stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד מילר (איש חינוך)

ערך זה עוסק במנהל בית ספר בארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1873 סיגט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1943 (בגיל 70 בערך) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 
דוד מילר (1873- 1943) היה מורה שעסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי. בנוסף לתפקידו כמנהל בית הספר, הוא העביר דיווחים שוטפים למוסדות הלאומיים על הלכי הרוח בציבור הערבי. בשנת 1939 פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" ובו הוא סיכם את דעתו על עתיד יחסי יהודים-ערבים בארץ ישראל. בתוכניתו היה גם לחדש את היישוב היהודי בעיר שכם.
ביוגרפיה

מילר נולד בסיגט (Sighetu Marmaţiei) שברומניה, למד בחדר ורכש השכלה כללית במסגרת ממלכתית. הצטרף לתנועת "חיבת ציון" ועלה ארצה בשנת 1897. עקב ידיעותיו בעברית ובמדעים כללים, התמנה למורה בראש פינה ובמושבות בגליל וביהודה. במשך ארבעים שנות הוראה מספר תלמידיו הגיעו לאלפים.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בבוא ועד הצירים, ארצה, הוא נשלח לעבודה חינוכית בעדת השומרונים בשכם. במסגרת עבודתו, במשך יותר מעשר שנים, הוא יצר מגע עם בני העדה: ילדים, צעירים ומבוגרים. הוא תרם לביסוס הקשרים בין העדה השומרונית לבין היישוב היהודי בארץ. לרגל קימוצים בתקציב, הוא נאלץ לסיים את תפקידו. עבר לתל אביב ומשם המשיך בקשריו עם השומרונים.
ביוגרפיה > העבודה בשכם

אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעקבות הצהרת בלפור, בואו של "ועד הצירים" לארץ ישראל, הכרזת המנדט הבריטי, הקמת הרבנות הראשית וחנוכת האוניברסיטה העברית החלו להתפתח מגמות לאומיות ערביות.
ההסתדרות הציונית לזרועותיה, מחלקת החינוך והמחלקה המדינית, מינו נציגים בשכם, בביירות, בקהיר, באלכסנדריה ועוד. הם שימשו כנציגים של העם היהודי, כמקשרים עם האוכלוסייה המקומית וכנראה גם עסקו באיסוף מידע על הלכי הרוח בקרב הציבור הערבי. במסגרת זו מונה דוד מילר למנהל בית הספר בשכם על ידי מחלקת החינוך.
דוד מילר החל את עבודתו ב-1 בנובמבר 1920. בבית ספרו היו 30 ילדים ו-15 בחורים שבקשו ללמוד עברית. הוא קיים מגע עם אליעזר הופיין מבנק אנגלו-פלשתינה והשיג בתים למשרדים ולמגורי הפקידים בכוונה להקמת סניף בעיר. מילר נשא ונתן עם סוחרים ספרדים ביפו במטרה שיבואו לפתח עסקים בשכם. במישור הפוליטי הפנימי הוא קיים מגע עם אחד מנכבדי העיר והמליץ בפני יושב ראש "ועד הצירים" כי יפעל למענו אצל הנציב העליון. כמו כן, הוא קיבל אישור לקלוט בבית הספר תלמידים נוצרים וערבים. בשנת 1921 דיווח מילר על חמישה תלמידים יהודים בבית ספרו, בהתאמה למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 לפיו היו 16 זכרים יהודים בשכם.
על פעילותו של דוד מילר ניתן ללמוד גם מביקור שערך הברון רוטשילד בשכם בשנת 1921. כך נכתב בעיתון "הארץ": "המורה העברי מר מילר קיבל את פניו בשער העיר. משם סרו לשומרונים... הוא שמח מאוד לראות את הילדים מדברים עברית.". הברון משאיר בידו 20 לירות מצריות עבור היתומים.
ממכתב המצוי בארכיון הציוני מחיים מרגליות קלווריסקי מהמחלקה המדינית מסתבר כי הוא העביר כספים לערבים בשכם שפעלו למען המימסד היהודי. וכך הוא כותב לו:
את מכתביך האחרונים קיבלתי ותודה לך בעד הידיעות...אתה יודע מה ההסכם בינינו. ההסכם הוא שאין לנו עסק עם כספים עם מי שהוא. אנו יודעים רק אותו סכום שהוקצב. הבטחות כסף ...מעמידות אותנו במצב רע מאד. לא אנו מעוררים את הפלחים... האיניציטיבה באה מהם..
ביוגרפיה > מכתבים פוליטיים

