתי המלוכה המרכזיים של אירופה, על מנת שיהיה לשליטם.
על גורלן המדיני של הנסיכויות הרומניות המאוחדות היו צריכות להחליט שבע המעצמות, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית, צרפת, פרוסיה, הממלכה המאוחדת ואיטליה, ובהחלטתן, לאחר הדחת קוזה, קראו לבחירת דומניטור חדש והבהירו שאם בני מולדובה יבקשו לפרק את האיחוד, זו תהיה זכותם. שלוש המעצמות הראשונות ברשימה היו מעוניינות בפירוק האיחוד, כדי להשאיר את שכניהם הרומנים מפורדים וחלשים, אך המעצמות האחרות אותתו אחרת. האימפריה האוסטרית הייתה מעוניינת להשתלט על מוצא הדנובה לים השחור ופעילותה מאחורי הקלעים הביאה אף למהומות נגד האיחוד ב-3 באפריל, מהומות שנגמרו בשפיכות דמים.
הדומניטור של הנסיכויות הרומניות המאוחדות > המהלכים שהביאו לבחירת קרול

תחילה הוצע התפקיד לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה מבלגיה, אולם זה סירב ואז פנו הרומנים, בשנת 1866, בהמלצת נפוליאון השלישי, לנסיך הגרמני קרל אנטון והציעו לו את התפקיד עבור אחד מארבעת בניו. הבן הבכור, לאופולד, נועד לרשת את אביו, הבן השני היה קרול, קפטן ברגימנט דרגוני המשמר מספר 1, הבן השלישי, אנטון, היה במסע לארץ ישראל והבן הרביעי, פרידריך, היה צעיר מדי, לכן נבחר קרול, הבן השני, כנציג בית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה מקושר למשפחת נפוליאון ולשושלת השלטת בפרוסיה.
לפני מתן הסכמתו, התייעץ קרול עם הקנצלר הפרוסי, אוטו פון ביסמרק. ביסמרק היה קריר כלפי קרול משום שהאחרון היה פעיל בתקופה הברלינאית שלו בחוגים עוינים לביסמרק, אך למרות זאת נתן לו את עצתו. ביסמרק הסביר שמבחינת פרוסיה, עדיף לה להישאר נייטרלית בנושאים המזרח אירופאיים ועלייתו לשלטון בנסיכויות הרומניות תסבך את המצב בגלל קרבתו למונרך הפרוסי, מה שיפגע בנייטרליות. לפי זה, הסביר ביסמרק, מן הדין שיתנגד וכך עשויים להתנגד גורמים נוספים, אולם, אם קרול ייסע לנסיכויות על דעת עצמו וייבחר, הוא יעמיד את המעצמות בפני עובדה מוגמרת ומלכותו תוכר בסופו של דבר הן על ידי פרוסיה וצרפת ובהמשך על ידי המעצמות האחרות באירופה. ביסמרק המליץ לקרול לבקר אצל נפוליאון השלישי ובהמשך לשאת רעיה ממשפחה מקורבת לצאר הרוסי. קרול פעל לפי העצות שקיבל ונתן את הסכמתו לשליחים הרומנים.
הדומניטור של הנסיכויות הרומניות המאוחדות > הבחירה וקבלת השלטון

