stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרול דווק
עבודות נוספות

בנוסף לעבודתה על אמונות סמויות (Mindset) בשנים האחרונות בונה דווק מודל אישיותי-התפתחותי-מוטיבציוני שבו היא מתארת את ההתפתחות כנשענת על צרכים ראשוניים המחולקים לשלושה צרכים בסיסיים: צורך בקבלה (Acceptance) צורך ביציבות בת ניבוי (Predictability) וצורך בתחושת מסוגלות (Competence) שעל גביהם נבנים שלושה צרכים נוספים: צורך באמון (Trust) צורך בשליטה (Control) וצורך בהערכה עצמית (self-esteem/status) למעשה, כל שני צרכים בסיסיים יוצרים צורך מתקדם יותר וכל הצרכים יחד מאפשרים את בניית הצורך בעצמי אחיד (self-coherence) - בעל זהות ומשמעות. על גבי צרכים אלה נבנים ייצוגים מנטליים של אמונות, רגשות וכוונות מעשיות ואלה מביאות לניסיונות להשגת מטרות ומעשים באופן שמעצב את האישיות .
הערות שוליים

↑  Lisa Trei, New study yields instructive results on how mindset affects learning, Stanford, February 7, 2007
↑  Dweck, 2000
↑  Carol S. Dweck, From needs to goals and representations: Foundations for a unified theory of motivation, personality, and development., Psychological Review 124, 2017-11, עמ' 689–719 doi: 10.1037/rev0000082
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299763505171  PLWABN: 9810606865405606  BIBSYS: 99015819  BnF: cb135983916 (data)  CANTIC: a12328613  CiNii: DA11914904  GND: 132887738  ICCU: PUVV208659  ISNI: 0000 0001 1473 0897  LCCN: n97099085  LNB: 000033226  NDL: 00909279  NKC: utb2010586793  NLG: 343013  NLK: KAC200605205  NSK: 000001873  NTA: 183588983  ORCID: 0000-0001-7741-0073  RERO: 02-A005890723  SUDOC: 080290361  VIAF: 56781495   WorldCat (עם VIAF): 56781495
בוקסר צמוד

דוגמן לובש בוקסר צמוד
בוקסר צמוד הוא בגד הלבשה תחתונה וסוג של תחתונים לגבר שבדומה לבוקסר רחב מעוצבים בצורת מכנסיים אך צמודים יותר ובדרך כלל קצרים יותר.
בוקסרים צמודים נלבשים מהבטן התחתונה, דרך המותניים ועד הירכיים, הם עשויים בדרך כלל משילוב של כותנה וספנדקס או מפלנל, הרצועה שמקיפה את המותן מהווה בדרך כלל רצועה נפרדת העשויה מחומר אלסטי, הרצועה הזו תהיה לרוב בצבע שונה מגוף הבוקסר, ורשום בה שם היצרן של פריט הלבוש.
הם מאפשרים לבצע פעילות גופנית בנוחות ופופולריים גם בקרב חיילים.
המעצב ג'ורג'ו ארמני עסק בקו הלבשה של בוקסרים צמודים והפופולריות שלהם עלתה בשנות התשעים כאשר מעצב בגדי הגברים ג'ון ורוותוס עסק בדגמים מסוג זה בחברת קלווין קליין.
תחתוני בוקסר צמוד נלבשו בין היתר על ידי ריצ'רד גיר בסרט ג'יגולו אמריקאי, ועל ידי מארק וולברג בפרסומת לקלווין קליין.
פרי מייסון (מיני-סדרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  סיפורי פרי מייסון מאת ארל סטנלי גארדנר
 סוגה:  מותחן דרמה
 יוצרים:  רון פיצג'רלד, רולין ג'ונס 
 כותבים:  רולין ג'ונס, רון פיצג'רלד 
 בימוי:  טים וון פטון, דניס גמזה ארגובן 
 שחקנים:  מת'יו ריס טטיאנה מסלני ג'ון לית'גו כריס צ'לק שיי ויגהאם ג'ולייט ריילנס
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקופת התרחשות:  1932 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  16 (נכון ל־24 באפריל 2023) 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  רולין ג'ונס רון פיצג'רלד רוברט דאוני ג'וניור. סוזן דאוני אמנדה בורל ג'ו הוראצ'ק טים ואן פאטן מת'יו ריס
 חברת הפקה:  Team Downey
 הפצה:  HBO Max 
 עורכים:  מאקו קמיצונה
 שידור
 רשת שידור:  HBO 
 רשת שידור בישראל:  yes HOT סלקום tv
 תקופת שידור מקורית:  21 ביוני 2020 – 24 באפריל 2023 
 קישורים חיצוניים
 www.hbo.com/perry-mason
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פרי מייסון (באנגלית: Perry Mason) היא מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה תקופתית משנת 2020 מבית HBO. מבוססת על סדרת סיפורים קצרים ורומנים בכיכובו של הדמות הבדיונית פרי מייסון שנכתבה על ידי ארל סטנלי גארדנר. הסדרה פותחה ונכתבה על ידי רולין ג'ונס ורון פיצג'רלד. הסדרה עלתה לשידור ב-21 ביוני 2020 ברשת HBO האמריקאית.
בישראל, המיני-סדרה שודרה ב-yes, ב-HOT, ובסלקום tv.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר מקורותיו של עורך הדין להגנה פלילית האגדי ביותר באמריקה, פרי מייסון ומתרחשת בשנת 1931, לוס אנג'לס. בזמן ששאר המדינה מתאוששת מהשפל הגדול, לוס אנג'לס נמצאת בשיא פריחתה, אך כשמקרה העשור מונח על מפתן דלתו של פרי מייסון, מרדפו הבלתי נלאה של אחר האמת חושף עיר שברירה הבנויה על יסודות רעועים ואולי אפילו את הדרך לגאולתו העצמית.
צוות השחקנים > ראשי