בשנת 1939 הוא פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" על היחסים בין היהודים והערבים והסיכויים להסכם ביניהם. הספר מבוסס על הניסיון שצבר במרוצת 40 שנה של מגעים עם ערביי ארץ ישראל ו-10 שנים במסגרת הפעילות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית בשכם.
במכתבים מכונה ידידו הערבי בראשי התיבות חג' מ.ע. השם המלא הוא השייח' עבדאללה מוח'לץ, סופר ועיתונאי איש אופוזיציה למופתי. הידיד הערבי מתאר את דוד: "אני פונה בדברי אליך, בהיותי מכיר אותך היטב ידידי, לאוהב העם הערבי ואת שפתו ואת ספרותינו, יש לך ידידים רבים בין הערביים וגם בין היהודים".
משיב לו דוד: "זכר היטב את דברי הקוראן הנדיב והקדוש, את אשר הוא מספר בעניין זה כי פרעה רצה להשמיד את כל עם ישראל ולא עלה בידו".
אליהו אילת, איש הסוכנות היהודית, מציין את תרומתו של עבדאללה מוח'לץ להבנת המאורעות והתהליכים באותה תקופה במילים אלה:
בין האישם הערבים, שהדרכתם בהבנת מאורעות ותהליכים שונים במחנה ערביי הארץ באותה תקופה (1922-1937), תרמה להכנת הסקירה, היה השייח' עבדאללה מוח'לץ, אחד ממשכילי הערבים בארץ ובר סמכא בתולדות המשפחות הערביות בארץ ישראל.
עם זאת, אין הוא מזכיר בספרו את דוד מילר. כך לא נדע, בוודאות, האם היה איש-שטח של המחלקה המדינית והזין אותה בידיעות שוטפות על האויב הערבי.
לקריאה נוספת

אליהו אילת, חג' אמין אלחוסיני, משרד ראש הממשלה - לשכת הייעוץ לענייני ערבים, הוצאת רשפים, 1968
נחמיה פרלמן, המורה המסור דוד מילר, חדשות השומרונים, גיליון 837-840, 6 ביוני 2003
הערות שוליים

↑  קבוצה של מנהיגים ציונים שבאה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית לארץ ישראל על מנת לקשר בין השלטון הבריטי בארץ לבין היישוב היהודי ולייעץ לו על יישום הצהרת בלפור
↑  אצ"מ 10309.S25
↑  הפגישה הראשונה עם ידידו הערבי הייתה בשנת 1908 והמכתב האחרון היה בשנת 1938
איילת מרגלית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1961 (בת 63) גבים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
איילת מרגלית (נולדה ב-26 ביולי 1961) היא שחקנית ישראלית.
פילמוגרפיה > בטלוויזיה

| שנה | סדרה/תוכנית | סוגה | תפקיד | ערוץ | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | מתים לרגע | סדרת דרמה מדע בדיוני על רפואה | ליאורה אנג'ל (אמא של דרור) | הוט 3 | יואב פז דורון פז רוני ידור |
| 2013 | בני ערובה |  | אשת ראש הממשלה |  |  |
| 2012 | המיוחדת | סדרת אקשן משטרתית |  | רשת, ערוץ 2 | עודד רסקין |
| 2011 - 2013, במשך 3 עונות | אליפים | סדרת דרמה לנוער | חנה - מנהלת הפנימייה | yes ערוץ הילדים | אורן שקדי |
| 2011 | סימני שאלה | סדרת דרמה | אמא של שירה | ערוץ 2 | אופיר בביוף |
| 2010, במשך 2 עונות | האי | סדרת מדע בדיוני לנוער | אסתר עיני, בעונה 1 היא ראש הממשלה וראש המחתרת, בעונה 3 היא מנהיגת הקיפרים. | HOT וערוץ הילדים | יוצר גיורא חמיצר, במאי עופר ויצמן |
| 2009 | גירושים נפלאים | סדרת דרמה | שופטת | yes | עופר ויצמן |
| 2008 | רמזור | סדרה קומית | שרית בן ישי | ערוץ 2 | רני סער |
| 2008 | המקום | סדרת דרמה | שחקנית עבר | ערוץ 10 | יצחק שאולי |
| 2006 | אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית | סדרה קומית | לאה אבשלום, אמה של אסתי | ערוץ 2 | אבי כהן |
| 2005-2003 | החצר | טלנובלה | שיינדל רוטנברג | ערוץ 10 ותכלת | אבי כהן |
| 2004-2003 | אהבה בשלכת | סדרת דרמה |  | ערוץ 1 | יוחנן ולר |
| 2003 | משחק החיים | טלנובלה | נירה ברגר | HOT | יצחק שאולי |
| 2002 | פרנקו וספקטור | סדרת דרמה |  | ערוץ 2 ו-yes | עמליה מרגולין ויוסף פיצ'חדזה |
| 2002 | כנפיים | סדרת דרמה | דפנה פלד | ערוץ 1 | שמואל אימברמן |
| 2002 | 101 | סדרת דרמה | תפקיד אורח | ערוץ 2 | חגי לוי |
| 1999 | האישה באפור | סדרת דרמה | חוקרת תאונות עבודה | ערוץ 1 | יוחנן ולר וניסים דיין |
| 1999 | איש משטרה | דרמת טלוויזיה |  | ערוץ 3 | רם לוי |
| 1996 | כסף קטלני | סדרת דרמה |  | קשת ערוץ 2, ערוץ 3 | ערן ריקליס |
| 1994 | זהב של שוטים | טלנובלה | גלי | ערוץ 2 |  |
פילמוגרפיה > בקולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | במאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | הבועה | גברת טיפ | איתן פוקס |
| 2013 | בננות | אמא של אסף | איתן פוקס |
| 2023 | דבי הייתה פה | ריבה | דנה גולדברג |
פילמוגרפיה > בתיאטרון