לאחר קבלת הסכמתו של המועמד, פנה השלטון הרומני הזמני לעם וקרא לו לבחור בקרול במשאל עם. משאל העם נערך בימים 2 עד 8 באפריל 1866 והתוצאה שלו הייתה 685,969 קולות בעד הבחירה ו-224 נגד.
בדרכו לבוקרשט נסע קרול ברכבת, במחלקה השנייה, בשם הבדוי Karl Hettingen ובתעודת המסע שלו נרשם כמשרתו של יון ברטיאנו, כדי שלא ליפול לידי השלטונות האוסטריים, שלא ראו בעין יפה את איחוד שתי הנסיכויות ואת בחירתו של בן שושלת יריבה. הוא הגיע לאדמה רומנית בחודש אפריל, יחד עם יון ברטיאנו ששימש לו כמתורגמן מצרפתית לרומנית במגעיו עם המקומיים וב-10 במאי 1866 הגיע לבוקרשט. עם הגעתו קיבל את פניו דומיטרו ברטיאנו, ראש עיריית בוקרשט, שהגיש לו את מפתח העיר על כרית משי אדומה. באותו מעמד ירד גשם, לאחר שלושה חודשים של בצורת, והכל ראו בכך סימן מנבא טוב. קרול נשבע אמונים בפרלמנט והוכרז כשליט הנסיכויות הרומניות. ב-29 ביוני 1866 פורסמה חוקה חדשה שהסדירה את היחסים בתוך המלוכה הפרלמנטרית של רומניה ואת חלוקת הכוח והסמכויות.
מרבית המעצמות התנגדו תחילה ולא הכירו בשלטונו של קרול, והאימפריה העות'מאנית אף איימה לכבוש את רומניה. הממשלה הראשונה תחת שלטון קרול הייתה ממשלת אחדות לאומית בראשות לסקר קטרג'יו וכללה את השמרנים, המתונים וגם את הרדיקלים (שכונו "האדומים") והיא גייסה את הצבא הרומני, החלש יחסית והמצויד בנשק מיושן, כדי להתכונן לפלישה עות'מאנית.
לאחר שקרול ביקר ברוסיה, הכיר בו הצאר הרוסי. אוסטריה, שהייתה עסוקה מדי בסכסוך עם פרוסיה, העדיפה לא לפתוח חזית נוספת, והאימפריה העות'מאנית, בשל המרד בכרתים והתסיסה בסרביה, הגיעה למסקנה דומה, וכך זכה קרול להכרת המעצמות בשלטונו. ב-11 באוקטובר 1866 השער הנשגב הוציא את הצו המאשר את שלטונו של קרול הראשון ברומניה.
מסילות הברזל של רומניה

קרול רצה לחבר את ערי רומניה למרכז אירופה ומערבה באמצעות רשת מסילות ברזל, שניצניה החלו בימי אלכסנדרו יואן קוזה. פיתוח מסילות הברזל היה כרוך בהענקת זכויות לחברות זרות, מערב אירופיות, שהיו קשורות לשלטונותיהן והיו להן הידע, היכולת הטכנית, והמשאבים הדרושים לכך. קרול פנה אל בתל הנרי סטרוסברג, שכונה "מלך מסילות הברזל של הארצות הגרמניות" וקיבל ממנו הצעה שמומשה בעזרת "חוק הזיכיון למסילות הברזל הרומניות" שעבר בפרלמנט הרומני ב-10 בספטמבר 1868. על פי חוק זה הוענק זיכיון ל-90 שנים לקונסורציום של סטרוסברג, כדי שיפתח מסילות ברזל שיחברו את היישובים: רומן - מרששט - טקוץ' - גאלאץ, גאלאץ - בראילה - בוזאו - פלוישט - בוקרשט, בוקרשט - פיטשט - סלטינה - קראיובה - טורנו סברין - ורצ'יורובה. חברות נוספות קיבלו זיכיון לקווים אחרים. בנוסף לכך הוענק ב-24 במאי זיכיון כמעט זהה לקונסורציום של אופנהיימר לבניית מסילות ברזל שיחברו את רומן עם איצקאן, את פשקאן עם יאשי ואת ורשט עם בוטושאן - סך הכול 224 קילומטרים של מסילות ברזל.
לעיתים חברות אלה לא עמדו במשימתן וזיכיונותיהן בוטלו ובעלי המניות, כולל שליטים זרים, נפגעו והפעילו לחצים על רומניה לקנות מהם את המניות האלה. היו מספר פרשיות שזכו להדים גדולים בעיתונות התקופה, בעיקר פרשת סטרוסברג, וגם המלך היה מעורב בקבלת ההחלטות, שהייתה כרוכה בפיצוי משקיעים זרים, בעיקר גרמנים. לבסוף כל מסילות הברזל היו לרכוש המדינה הרומנית ורומניה פדתה את ניירות הערך של החברות שקרסו ובתמורה הרפו המעצמות האירופיות מלחצן על רומניה לתת אזרחות ליהודיה.
רפובליקת פלוישט והרהורי פרישה