מת'יו רייס - פרי מייסון
טטיאנה מסלני - האחות אליס
ג'ון לית'גו - אליאס בירשארד "אף. בי." ג'ונתן
כריס צ'אלק - פול דרייק
שיי ויגהאם - פיט סטריקלנד
ג'ולייט ריילנס - דלה סטריט
דיארה קילפטריק - קלרה דרייק, אשתו של פול (עונות 1 ו-2)
צוות השחקנים > משני

נאט קורדרי - מת'יו דודסון
ורוניקה פלקון - לופה
ג'פרסון מייס - וירג'יל
גייל רנקין - אמילי דודסון
לילי טיילור - בירדי מקיגן
אנדרו האוורד - הבלש אניס
אריק לנג - הבלש הולקומב
רוברט פטריק - הרמן באגרלי
סטיבן רוט - מיינרד בארנס
ג'סטין קירק - המילטון ברגר
הפקה > פיתוח

ב-15 באוגוסט 2016 דווח כי רשת "HBO" עובדת על פיתוח סדרת דרמה שתבוסס על סיפורי פרי מייסון מאת ארל סטנלי גרדנר. התסריט לסדרה היה היתד להיכתב על ידי ניק פיזולאטו שהופקד גם על ההפקה בפועל לצדו של רוברט דאוני ג'וניור וג'ו הורצ'ק. ב-25 באוגוסט 2017 פורסם כי פיזולאטו עזב את ההפקה בשביל להתמקד בפיתוח עונתה השלישית של "בלש אמיתי" ושרולין ג'ונס ורון פיצג'רלד יחליפו אותו בתפקיד.
ב-14 בינואר 2019 הוכרז שרשת "HBO" הזמינה רשמית את ההפקה. עוד הוכרז שג'ונס, פיצג'רלד, סוזן דאוני ואמנדה בורל ישמשו כמפיקים בפועל נוספים, שמת'יו ריס ישמש כמפיק בפועל וכי ההפקה נמצאת כעת בתהליך חיפוש אחרי במאי למיני-הסדרה. במרץ, דווח שטים ואן פאטן עתיד לביים את הסדרה, ובמקביל לשמש כמפיק בפועל.
הפקה > ליהוק

לצד ההכרזה על פיתוח מיני-הסדרה, אושר כי רוברט דאוני ג'וניור יככב בדמותו הראשית של פרי מייסון. ב-25 ביולי 2018 דווח כי דאוני פרש מגילום הדמות בעקבות סיבוך בלוח הזמנים שלו ושחיפוש אחר מחליפו נמשך. ב-14 בינואר 2019, הוכרז כי מת'יו ריס מועמד להחליף את דאוני בתפקיד. טטיאנה מסלני לוהקה לצוות השחקנים באפריל. במאי, ג'ון לית'גו לוהק לצוות השחקנים. ביוני, כריס צ'לק, שיי ויגהאם, נייט קורדדרי, ורוניקה פלקון, ג'פרסון מייס, גייל רנקין ולילי טיילור לוהקו לצוות השחקנים. ביולי, ג'וליה ריילנס, אנדרו האוורד, אריק לנג, רוברט פטריק וסטיבן רוט לוהקו לצוות השחקנים. באוקטובר, ג'סטין קירק לוהק לצוות השחקנים.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד(ים) | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס אמי האמנותי | עיצוב ההפקה הטוב ביותר עיצוב לתקופה נרטיבית או לתוכנית פנטזיה (שעה או יותר) | קית פי קנינגהם, איאן סקרוגינס והלינה סיוולופ | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אמי האמנותי | התלבושות התקופתיות הטובות ביותר בסדרה | קתרין אדאיר, דייוויד ג'יי מטוויקוב, וננרוז בוכמן | מועמדות |  |
האקלברי האונד