| הצגת בכורה | הצגה | תפקיד | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | חקירה פרטית | רב פקד אלה שמעוני | התיאטרון החברתי | אלון מרגלית ונטע יצחקי טל | אלון מרגלית |
| 2012 | עניין מטריד | שלי | התיאטרון החברתי | אלון מרגלית |  |
| 2002 | יונו והטווס | גברת טנקרד | תיאטרון באר שבע | שון או'קייסי | רזי אמיתי |
| 1998, פרס השחקנית תשנ"ח | הטיפול | מפיקה | תיאטרון הפרינג' | מרטין קרימפ | פרידה רפאל |
| 1995-1994 | רומיאו ויוליה | ליידי קפולט, אמה של יוליה | קופרודוקציה של תיאטרון החאן ותיאטרון אל-קאסבה | ויליאם שייקספיר | ערן בניאל ופואד עווד |
| 1995 | מוכרח להיות עוד משהו | די | תיאטרון החאן | רון הארט | ברברה פרידמן |
| 1993 | דון קישוט |  | תיאטרון החאן | מיכאיל בולגקוב | אנטון סמחוב |
| 1993 | האם הטובה | הדוכסית | תיאטרון החאן | קרלו גולדוני | דה בוזיו |
| 1992 | האזור החופשי | לאה | תיאטרון החאן | ז'אן קלוד גרמברג | ערן בניאל |
| 1992 | אהבת מוות | בתפקיד רחל, חולה סופנית | תיאטרון החאן | ענת גוב | אלדד זיו |
| 1992 | עלילות עקביה | וידוצ'ה - אשת עקביה | תיאטרון החאן | יהודה בורלא | רוני ניניו |
| 1991 | גפרורים | זהבה - שובתת במפעל | בית ליסין, הופיעה בפסטיבל עכו 1991 | יאיר טריבלסקי | עמי דיין |
| 1988 | ינתי פרזי | קולאז' דמויות | תיאטרון החאן | אלדד זיו | אלדד זיו ועתי ציטרון |
| 1988 | נולדו אשמים | ברגיטה בת של קצין נאצי | תיאטרון החאן | ג'ורג' טבורי | מרטין פריד |
| 1988 | מי תהום | מונה | תיאטרון החאן | הלל מיטלפונקט | עמית גזית |
| 1987 | האביב מתעורר | מרתה וגברת ברגמן | תיאטרון החאן | פרנק ודקינד | אסתר איזיביצקי |
| 1987 | ציד העכברושים | היא | תיאטרון החאן | פיטר טוריני | דורית ירושלמי |
חיים אישיים

נשואה ואם לבת.
הערות שוליים

↑  פולחן בחדר, חדשות, 18 בספטמבר 1986
↑  תום שגב, פעמיים אלוהים בתנור, צ'יפס, סלט, כותרת ראשית, 26 במרץ 1986
↑  חיים נגיד, מכות בתיאטרון החדר, מעריב, 11 באפריל 1986
↑  יורם בר, הצגה - "מי תהום" בהפקת תיאטרון החאן, כל העיר, 15 בינואר 1988
שבח פרידלר, התהום כמישור שטוח להפליא - "מי תהום" מאת הלל מיטלפונקט, הפקת תיאטרון החאן, כל העיר, 5 בפברואר 1988
↑  ביקורות:
שוש אביגל, בכורה - לא לעניין, חדשות, 4 בנובמבר 1988
רחלה זנדבק, אז מה - ינתי פרזי - החאן, כותרת ראשית, 9 בנובמבר 1988
אילנה ברש, שרה פרה וחברים, חדשות, 4 באוקטובר 1988
↑  רוגל אלפר, קנון ישראלי חדש, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2003
↑  גיורא יהלום, ‏גשר צר מאוד, באתר גלובס, 26 באוגוסט 2003
רוגל אלפר, טלנובלה בתחפושת, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2003
↑  נילי ברקן, ‏צלפים בשלכת, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2004
↑  גילי איזיקוביץ, נבוכותיו של החניך רוני, באתר הארץ, 23 בינואר 2011
בואינג C-17 גלובמאסטר III