לא כל החוגים ברומניה היו מרוצים מהתנהלות הדומניטור החדש. הליברלים, שכונו "אדומים", מחו נגד רבות מפעולותיו, והתעוררו קולות שקראו להדחת המלך והכרזת רפובליקה. למרות האווירה העוינת, המלך לא נבהל ולשם מציאת בת זוג יצא את רומניה, בסתיו 1869, ושב אליה רק לאחר שלושה חודשים.
הקבוצה הליברלית הרומנית, אותה קבוצה שהתגבשה במהפכת 1848 בנסיכות ולאכיה, הובילה לאיחוד הנסיכויות הרומניות ולבסוף הדיחה את קוזה והביאה את קרול, לא הייתה מרוצה - הם שאפו לשינויים רבים יותר ומהירים יותר לכיוון הליברליזציה של המדינה הרומנית. בקבוצה הזאת היו חברים, בין היתר, יון ברטיאנו, אאוג'ניו קאראדה ואלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו, מי שעתידים לככב גם בניסיון ההדחה של קרול.
בתחילת אוגוסט 1870, התאספו בעיר פלוישט בויארים, אנשי ציבור ואנשי כהונה לא מרוצים והכריזו על הקמת רפובליקה. אף כי בקשר לקחו חלק אישים ידועים, הארגון היה חובבני ותוך יום אחד נעצרו הקושרים והועמדו למשפט. במקביל לאירועים אלה התחילה ביולי מלחמת צרפת–פרוסיה, שהשפיעה מאוד על דעת הקהל הרומנית. הדומניטור היה פרוסי והעם הרומני היה פרנקופילי וככל שהתקדמה המלחמה וצרפת הושפלה, כך גברו הקולות נגד השליט הפרוסי.
רפובליקת פלוישט והרהורי פרישה > מהומות בוקרשט ולבטי פרישה

קרול הראשון היה מאוכזב גם מסיבות אחרות - הפלגנות בפוליטיקה הרומנית וההגבלות על סמכויותיו הקשו עליו לבצע את תוכניותיו. הוא החל להרהר בפרישה וחזרה לפרוסיה. ב-6 בדצמבר 1870 התפרסמה פשיטת הרגל של חברת סטרוסברג ובעקבות זאת התחזקו הביקורות נגד המלך והממשלה שמונתה על ידו. ב-14 בדצמבר נאלצה הממשלה להתפטר. קרול, ששׂבע מאבקים פוליטיים עקרים פרסם בעיתון Augsburger Allgemeine Zeitung, שהופיע ב-15–20 בינואר 1871, מכתב המופנה לחבר בדוי, שבו הביע את חוסר שביעות רצונו מהמצב הפוליטי, טען שלרומניה יש חוקה המעניקה זכויות וחופש גדולים מדי, הגורמים לכך שלא ניתן למשול בה, ואישר בכך את הרהורי הפרישה שלו. הוא ביקש מהפרלמנט להצביע על מועמד לראשות הממשלה ובעקבות זאת מונה יון גיקה, ליברל מתון.
במרץ 1871 נערכה בבוקרשט הפגנה אנטי-גרמנית חזקה שהביאה לנפילת ממשלתו של יון גיקה.
המושבה הגרמנית בבוקרשט, יחד עם מדוביץ' (Madovitz), הקונסול הגרמני, התאספה באולם גדול, ב-9 במרץ, כדי לחגוג את יום הולדתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואת הניצחונות בחזית הצרפתית. כשהמסובים התיישבו לאכול, ניפץ מטר של אבנים מבחוץ את חלונות האולם, שמעבר להם התאספו אלפי רומנים מוחים. המפגינים קראו בוז לגרמנים, השמיעו סיסמאות בזכות הרפובליקה וצעדו לעבר הארמון. הגנרל סולומון הוציא את יחידות הצבא כדי להגן על הארמון. על רקע המהומות והתמשכות שערוריית סטרוסברג, הגיש יון גיקה את התפטרותו. הדומניטור, קרול הראשון, כינס את לסקר קטרג'יו וניקולאה גולסקו, שהיו חברי העוצרות שפעלה לפני עלייתו לשלטון, כדי למסור להם את התפטרותו. השניים שכנעו את קרול להמשיך בתפקידו והוא נתן להם לשכנע אותו וב-11 במרץ מינה את גולסקו כראש ממשלה. בסוף אפריל 1871 נערכו בחירות בהן הובסו הליברלים והמצב הפוליטי התייצב לתקופה ארוכה יחסית. הניצחון הגרמני במלחמה עם צרפת יצר קונסטלציה בה המלך קרול, קרוב משפחה של הקיסר הגרמני, הפך לנכס עבור העם הרומני באירופה שבה היה לגרמניה תפקיד הנהגתי.
קרול היה מעורב בפעילויות רבות בבנייה, ארגון, יצירת דפוסי פעולה דומים יותר למקובל במערב אירופה כמו גם פעולות חובבים, כאשר מ-1875 היה לנשיא מועצות פרשי המרוצים.
מלחמת העצמאות הרומנית וייסוד המלוכה