| --- | --- |

 יוצרים:  ויליאם האנה, ג'וזף ברברה 
 כותבים:  Tony Benedict, דן גורדון, וורן פוסטר, מייקל מלטיז 
 בימוי:  ג'וזף ברברה, ויליאם האנה 
 מדבבים:  דוז באטלר דון מסיק דאג יאנג
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  4 
 מספר פרקים:  57 
 הפקה
 מפיק:  ג'וזף ברברה, ויליאם האנה 
 חברת הפקה:  האנה-ברברה 
 הפצה:  סקרין ג'מס 
 מוזיקה:  הויט קרטין 
 אורך פרק:  25 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  סינדיקציית שידור 
 תקופת שידור מקורית:  30 בספטמבר 1958 – 1 בדצמבר 1961 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
האקלברי האונד (באנגלית: The Huckleberry Hound Show) היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 57 פרקים ששודרה במקור בסינדיקציה מ-2 באוקטובר 1958 עד 1 בדצמבר 1961. הסדרה הופקה על ידי חברת האנה-ברברה. הסדרה הייתה אחת מסדרות האנימציה הראשונות בארצות הברית ששודרו במהלך שעות הפריים טיים ונועדו לקהל הרחב. ההצלחה של הסדרה הוכיחה שסדרות אנימציה יכולות להיות פופולריות גם לילדים וגם לקהל מבוגר, והדבר השפיע רבות על הפקות מאוחרות יותר של האנה-ברברה כמו משפחת קדמוני ומשפחת סילוני.
את הדמויות בסדרה דיבבו דוז באטלר (דיבב את קולו של האקלברי האונד), דון מסיק ודאג יאנג.
בשנת 1960 הסדרה הפכה לסדרת האנימציה הראשונה שזכתה בפרס אמי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון במשך שנים רבות.
סקירה כללית

התוכנית כללה שלושה חלקים שונים, שכל אחד התמקד בדמויות שונות:
החלק העיקרי התמקד בכלב הכחול, טוב הלב והאופטימי האקלברי האונד, אשר דיבר בדיאלקט של מדינות דרום ארצות הברית. האקלברי האונד מצא את עצמו לעיתים רבות במגוון מצבים אבסורדיים. כמו כן, בפרקים רבים הוא ניסה מקצועות שונים - כמו שוטר, כבאי או קאובוי - ונאלץ כתוצאה מכך להתמודד עם אתגרים קומיים שונים. הוא נהג לעיתים רבות לזמזם את השיר "Oh My Darling, Clementine" (אנ').
החלק של יוגי דב, אשר הינו דוב אינטליגנטי אך שובב שמנסה כל הזמן להערים על שומרי הפארק על מנת לגנוב סלי פיקניק בפארק ג'ליסטון. בעקבות הפופולריות של חלק זה בשנת 1961 יוגי דב קיבל סדרת ספין-אוף משלו.
החלק השלישי התמקד בשני העכברים פיקסי ודיקסי אשר היו צריכים להערים על החתול המגושם מר ג'ינקס.
התוכנית עשתה שימוש רב בהומור סלפסטיק, משחקי מילים ודמויות אקסצנטריות.
הערות שוליים

↑  "Animation legend William Hanna dies at 90". CNN.com/Entertainment. 2001-03-23. אורכב מ-המקור ב-2008-05-15. נבדק ב-2008-08-06.
צבי הירש תאומים (קאליש)

|   |
| --- | --- |
 פטירה:  תקע"ה
 
הרב צבי הירש תאומים (תקט"ו-תקע"ה; 1755-1815) היה אב בית הדין של העיר קאליש שבפולין. חתנו של הרב יעקב לורברבוים.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקט"ו, 1755, לאביו הרב יוסף תאומים, אב בית הדין של העיר בורשטין, ולאימו שיינדל. שימש כרבה של העיר קאליש, כיום בפולין.
משפחתו

נשא לאישה את חיה, ביתו של הרב יעקב לורברבוים מחבר הספרים חוות דעת ונתיבות המשפט.
לרב צבי הירש ולאשתו היו ארבעה בנים ושלוש בנות:
בנו הרב אברהם תאומים, מחבר הספר "חסד לאברהם". שימש ברבנות בערים זבורוב, בוטשאש וקמניץ.
בנו הרב אפרים תאומים, אב בית הדין של קהילת קריסנפולי. אחד מבניו הוא הרב צבי הירש תאומים מחרסקוב, הקרוי על שם סבו הרב צבי הירש.
בנו הרב יונה תאומים, אב בית הדין של קהילת פרימישלאן.
בנו הרב דוד תאומים מקאליש.
ביתו ראצי מירל נישאה לרב יואל אשכנזי (מהר"י שאכנזי), אב בית הדין של זלאטשוב.
ביתו אסתר נישאה לגדליה הורוביץ.
ביתו פרל נישאה לרב יצחק באב"ד, אב בית דין של העיר קאליש.
אבן בטוטה

| --- | --- |

אבן בטוטה (מימין) ובצדו מורה דרך במהלך אחד ממסעותיו במצרים; האיור, מעשה ידי ליאון בנט (צר'), פורסם בספרו מ-1878 של ז'ול ורן, "מגלי עולם" (צר')
 לידה:  24 בפברואר 1304 טנג'יר שבמרוקו
 פטירה:  1369 (בגיל 64 בערך) פאס, השושלת המרינית 
 בן או בת זוג:  first wife of Ibn Battuta (1325–?) 
 תקופת הפעילות:  1325–1352 (כ־27 שנים)
 מספר מסעות:  12
 אזורים שחקר:  האוקיינוס ההודי, חצי האי ערב,  זנזיבר, אסיה הקטנה, הודו,  האיים המלדיביים, סין ומדבר סהרה
 מסעות אבן בטוטה
 