C-17 גלובמאסטר (אנגלית: Boeing C-17 Globemaster III) הוא מטוס תובלה אסטרטגי צבאי כבד מתוצרת חברת בואינג. המטוס פותח על פי דרישות חיל האוויר האמריקאי כמטוס תובלה אסטרטגי שיחליף את ה-C-130 הרקולס. ה־C-17 גלובמאסטר נועד למשימות תובלה אווירית לכוחות נצורים, לבסיסי פריסה, ולבסיסי חזית קדמיים, והוא מתאים גם למשימות הצנחה.
מפעילות

ארצות הבריתחיל האוויר של ארצות הברית
הודוחיל האוויר ההודי
הממלכה המאוחדתחיל האוויר המלכותי
אוסטרליהחיל האוויר האוסטרלי
קנדהחיל האוויר הקנדי
נאט"ונאט"ו
קטר (מדינה)חיל האוויר הקטרי
איחוד האמירויות הערביותחיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות
כווית חיל האוויר של כווית
ראו גם

מטוס תובלה צבאי
תובלה אווירית
מטוס מטען
השוואת גדלים בין מטוסי תובלה צבאיים (מלמעלה למטה): טרנסאל C-160, לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס, C-130J-30, אמבראר C-390 מילניום, איירבוס A400M ובואינג C-17 גלובמאסטר III
אברהם צבי פינחס

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1864 ח' באדר א' תרכ"ד נובי דבור (אנ')
 פטירה:  18 בדצמבר 1943 (בגיל 79) כ"א בכסלו תש"ד
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 18 בדצמבר 1943 
 תחומי עיסוק:  רבנות
 
מצבתו של הרב אברהם צבי פינחס בבית הקברות הר הזיתים
רבי אברהם צבי פינחס; ח' באדר א' תרכ"ד, 15 בפברואר 1864 - כ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943) היה רב ליטאי, כיהן ברבנות מספר עיירות, והתפרסם כרבה של טיקטין, בה כיהן במשך עשרים שנה. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. נודע כדרשן מחונן.
קורות חיים

נולד בנובי דבור (אנ'), פולין, הסמוכה להורדנה (לימים בבלארוס), לרב יצחק אייזיק פינחס (שם המשפחה המקורי היה אליאשברג) ולאשתו פרומה (לבית גולדשמידט). למד בילדותו אצל רבי מנדלי מדוברובה, ואחר כך בישיבות ליטא, בישיבת שער התורה בגרודנה אצל רבי משה טרופ, ובישיבת רוזינוי אצל רבי מרדכי גימפל יפה.
נישא לחיה גיטל קְרֶשֶׁס בת רבי יצחק משה (בנו הלמדן של הגביר שרגא פייבל קרשס) מביאליסטוק והמשיך בלימודיו לאחר נישואיו באיישישוק, בה למד עם הרב יואל הרצוג, ומאוחר יותר בישיבת וולוז'ין, בה היה תלמידם של הנצי"ב מוולוז'ין ורבי חיים סולובייצ'יק. חבריו לישיבה היו הרבנים לעתיד איסר זלמן מלצר, משה מרדכי אפשטיין צבי שטינמן (לימים רבה של רחובות) ואברהם יצחק הכהן קוק. לפי עדות בניו של הרב פינחס, השניים למדו בחברותא. עוד סיפרו כי אביהם הוא למד בארבע שנותיו בישיבה במשך שמונה עשרה שעות ביממה ולא דיבר דברים בטלים.
ב-1886 נסמך לרבנות בידי הנצי"ב מוולוז'ין. הוא שב לבית חמיו בביאליסטוק והיה פעיל בארגון שיעורי תורה. ב-1888 התמנה לרבנות העיירה קופצ'ווה, ב-1901 עבר לכהן ברבנות סרהייא (סייריאי (אנ')) הסמוכה לסובאלק. לאחר פרעות קישינב היה מעורב באיסוף כספים לטובת נפגעי הפרעות. באותן שנים סייע לרב שמואל מוהליבר בענייניו הציוניים.
נבחר לכהן כרבה של הקהילה היהודית באוסטרולנקה, לאחר עזיבתו של הרב משה נחום ירושלמסקי ב-1902. אולם, כמה מן החסידים בעיר שהתנגדו לבחירה הלשינו בפני מושל המחוז שהוא תומך בציונות, שהייתה תנועה פוליטית אסורה באימפריה הרוסית דאז, והלה פסל את בחירתו. הפרשה הביאה לפרוץ מאבק משפטי ארוך שנים, שהסתיים בהכרעה שתמיכה בציונות אינה עבירה פלילית, אך באותה עת כבר כיהן הרב פינחס כרבה של טיקטין.
החל מסוף שנת 1908 (ג' בטבת תרס"ט) כיהן כרבה של טיקטין. הוא נודע במיוחד בשל מאמציו הרבים לרווחת בני קהילתו בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ד, נפטרה אשתו חיה גיטל. לאחר מותה נישא בשנית לצינה זלמן מביאליסטוק.
בשנת 1928 עזב את טיקטין ועלה לארץ ישראל. הוא נתקבל בנמל יפו בנוכחות מאות אנשים, בעיקר מבני קהילתו טיקטין שהתגוררו בעיר. בארץ ישראל לא כיהן במשרה רבנית והתמקד בלימוד וכתיבת חידושי תורה. הוא התגורר בתל אביב, בביתו ברחוב הגלבוע התקיימו מנייני תפילה, ו"בית הכנסת" הזה כונה "אוהל אברהם".
נפטר בתל אביב בכ"א בכסלו תש"ד, 18 בדצמבר 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
משפחתו

הרב יצחק לייב, חניך ישיבות ראדין, וולוז'ין, סלובודקה וסלוצק, הוסמך לרבנות וכטוען רבני, היה עסקן וחיבר ספר בשם "רגשי יצחק". נישא לצילה פולקביץ.
הרב שרגא פייבל פינקוס, כיהן כרב בארצות הברית
משה מרדכי
דבורה פינס, אשת יוסף פינס בן מרדכי פינס מטיקטין, עלה לארץ ישראל והיה עסקן בתל אביב.
מאשה איטה שור, אשת הרב אברהם לייב שור מרבני שיקגו.
לקריאה נוספת

זכרונותיו של הרב אברהם צבי פינחס על הנצי"ב מוולוז'ין, בתוך: זאב אריה רבינר, אור מופלא, תל אביב תשל"ב, עמ' רכז.
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה: יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה ה, ניו יורק תשכ"ג, עמ' 197
↑  סבו של ר' יצחק אייזיק נקרא שמואל אליאשברג, אולם בשלב מסוים שינו בני המשפחה את השם ל"פינחס". בתחילה שינוי זה היה לצרכים רשמיים בלבד, והמשיכו להשתמש גם באליאשברג, אולם עם הזמן נשתקע השם אליאשברג. הרב אברהם צבי פינחס עצמו חתם תמיד בשם "פינחס", אולם ישנם מקורות המציינים בנוסף את השם "אליאשברג".
↑  לטובת נגועי הפרעות בקישינוב, המליץ, 12 במאי 1903.
1 2 3  חכם בא לעיר, הארץ, 26 בנובמבר 1928, עמ' 4.
↑  ספר קהילת אוסטרולנקה, תל אביב תשס"ב, עמ' 32.
↑  לוויית הרב א. צ. פנחס, ז"ל, הצופה, 20 בדצמבר 1943.
↑  עוד עליו: דוד תדהר (עורך), "יצחק לייב פינחס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 690.
↑  מודעת ברכה לרגל נישואיהם, המודיע, 14 במרץ 1913 (התאריך לפי הלוח היוליאני).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300315005171  VIAF: 298291705   WorldCat (עם VIAF): 298291705
רפאל מרינוב

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1905 בוריסוב, רוסיה
 פטירה:  4 במרץ 1986 (בגיל 80) תל אביב
 פעילות בולטת:  הקמת קואופרטיבים צרכניים, ארגון אספקה
 תפקיד:  מנכ"ל המשביר לצרכן
רפאל מרינוב (8 בנובמבר 1905, י' בחשוון תרס"ו - 4 במרץ 1986, כ"ג באדר תשמ"ו) היה איש הקואופרציה הצרכנית, הקים את רשת החנויות של המשביר לצרכן ועמד בראשה עד פרישתו בשנת 1976.
ילדות, פעילות ציונית ועלייה

רפאל (פולה) מרינוב נולד בעיר בוריסוב ברוסיה. אביו עסק במסחר בעצים ובהפקת טרפנטין. השלישי משישה ילדים.
בנוסף על הלימודים בבית הספר, הביא אב המשפחה מעיר הפלך מורה שלימד את כל ילדי המשפחה עברית. גם בנות המשפחה לקחו חלק בלימודים, אף על פי שהדבר לא היה מקובל באותם הימים. ב־1917, בגיל 12 בלבד, הצטרף לתנועת הנוער הציונית והשתתף בהפגנות שנערכו לאחר מהפיכת פברואר 1917. אחרי מהפיכת אוקטובר נאסרה הפעילות הציונית, אולם הוא ואחיו הגדול חיים המשיכו את הפעילות במחתרת ובהמשך עברו ללנינגרד. בערב יום כיפור 1922 נאסר לראשונה בעוון פעילות ציונית, יחד עם אחיו חיים. בשל היותו בן פחות מ-18 שנה, שוחרר מהמעצר לאחר ארבעה ימים, אולם נאמר לו כי ישוב וייעצר עם יום הולדתו. מרינוב ניסה לגנוב את הגבול לפולין, אולם המשמרות הפולניים הרתיעו את המבריחים הרוסים שהיו אמורים לסייע לו והבריחה נכשלה.
לאחר חזרתו הביתה, ניסה להתקבל לאוניברסיטה בלנינגרד. חלומו היה ללמוד רפואה, אולם למרות ציוניו הגבוהים, בקשתו להתקבל נדחתה בטענה כי איננו בן למעמד העובדים. מרינוב המשיך בפעילות ציונית ב"החלוץ הבלתי לגאלי" והתקבל להכשרה בקואופרטיב לעבודות שיש בעיירה ליד לנינגרד, שם חי בתנאים קשים ועבד 16 שעות ביממה. ב־1 במרץ 1926 נאסר שוב ונגזר עליו עונש של שלוש שנים "מאסר פתוח" בסיביר. לאחר שהגיש בקשה באמצעות הצלב האדום להיות מגורש לפלסטינה ובהתערבותה של יקטרינה פשקובה, אשת הסופר מקסים גורקי, שעמדה בראש ארגון שמסייע לאסירים פוליטיים, אושרה בקשתו והוא גורש מברית המועצות לפלסטינה.
שניים מאחיו עלו לפלסטינה, חיים מרינוב, ב־1927, גרשון מרינוב ב-1930. אחיותיו ואח נוסף נותרו בברית המועצות. אביו, יואל מרינוב, מת מרעב בזמן המצור על לנינגרד.
עבודה בהדסה

לאחר כשנה של חיפושי עבודה בתל אביב, ירושלים וחיפה, נכנס באוקטובר 1927 לעבודה זמנית כסניטר בבית החולים הדסה בירושלים. את עשרים השנים הבאות בילה בהדסה, בתפקידי מינהלה וניהול שונים, עד מזכיר בית החולים. ב־1928 נבחר לוועד העובדים של הדסה, בהמשך נבחר כמזכיר (יו"ר) ועד העובדים. במקביל כיהן כחבר מועצת פועלי ירושלים, חבר הנהלת קופת מלווה וחבר מזכירות מפא"י בירושלים.
בימי מאורעות תרפ"ט מצא עצמו מרינוב מנהל למעשה את בית החולים הדסה, אשר מנהלו, כמו כל חברי ההנהלה הציונית, שהו בקונגרס הציוני בציריך. מרינוב, ששכר מונית עם נהג, לעת הצורך, בשל העוצר שהוכרז, שמע תקיעת שופר, והניח כי מדובר בהתקפה על בית היתומים דיסקין. לתדהמתו, הקצין היהודי שישב בתחנת המשטרה ענה, כי אין לו רכב כדי להגיע למקום ומרינוב שלח אליו את המונית, כדי לסייע בהגנה על בית היתומים. בחום השני למאורעות, שבת ה-24 באוגוסט, כשהחלו להגיע השמועות על הטבח המתרחש בחברון. הרב קוק הגיע אל משרדו של מרינוב בבית החולים וביקש לקשרו טלפונית עם מזכיר ממשלת המנדט, הארי לוק. מרינוב מספר, כי באשר לא צלח הקשר עם לוק, דיבר הרב עם סגנו, סמואלס ואמר לו לומר ללוק, "שהדם שנשפך כרגע בחברון זה על ראשו".
מרינוב, עבר קורס מפקדים של ההגנה ובנוסף על תפקידיו המינהליים היה אחראי השמירה והביטחון בבית החולים הדסה בעיר מ־1936 ונשא בתפקיד זה גם כשבית החולים עבר להר הצופים.
הקואופרציה הצרכנית

ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התעורר חשש מפני קשיי אספקה ביישוב, כפי שהיה בשנות מלחמת העולם הראשונה, ומרינוב יזם את הקמת הצרכנייה הראשונה במקומות העבודה – אגודת הצרכנים של הדסה. בתחילה קיבלו שני חדרים בבית החולים ולאחר מכן עברו לחנות אותה הקימה הדסה עבור הצרכניה - חנות של 150 מטר מרובע בעיר.
בהמשך אוחדה אגודת הצרכנים של הדסה עם הצרכניות במקומות עבודה נוספים: של עובדי המוסדות הלאומיים, האוניברסיטה העברית ותנובה, שיחדיו הקימו את "המועצה הצרכנית של ירושלים" - איגוד של כל הצרכניות של ירושלים. מרינוב היה חבר מזכירות המועצה.
מרינוב סיפר כי הצרכנייה פעלה על פי כללים קשיחים של חלוקה צודקת, לפי מספר הנפשות ומספר הילדים. באחד המקרים אף איימו לפטר את מנהל הצרכנייה, לאחר שהציע לחבר הנהלה שתי ביצים יותר מהמגיע לו.
ב־1947, נבחר מרינוב לחבר הנהלת המשביר המרכזי, כנציג הקואופרציה הצרכנית. "הציעו לי להיות חבר הנהלת המשביר המרכזי, היות ששאני הייתי כבר, איך אומרים, מסומם מקואופרציה וזה היה לי אידיאה כזאת, אמרתי, טוב אני מוכן ללכת". כשהודיע למנהל הדסה, ד"ר יאסקי, שהוא מתכוון לעזוב, ניסה זה לשכנעו להישאר ואף לקבל העלאה במשכורת. מרינוב ענה: "מחצית חיי הקדשתי להדסה, בשארית חיי אני רוצה להתמסר לאידיאה שאני חושב אותה לחשובה מאוד, האידיאה הקואופרטיבית".
ארגון האספקה לירושלים בסוף המנדט ובמלחמת העצמאות

בשבת, 1 במרץ 1947 הוכרז "מצב צבאי" על ידי הנציב העליון על תל אביב וסביבתה ועל השכונות היהודיות בירושלים. האזורים בהם הוכרז מצב צבאי נותקו משאר חלקי הארץ. מרינוב היה אמור להתחיל למחרת את תפקידו כחבר הנהלת המשביר המרכזי, אולם לא ניתן לו אפילו יום אחד של התארגנות. כבר באותו היום, נתבקש על ידי חיים סלומון, יו"ר ועד הקהילה בירושלים, לארגן אספקת מזון לירושלים העברית, שנותקה משאר הארץ. לאחר שיחה עם המושל הצבאי, נתרצה זה לאפשר את פתיחת החנויות לשעתיים ביום. מרינוב ארגן שיירה של 30 משאיות, של המשביר המרכזי וספקים אחרים, אשר הביאו סחורה מהשפלה לשכונות היהודיות בירושלים. השיירות המשיכו להגיע ולהעביר סחורה במשך כל ימי המצב הצבאי, שנמשך עד 17 במרץ.
עם פרוץ מלחמת העצמאות וניתוקה של ירושלים מהשפלה, גויס מרינוב על ידי ועדת המצב של ירושלים לטפל באספקה לירושלים הנצורה. מרינוב ניהל את האספקה לשיירות לירושלים מ-30 בנובמבר 1947 ועד השיירות האחרונות, שיצאו מתל אביב ומחולדה ב-11 ביוני 1948. בכל התקופה הזו, נשארה רעייתו פניה, עם ביתם התינוקת בירושלים, כאשר מרינוב מגיע מדי פעם עם השיירות לירושלים, לימים אחדים בלבד. רק לאחר הכרזת ההפוגה הראשונה, עזבה כל המשפחה את ירושלים ועברה לתל אביב.
ב"משביר לצרכן" > החנויות הראשונות

במועצת המשביר המרכזי בינואר 1947 הוחלט על הקמת המשביר לצרכן – שיתוף בין המשביר המרכזי לאגודות הצרכנים, שהתגבשו בערים.
ההחלטה התקבלה בשל הצורך להפריד בין מכירת מזון לבין מכירת ביגוד וצרכי בית. בזמן מלחמת העולם השנייה, הצרכניות מכרו גם צרכים חיוניים לבית: הלבשה בסיסית, מגבות וסדינים. כאשר המלחמה הסתיימה, היה צורך להפריד "בין מכירת דגים מלוחים והלבשה".
מרינוב, שקיבל על עצמו להיות אחראי לתחום הטקסטיל וההנעלה במשביר המרכזי, נתבקש לעסוק גם באדמיניסטרציה של הקמת החנויות החדשות, שתפקידן היה לספק את כל צורכי הבית של המשפחה, פרט למזון: הלבשה, הנעלה, כלי בית ורהיטים.
הסניף הראשון הוקם בירושלים. מרינוב קיבל מהמשביר המרכזי הסכמה על מחצית מסכום החנות שביקש לקנות וגייס מהצרכניות המקומיות את שאר הסכום. החנות נפתחה בספטמבר 1948, ברחוב יפו בירושלים החנות השתרעה על פני שטח של 180 מ"ר.
לבקשת הממשלה, נפתחו מיד עם תום המלחמה סניפי המשביר לצרכן באשקלון ובבאר-שבע, באותה עת נפתחו חנויות ביפו וברחוב אלנבי בתל אביב. המשביר לצרכן נתן מענה ייחודי ליישובים בהם שיעור העולים החדשים היה גדול, כדי ליצור נגישות למוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן. עד 1965 פעלו ברחבי הארץ 15 סניפים של המשביר.
את הכלבו באילת, בסוף שנות החמישים, פתח מרינוב, בעקבות בקשה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר. חנויות אילת התאפיינו במחירים גבוהים מאוד. הסוחרים המקומיים ניצלו את המרחק ממרכז הארץ. ספיר פנה אל מרינוב וביקש כי יזרז פתיחת סניף במקום. מרינוב התחייב לפתוח בתוך חודש ימים. ספיר המופתע הודיע, כי אם אכן יעמוד מרינוב במשימה, הוא עצמו יגיע לטקס הפתיחה וכך היה. המשביר לצרכן הציע סחורה במחירים שהיו נמוכים ב-25%-30% מהמחירים שהיו נהוגים בעיר עד אותה עת.
ב"משביר לצרכן" > חנויות הכלבו הגדולות

ב־1959 נפתחה חנות המשביר לצרכן הגדולה הראשונה בישראל, שהשתרעה על פני שטח של כאלפיים מ"ר, בכיכר דיזנגוף בתל אביב. השטח נקנה על ידי המשביר לצרכן והבניין, בן שש הקומות, נבנה בהתאם לצורכי הכלבו, ולאחריה בתי כלבו גדולים של המשביר לצרכן בחיפה, באר-שבע, ברחוב אלנבי בתל אביב, בירושלים ובאתרים נוספים.
מרינוב ראה חשיבות לא רק בעצם פתיחת אתרים למכירה, אלא גם בהבאת שיטות שיווק מתקדמות לישראל וקידום הצרכנות לטובת תושבי הארץ.
בנוסף על שיווק תוצרת, ראה המשביר לצרכן את תפקידו גם בהזמנת מוצרים ממפעלים מקומיים, תוך הגדרה של סטנדרטים של איכות גבוהה. המשביר לצרכן הפעיל מעבדות לבדיקת איכות המוצרים, מתוך התפיסה שלעובדים מגיעים מוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן.
ב"משביר לצרכן" > אספקת ביגוד והנעלה למעברות

בנובמבר 1949 פנתה שרת העבודה גולדה מאיר אל מרינוב, במסגרת תפקידו במשביר המרכזי, לקחת על עצמו את נושא אספקת הלבשה והנעלה ליושבי המעברות. "המשביר לעולה" נתן מענה של מוצרי מזון למעברות, אך לא עסק בהלבשה והנעלה, והיה צורך דחוף לספק לבוש חם ונעליים לקראת החורף. מדובר היה בימי הצנע, וכל הציוד חולק בהתאם לנקודות שהוקצו לכל תושב.
מרינוב מספר: "התחלנו לחפש כסף, הלוואות, לא הייתה סחורה ולא כסף, אבל הסתדרנו וסיפקנו. היה חורף קשה מאוד, למי שלא ראה את הילדים עם רגליים נפוחות שהתבוססו בבוץ במעברות, בהרי ירושלים, בשפלה ובצפון... הלב היה נשבר... היינו יוצאים עם אוטומובילים אחרי הצהריים, כיון שהנשים לא העזו לקנות בלי הבעלים... היה צריך לחכות עד שהבעלים חוזרים מהעבודה. אנשי המשביר המרכזי היו עובדים בשבתות ובחגים ובלילות, עבדו כל השבוע בלילות, היו יוצאים אחר הצהריים וחוזרים מהמעברות בשתים עשרה בלילה. גם לקחנו את גולדה, שרצתה לראות, איך עובדים בלילה".