במהלך כהונתו הוביל באופן אישי את חייליו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ופיקד על הכוחות הרוסים והרומנים במהלך המצור על פלבן. מסופר שבעת שהותו בחזית נפל פגז לא הרחק ממנו וחייל אץ אליו, כדי להוציא ממנו את הפתיל הבוער לפני שיתפוצץ - החייל לא הספיק, הפגז התפוצץ וריסק את החייל. המלך מצוטט כאומר: "זו המוזיקה החביבה עליי".
ב-1878 קיבלה רומניה, בהנהגתו, עצמאות מלאה מהאימפריה העות'מאנית בחוזה סן סטפנו, שבו נאלצה רומניה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה ובתמורה קיבלה את חבל דוברוג'ה. המלך קרול יזם בניית גשר ראשון מעל לדנובה מאז נהרס גשר טראיאנוס, גשר המלך קרול הראשון, כדי לחבר את דוברוג'ה ליתר חבלי רומניה. ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה, קיבלה רומניה את דרום דוברוג'ה (הקדרילטר) מבולגריה. במהלך כהונתו ידעה רומניה שתי מרידות איכרים - במונטניה ב-1888 ומרד האיכרים ברומניה ב-1907.
בקונגרס ברלין 1878, לאחר ששונה סעיף 7 בחוקה הרומנית (שאיפשר התאזרחות רומנית רק לבני הדת הנוצרית אורתודוקסית), הוכרה רומניה כמדינה עצמאית, וב-10 במאי 1881 הוכרזה רומניה כמונרכיה, וקרול הוכרז כמלך רומניה. היום הזה הוכרז אז כחג הלאומי של רומניה ונשאר ככזה עד שנת 1947.
גם באביזרי המלוכה באה לידי ביטוי ה"חיילות" של המלך - הכתר שלו, שהיה לכתר מלכי רומניה, נוצר מפלדה של קנה תותח עות'מאני.
חיי המשפחה של קרול ובחירת היורש

על פי חוקת רומניה, קרול הראשון, שהיה רווק כשנבחר לתפקידו, היה מנוע מלשאת אישה ממוצא רומני. בנובמבר 1869 נשא קרול הראשון לאישה את אליזבת, נסיכת ויד, בתם של הרמן, נסיך ויד ומריה, נסיכת נסאו. ב-20 באוגוסט 1870 נולדה בתם היחידה - מריה, נסיכת רומניה, אולם היא נפטרה ממחלת השנית כעבור 4 שנים, והזוג נשאר חשוך ילדים.
הזיווג המלכותי לא היה מוצלח, היו הבדלים גדולים בין האופי הקפדן והקר של המלך ובין האופי הרומנטי והחולמני של המלכה ולאחר מות ילדתם ניהל הזוג חיים מקבילים, אם כי, לקראת סוף חייהם, שבו ומצאו שפה משותפת והיו לידידים.
קרול בנה לעצמו ולמשפחתו את ארמון פלש בסינאיה, שהיה למושב הקיץ של בית המלוכה ומצטיין ביופיו.
סעיף 82 בחוקה הרומנית קבע שהכתר עובר בירושה, החל מהמלך קרול הראשון, בקו ישר, לצאצאים הזכרים (לא כולל נשים), לפי סדר הולדתם והצאצאים יחונכו ברוח הנצרות האורתודוקסית.
משום שלא היו ילדים לזוג המלכותי, נקבע הנסיך לאופולד, אחיו של קרול, ליורש הבא של כס המלכות הרומני. ב-1880 ויתר לאופולד על זכותו לירושה לטובת בנו, וילהלם, אך האחרון ויתר גם הוא, ב-1888, על זכותו לירושה לטובת אחיו הצעיר ממנו, פרדיננד, מי שהיה עתיד להיות פרדיננד הראשון, מלך רומניה, לאחר מות קרול הראשון.
חיי המשפחה של קרול ובחירת היורש > פרדיננד ואלנה וקרסקו