אבו עבדאללה מוחמד אבן בטוטה, או בקיצור המקובל אִבֶּן בַּטּוּטָה (בערבית: أبو عبد الله محمد بن بَطُّوطَة) (24 בפברואר 1304 – 1369) היה נוסע וחוקר מרוקני–ברברי מוסלמי, שערך מסעות לכל אורך המזרח התיכון, בחלקים גדולים של אפריקה, מרכז אסיה הודו וסין. במהלך שלושים שנה גמא כ-120,000 ק"מ ובזכותם נחשב בעיני רבים כנוסע החשוב בכל הזמנים. לאחר מסעו האחרון הוא פרסם את תיאור מסעותיו, כולל תיאור של החיים בארצות השונות שבהן ביקר, וזהו אחד המקורות החשובים לידע הקיים כיום על ההיסטוריה של מקומות אלה באותה התקופה, ולעיתים – המקור היחיד.
חייו

אבן בטוטה נולד בשנת 1304 בטנג'יר שבמרוקו. הוא למד את הקוראן, משפט דתי וספרות, ובגיל 21 כבר היה בקיא באסלאם. תחילת מסעותיו הייתה בהחלטתו לעלות לרגל למכה כדי לקיים את מצוות החג'. היותו איש דת והמוניטין שרכש לעצמו תוך כדי המסעות אפשרו לו לממן את המשך המסעות.
הוא עלה למכה בדרך היבשה: תחילה הגיע לירושלים והמשיך בדרכו לסוריה. בדמשק למד נימוסים בינלאומיים שעתידים היו לאפשר לו להתקבל בחצרות המלוכה. משם נסע דרך מדבר ערב והגיע למכה, שם השלים את הידע שלו על הדת והחוק האסלאמי. ממכה יצא למסעו הבא לעיראק, עבר במקומות הקדושים לאסלאם השיעי וענף אחר של האסלאם: הסופיות, שלא הכיר עד אז. יצא להפלגה ימית באוקיינוס ההודי ובאפריקה עסק בסחר מוצרים מהמזרח הרחוק.
שליט הודי שהתאסלם הזמין אותו להיות מורה הוראה בחצרו. הוא נסע להודו דרך אסיה הקטנה ומשם הגיע לצפון הודו, דרך אפגניסטן של היום. מהודו המשיך במסעותיו לאיי הדרום, המשיך לסומטרה והגיע לסין. כאשר חזר לביתו בטנג'יר, יצא למסע אחרון במרוקו, בסודאן ובספרד המוסלמית. את שארית חייו הקדיש לסיפור קורותיו לתלמידיו, ואלה העלו את תיאוריו על הכתב.
אין עדויות שלפיהן ניהל אבן בטוטה רישום של קורותיו במהלך מסעותיו. ב-1354 הורה לו הסולטאן של פס להכתיב את קורותיו מזיכרונו למשורר החצר "לטובת משפחתו וכל מי שימצא עניין בכך": לספר על המקומות שעבר בהם, על המנהיגים שפגש ועל מורי הוראה מוסלמים שלימדו אותו. מניחים כי בספרו "תֻחפת אלנזאר" ("מתנה למסתכלים") יש הגזמות רבות וכי כלל בספר גם מידע ששמע מאחרים. למרות זאת נחשב הספר לקלאסי בעולם התרבות האסלאמי.
שנת מותו המדויקת של אבן בטוטה אינה ידועה, ונראה כי הייתה בין 1368 ל-1377. המוות השחור, שממנו הצליח לחמוק פעמים רבות, השיג אותו לבסוף בפאס. בני דורו לא ייחסו חשיבות לספרו והוא נשכח למשך מאות שנים. במאה ה-19 גילו מזרחנים אירופים את הספר מחדש באלג'יריה ותרגמו אותו לכמה שפות אירופיות. אז התבררה חשיבותו כמקור מידע על האזורים הרבים המתוארים בו. אבו בטוטה נסע מרחק רב יותר ממרקו פולו, ממגלן, מקולומבוס או מכל מגלה ארצות ידוע לפני הופעת הרכבות.
המוניטין של אבן בטוטה בעולם המוסלמי הוא ניכר. על שמו נקראו אמצעי תחבורה, רחובות ואפילו חנויות לממכר מזון מהיר. אחד הרחובות במזרח ירושלים נקרא על שמו, וב-2005 נקרא על שמו מרכז קניות בדובאי, הגדול ביותר במזרח התיכון.
מסעותיו > מטנג'יר למכה

ב-1325, בגיל 21, החליט לעלות לרגל לערים הקדושות מכה ואל-מדינה שבחצי האי ערב. מסע זה הוביל למסעות נוספים אל ארצות אליהן הגיעה דת האסלאם.
ב-14 ביוני 1325 יצא אבן בטוטה למסעו הראשון למכה. הוא החל את מסעו מטנג'יר לעבר קהיר שבמצרים, ברכיבה על חמור. בדרכו לאורך חוף הים התיכון הגיע לתלם סן שבאלג'יריה, שם הצטרף לשיירת סוחרים ועולי רגל, ואיתם המשיך לאלג'יר ולעיר העתיקה קונסטנטין. הוא הגיע לתוניס, בירת תוניסיה, ולאחר לימודים במדרסה בעיר היה למנהיגה הרוחני של שיירת עולי רגל בת אלפי אנשים שעשתה דרכה למכה. דרך טריפולי שבלוב הגיע לאלכסנדריה שבמצרים, אזור שהיה אז תחת שלטון הממלוכים ונחשב בטוח למעבר. אורך מסלולו לאורך חוף הים התיכון היה כ-4,200 ק"מ.
ממצרים תכנן להגיע למכה בדרך הים, שנחשבה לנוחה ביותר. הוא הפליג על הנילוס לדרום מצרים, והמשיך לעיר הנמל אידאד (aydhad) שבסודאן, לחוף ים סוף, בכוונה להפליג למכה. אולם בשל מרד שפרץ בעיר נאלץ לשנות כיוון ולשוב במורד הנילוס לקהיר. הוא פנה לעבר חצי האי סיני, הגיע לעזה, לחברון, ולבסוף לירושלים.
את ירושלים שבשליטת הממלוכים מצא כעיר קטנה, ובה 10,000 תושבים. הוא ציין את פועלם של השליטים הממלוכים מהשושלת הבחרית שבנו בעיר מדרסות, ביקר בכיפת הסלע ונמלא התפעלות מיפי המסגד ומהאדריכלות שלו. מירושלים המשיך צפונה, עבר את עכו וצור וצפה במצודות. הארץ הייתה הרוסה לאחר מאה שנות כיבוש צלבנים ומלחמות צבאות האסלאם. את דרכו המשיך בנסיעה דרך טריטוריה ממלוכית, שהדרכים בה היו בטוחות יחסית, וכך הגיע לדמשק, שהייתה צומת מסחרי חשוב בין מצרים, איראן, אסיה הקטנה והארצות לחוף הים השחור. אבן בטוטה מתאר את העיר בתקופה הממלוכית כ"כלבו" ענק של סחורות. אוכלוסיית העיר הייתה כ-100,000 תושבים, והיא עוררה רושם רב על המבקרים בה. אבן בטוטה תיאר את המסגד האומיי שבנה וליד הראשון כ"מסגד הגדול בעולם, מושלם מבחינה אדריכלית ובולט ביופיו".
בסיום הרמדאן המשיך אבן בטוטה בשיירת עולי הרגל, בדרך היבשה למכה. הוא היה חסר אמצעים, וקיבל גמל כתרומה. חלקו הראשון של המסע היה מדמשק לאל-מדינה, מרחק כ-1,350 ק"מ. הוא נמשך בין שישה לשמונה שבועות, ורבים מעולי הרגל מתו בדרך מקשיי המסע. אבן בטוטה הגיע לאל-מדינה, והמשיך למכה ב-1326. במכה מילא את מצוות החג' וזכה בתואר "חג' ".
אורכו הכולל של המסע הראשון למכה היה כ-9,300 ק"מ – דגלים 1–3.
מסעותיו > מעיראק לאפריקה

בנובמבר 1326 יצא אבן בטוטה למסע חדש לעיראק ולאיראן. הוא יצא ממכה לאיראן בשיירה של פקיד פרסי, שבשל החום נעה במדבר ערב גם בלילה, לאור לפידים. הם הגיעו לבצרה שבשפך הפרת, והמשיכו לערים הקדושות לשיעים, שם פגש לראשונה מוסלמים אחרים: פרסים שיעים, שאת תפילותיהם לא הכיר. אבן בטוטה ביקר בנג'ף, המקודשת לשיעים. העיר, כ-160 ק"מ דרומית לבגדאד, התפרסמה כאתר הקבורה של עלי בן אבי טאלב, מקים השיעה והאימאם הראשון, וכונתה ה"עיר מסביב לקבר".
מנג'ף המשיך אבן בטוטה לבגדאד, שבעברה הייתה עיר מפוארת ומפורסמת ביותר בעולם הערבי, אלא שהוא הגיע אליה כשבעים שנה לאחר הכיבוש המונגולי ב-1258, שזרע הרג וחורבן בכל עיראק. באיראן עבר אבן בטוטה באספהאן ובשיראז והמשיך צפונה לטבריז, בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן שעל דרך המשי. במסע זה נחשף להשפעת הסופיות, שבה עתיד היה לגלות עניין מאוחר יותר. הוא חזר למכה דרך איראן. אורך המסלול – כ-8,000 ק"מ. דגל 4.
אבן בטוטה שהה במכה בשנים 1327–1330 ואז יצא למסעו הבא, האחרון לדבריו, הפעם למזרח אפריקה, דרך ים סוף והאוקיינוס ההודי, אל החוף המזרחי של אפריקה ומשם בחזרה מדרום אל חצי האי ערב. הוא הפליג מג'דה שלחוף ים סוף בספינה לעבר תימן, שם ביקר בערי חוף ובכפרים קטנים. תחנתו הראשונה בתימן הייתה צנעא, משם המשיך לפנים המדינה, לתעיז, עיר הבירה. הוא הגיע לעדן, ולאחר שהחליט כי יעסוק במסחר ימי הפליג לג'יבוטי, בחוף המזרחי של אפריקה.
הוא ביקר במומבסה ובמוגדישו (היום בסומליה), והגיע לאיים פאמפה וזנזיבר. זנזיבר שימשה הנמל הגדול ומרכז סחר העבדים שהגיעו מרחבי יבשת אפריקה. מזנזיבר המשיך לקילווה (היום בטנזניה) – הנקודה הדרומית ביותר בחוף מזרח אפריקה שאליה הגיע. אבן בטוטה תיאר את קילווה כ"עיר בעלת רמת חיים גבוהה, מרכז לסחר בזהב. לתושבים יש ארמונות, מזונם בכלי פורצלן מסין, לובשים בגדי משי וחדרי הרחצה והנוחיות שלהם בתוך הבית." סולטאן קילווה נחשב עשיר במיוחד. במסגרת עסקיו הוא עסק במסחר עבדים: קבע את שיטת איסופם, מכירתם והצעתם כמתנות.
אבן בטוטה חזר לחצי האי ערב והגיע לעומאן. לאורך חופי דרום חצי האי צפה בציד כרישים. הוא התעניין גם בשווקים, ראה בסחורות מהודו ומהמזרח הרחוק ובכך התכונן למסעו הבא. הוא הגיע למצר הורמוז, חזר לתימן ועבר דרך פסגותיה הגבוהות, בגובה של 3,000 מטר. הוא עבר במדבריות וחזר למכה. אורך מסעו: כ-15,000 ק"מ. דגל 5–6.
מסעותיו > מסין לטנג'יר

בגיל 45, לאחר 24 שנים של מסעות, החליט אבן בטוטה לשוב לביתו. הנסיעה חזרה ארכה שלוש שנים: 1346–1349, ובמהלכה הגיע פעמיים למכה.
המסלול חזרה היה כדלקמן: אבן בטוטה הפליג מעיר הנמל הסינית הָאנְגְג'וֹאוּ (hangzhou), ירד דרומה דרך ים סין הדרומי הגיע למצר מלאקה, חלף על פני איי סומטרה והגיע לעיר המוכרת לו בהודו – קליקוט (Calicut). הוא חצה את האוקיינוס ההודי ונחת בחוף עומאן, עבר את מצר הורמוז ונחת בעיראק. משם המשיך את מסעו ביבשה: בגדאד, דמשק, עזה, קהיר ושוב חצה את הים האדום ועלה לרגל למכה. מאלכסנדריה שט בספינה לתוניס, לספרד, לסרדיניה וממנה למרוקו, שם שב לביתו בטנג'יר.
חלקו הראשון של המסע חזרה היה נוח, אם כי ארוך. הוא שהה זמן מה בסומטרה בברכת מושל העיר, המשיך להודו ומשם לחצי האי ערב, ועלה לרגל למכה, בפעם הרביעית. הוא חפץ לראות את בגדאד מתאוששת מהנזקים שגרמו המונגולים לפני 11 שנה. הוא המשיך בחציית המדבר הסורי והגיע לחלב, בצפון סוריה. בחורף 1348 גילה כי המוות השחור הגיע גם לעולם הערבי. לפי ספרו, אומדן המתים מהמגפה בדמשק היה 2,400 איש מדי יום, והחיים והמסחר בעיר שותקו. לראשונה הוא מזכיר את קיומם של היהודים, שהתפללו, כמו הנוצרים, לסיום המגפה. בדמשק התבשר כי בנו, שאותו לא הכיר מעולם, נפטר לפני 12 שנה, ואביו בין המתים מזה 15 שנים. הוא החליט להזדרז במסעו הביתה. בעזה המתין לשיירה למצרים וגילה כי רוב תושבי העיר מתו במגפה ואין מי שיוביל את השיירה. בסופו של דבר הגיע לקהיר, שנאמר לו כי המגפה הפילה בה 21,000 חללים ביום. הוא ירד דרומה לים סוף והגיע למכה, בפעם החמישית. הוא שהה בה חודשים אחדים עד שתסתיים המגפה, וחזר עם שיירת עולי רגל למצרים.
בקהיר הביאו מאבקים של הסולטאן ה"בונה" א-נאסר מוחמד בן קלאוון (Sultan builder An-Nasir Muhammad ibn Qalawun) לכך שארגון העיר ירד לטמיון. אבן בטוטה נסע לנמל אלכסנדריה ומצא ספינה לתוניס. הוא מצא כי העיר תחת מצור של הברברים וארצות המגרב במשבר. שליט המגרב המרכזי, אבו אל-חסן (Abu Al-Hassan), החליט לפלוש לספרד כדי להדוף את הנוצרים, אך נחל מפלה ב-30 אוקטובר 1340. אחרי המפלה רצה אבן בטוטה להפליג לסרדיניה אך גילה כי עומדים לדרוש עבורו "כופר", לכן חזר לטאנאס (Tenes) במרוקו, ומשם נסע ביבשה לפאס. משם חזר לטנג'יר וגילה כי גם אימו חלתה במוות השחור בהיעדרו, ומתה.
היה זה מסעו הארוך ביותר, כ-23,000 ק"מ. דגל 13.
מסעותיו > ספרד ואפריקה

בשתי ארצות עם אוכלוסייה מוסלמית עדיין לא ביקר אבן בטוטה: בממלכת גרנדה, השארית של ספרד המורית, ובאימפריית מאלי ומערב סודאן. תיאורו את אזור מדבר סהרה הוא מקור חשוב להכרת יבשת אפריקה בימי הביניים.
ב-1349 החליט אבן בטוטה כי מולדתו מרוקו תסייע למוסלמים באנדלוסיה בהגנה מול מתקפת הנוצרים. הוא הגיע לספרד עם כמה מתנדבים. הצדדים הלוחמים היו מותשים מהמוות השחור. עד מהרה סיים את מה שהוא כינה מלחמת הקודש, הג'יהאד. הוא המשיך למאלגה וביקר בבתי מלאכה לקדרות מוזהבות, מהידועים בעולם באותה עת. הוא המשיך לגרנדה וביקר בארמון ובגנים של אלהמברה, שם מצא קהילת דרווישים סופים ופגש את אבן ג'וזיי (Ibn Juzayy), סופר, משורר והיסטוריון, שעתיד היה לכתוב את זיכרונות אבן בטוטה בתום מסעותיו. בדרכו חזרה עבר שורה של מצודות ערביות והתפעל מעוצמת מצודת דאקואן (Dhakwan).
ב-1350 חזר אבן בטוטה למרוקו והגיע למרקש. הוא התאכזב ממראה העיר. המוות השחור והקמת הבירה החדשה פאס גרמו לעזיבת התושבים ומרקש הפכה ל"עיר רפאים". רק מסגד כותוביה (Kutubia – הסופרים) נשאר שלם.
אבן בטוטה המשיך לפאס. הסולטאן תכנן הקמת אוניברסיטה דתית בעיר (Koranic). אבן בטוטה סבר כי ימצא בה את מקומו אך הסולטאן שלח אותו למסע של 2,000 ק"מ לאימפריה המוסלמית במאלי, דרומית למדבר סהרה.
כשהיה אבן בטוטה במצרים פגש ב"שפע הזהב" שהשאיר אחריו מנסא מוסא, מלך מאלי כשעבר בקהיר בדרכו למכה בזמן ביצוע החג'. הוא למד כי העם במאלי התאסלם רק בדור הקודם. מלך מאלי בנה מסגדים לרוב והיה זקוק לשופטים ומורי הוראה. אבן בטוטה תכנן כי בעתיד ימצא שם את מקומו.
בסתיו 1351 יצא אבן בטוטה לדרך. עבר את הרי האטלס עד "טאפילאלט" (Tafilalt) והמתין לחורף, אז עוברות השיירות את נתיב הסחר חוצה סהרה – 2,000 ק"מ של מדבר. הוא הגיע לטאגהזה (Taghaza) שבצפון מאלי, עיר שבה עסקו עבדים בחציבת גושי מלח ממכרות.
המסחר פרח בנתיב חוצה סהרה. כולו נשלט בידי הברברים. עיקרו היה הובלת זהב מהדרום אל הצפון (ההערכה הייתה כי 60% מתפוקת הזהב באה מאפריקה התיכונה). לצפון הובילו גם עבדים שנמכרו כמשרתים אישיים, אגוזי קולה (Kola nut), צדפות כאמצעי תשלום, עורות ומלח. לדרום הובילו כותנה, מוצרי טקסטיל, חיטה, מוצרים ממתכת וסוסים לצורכי הממלכה. אבן בטוטה העיד על התפתחות המסחר הבינלאומי, שכלל דגים מיובשים מהאיים המלדיביים – 9,000 ק"מ משם.
הוא חנה ימים אחדים בנווה המדבר טיסאראללה (Tisarahla). שם שכרו מורה דרך משבט "מוספה" (Mussafa). כדי להבטיח את נאמנות מורי הדרך, נהגו לשכור אחדים לכל שיירה והתשלום בוצע רק כאשר שיירה מכיוון אחד פגשה את השיירה מהכיוון הנגדי. אבן בטוטה מתאר את הסביבה שבה רק חולות. רק כאשר נראתה שיירה ממול, ניתן היה לאשר כי לא סטו מהמסלול.
בוולאטה (Walata) קידמו את השיירות במים ובמזון. הלכות המשפחה באזור היו זרות לאבן בטוטה. הילדים נקראו על שם האם וזהות האב לא תמיד הייתה ידועה. המוסד המשפחתי היה בראשות האם. הוא הופתע כאשר בא לביתו של הקאדי ומצא נערה צעירה יפהפייה מלווה את הקאדי, שהסביר לו כי היא ה"שותפה" החדשה שלו "נכון לעכשיו".
אבן בטוטה המשיך לאורך נהר הניז'ר, שסבר בטעות כי הוא חלקו הצפוני של הנילוס. הוא הגיע אל הבירה מאלי ותיאר את הפאר של חצר המלוכה: גדודי חיילים מוצבים בכניסה לארמון ובדרך המובילה אליו. אבן בטוטה התקבל במתנות רבות מזהב וכסף וראה לראשונה היפופוטם. הוא הגיע עד טימבוקטו ומשם חזר לעירו פאס. נתיבו חזרה היה מיושב יותר, נמצאו בו יישובים של ברברים, וכעבור 70 יום הגיע לביתו החדש.
אורך המסלול – כ-10,000 ק"מ, מהם 8,000 ק"מ במדבר סהרה דגלים 14–15.
לקריאה נוספת

Ibrahimov Ibrahimovich, The Travels of Ibn Battuta to Central Asia, Ithaca Press, 2000
Said Harridum and Noel King, Ibn Battuta in Black Africa, Rex Coilling, 1975
Voyages d'ibn Batoutah: Texte Arabe, accompagné d'une traduction, 1858 (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  Saudi Aramco World : Ibn Battuta, Traveler from Tangier, archive.aramcoworld.com
↑  Brian Zieroth's Photo Galleries at pbase.com
↑  אורך מסלול זה כ-2,250 ק"מ.
↑  לא ברור כיום היכן היא שכנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262821705171  PLWABN: 9810630925605606  BIBSYS: 90533569  BNE: XX1076718  BnF: cb11908143b (data)  CANTIC: a1010236x  CiNii: DA00926468  GND: 118639765  ICCU: CFIV091757  ISNI: 0000 0001 2143 2476  LCCN: n50082288  NDL: 00444181  NKC: jn20011210248  NLA: 35217547  NLG: 114857  NLK: KAC199634503  NSK: 000464209  NTA: 070359555  RERO: 02-A000084561  SELIBR: 191293  SUDOC: 027719154  TDVİA: ibn-battuta  Trove: 869678  VcBA: 495/58458  VIAF: 90635782   WorldCat (עם VIAF): 90635782 
מסלול המסע – כניסה לקישור והקשה על הדגל נותנים את פירוט המסע במפה מפורטת. המספור בהמשך הערך הוא לפי המסעות – ה"גמלים" – במפה האינטראקטיבית.
תחום השליטה של שושלת טוגלאק
רחוב על שמו בשכונת באב א-זאהרה בירושלים
מריון החולות

| מריון החולות |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: מריון
מין:: מריון החולות
שם מדעי
 Meriones sacramenti ‏תומאס, 1922

מריון חולות בצפון הנגב
מריון החולות  (שם מדעי: Meriones sacramenti) הוא מין של מכרסם במשפחה העכבריים מהסוג מריון. מין זה חי רק בישראל והוא בסכנת הכחדה בעולם. בתחילת המאה ה-21 התגלו פרטים בנגב ובחוף הצפוני של חצי האי סיני.
תיאור

מריון החולות הוא הגדול בבני סוגו המצוי בישראל. יש לו פרווה בצבע צהבהב-אפור וזנב באורך הגוף ובקצהו מברשת שחורה בולטת. בדומה למריונים אחרים, על רוב הגוף פרוותו ארוכה וצפופה, בעוד הפרווה באזור בסיס הזנב היא קצרה ודלילה. הגחון והרגליים לבנים וצדי הגוף לרוב בהירים מהגב. רגליו לבנבנות וציפורניו לבנבנות וחזקות. אורך הגוף 14–19 סנטימטר. הזנב לרוב קצר במעט מהגוף ואורכו 11–17 סנטימטר. הזכרים גדולים ומהנקבות ב-30% בממוצע.
תפוצה ובית גידול

המין אנדמי לאזור החוף של צפון סיני (מצרים), ולישראל, בה הוא נמצא באזורים מסוימים בצפון הנגב ובמישור החוף שמדרום לירקון. המין הוא פסמופיל. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מדיונות החוף, מדבריות וערבות צחיחות, שבכולן צמחייה מועטה. המין נצפה גם בשדות מעובדים ובאזורים הרריים. מריון החולות נחשב נדיר מאוד. בשנת 2023 התגלתה אוכלוסייה שלו בחולות ראשון לציון על ידי מיכל זייצוב-רז, זואולוגית ואקולוגית של יונקים קטנים עצמאית מטעם מוזאון הטבע, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת וויומינג.