אלנה וקרסקו הייתה בת למשפחת בויארים רומנים, משפחה שכבר יצאו ממנה כמה אינטלקטואלים רומנים בולטים ואביה היה דיפלומט רומני. אלנה הייתה לבת טיפוחים ובת בית של המלכה הסופרת אליסאבטה. בתקופת שהותה בקרבת המלכה היא התוודעה ליורש העצר של המלוכה הרומנית פרדיננד, בן אחיו של המלך שאומץ על ידו. בין השניים התפתחו קשרי אהבה, בעידוד המלכה, ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את אלנה לאשה, הודעה שיצרה משבר מדיני. על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלכותי, המלך ורעייתו חייבים היו להיות משושלות לא רומניות וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות. המלך קרול הגלה את אלנה, תחילה לאיטליה, ולאחר מכן לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס.
מלחמת העולם הראשונה ומותו של קרול

לאחר קבלת העצמאות שאפה רומניה להתקשר לבעל ברית חזק, כדי להיות מוגנת מפני אויבים עוצמתיים, דוגמת האימפריה הרוסית. בקיץ 1883 הוזמן המלך קרול להיות סנדק של מי שעתיד היה להיות וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ובהזדמנות זו ניהלה רומניה מגעים עם גרמניה לחתימת ברית. הגרמנים נטו להסכים והציעו שהרומנים ינהלו מגעים גם עם בת בריתם העיקרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית. בין הגוש הגרמני ובין רומני נחתם הסכם סודי לתמיכה הדדית במקרה שאחת מהן תותקף על ידי אחת משכנותיה של רומניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הביע המלך קרול את רצונו שרומניה תצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז, אך דעת הקהל ברומניה התנגדה לכך בחריפות. המלך זימן ישיבת ממשלה ודיווח בה שב-1883 חתם על ברית חשאית עם מעצמות המרכז. החברות בברית זו היו אמורות להיחלץ להגנת כל אחת מן החברות בה, במקרה שתותקף על ידי האימפריה הרוסית. לדעת המלך, הכבוד חייב את רומניה לפעול בהתאם לכך ולהצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז. הממשלה התנגדה לכך וסירבה לקבל את דעתו. המחלוקת נבעה מהפרשנות השונה שנתנו המלך, מצד אחד והממשלה, מצד שני, לאירועים שהביאו לפתיחת המלחמה. לאחר רצח פרנץ פרדיננד בסרייבו, הממשל של האימפריה האוסטרו-הונגרית ראה בכך אמתלה מתאימה לפתוח במלחמה נגד סרביה והגיש לה אולטימטום משפיל, כדי למנוע את האפשרות שסרביה תקבל אותו. סרביה דחתה את האולטימטום ואוסטרו-הונגריה פתחה במלחמה נגדה. האימפריה הרוסית הכריזה על גיוס כללי, ובתגובה, גרמניה, בת בריתה של אוסטרו-הונגריה, הכריזה מלחמה על רוסיה. המלך ראה בשרשרת אירועים זו תוקפנות נגד בנות הברית הגרמניות, אך העם הרומני וממשלתו לא ראו זאת כך, הם סברו שבנות הברית הגרמניות פתחו במלחמה, ולכן ההסכם לא חייב את רומניה לבוא לעזרתן. בכינוס של מועצת הכתר, שכללה את כל ראשי המדינה, שערך המלך בסינאיה, תמכו הנוכחים בשמירת הנייטרליות של רומניה, ורק המלך, בתמיכתו של פטרה פ. קארפ, תמך בהצטרפות רומניה למעצמות המרכז. לקראת סוף הדיון הגיעה הידיעה שאיטליה, שהיה לה הסכם דומה להסכם הרומני עם אוסטרו-הונגריה, הכריזה על נייטרליות. המלך לא התעקש לכפות את רצונו. מקץ ימים ספורים הלך לעולמו, ונוהגים לקשר בין מותו ובין מפח הנפש שנגרם לו מאי התייצבות רומניה לצד מעצמות המרכז.
יורש העצר, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, היטה אוזן לרעייתו, מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ובהשפעתה היה קשוב יותר לדעת הקהל הרומנית ולא הצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז.