stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת קולוסוס (1910)
תיאור > שינויים

בשנים 1913–1914 התווסף מד טווח קטן לגג של צריח 'X' ומגני תותחים הותאמו לתותחי ה-4 אינץ' במבנה העילי הקדמי בהרקולס. לאחר תחילת המלחמה באוגוסט 1914, נוספו זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (AA). האחיות קיבלו מנהלי בקרת אש עד דצמבר 1915; קולוסוס הרכיבה את שלה על פלטפורמה מתחת לחלק העליון המבחין והרקולס התקינה את שלה על שלוחה אחורית של פלטפורמת המצפן. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, ארבעה תותחי 4 אינץ' הוסרו מהמבנה האחורי. באפריל 1917, האוניות צוידו בתותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ', והקבוצה הקדמית של תותחי 4 אינץ' נסגרה בקזמטים. צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 ומד טווח זווית גבוהה הותקן על החלק העליון של הנקודה ב-1918. בהרקולס לא בוצעו שינויים נוספים לפני מכירתה, אבל מקולוסוס הוסרו תותחי הנ"מ שלה בשנים 1919–1920 וכמה תותחי 4 אינץ' הוסרו במהלך השיפוץ שלה בספטמבר-אוקטובר 1921. בנוסף, כמה מכונות הוסרו במהלך השיפוץ כדי להפוך אותה לבלתי כשירה ללחימה בהתאם להסכם הצי של וושינגטון.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסה לשירות | עלות (כולל חימוש) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קולוסוס | סקוטס בניית ספינות, גרינוק | 8 ביולי 1909 | 9 באפריל 1910 | 8 באוגוסט 1911 | 1,672,102 ליש"ט |
| הרקולס | פאלמרס בניית ספינות, ג'ארו | 30 ביולי 1909 | 10 במאי 1910 | 31 ביולי 1911 | £1,661,240 |
קריירה

עם כניסתן לשירות, שתי האוניות הוקצו לפלגה השנייה של צי הבית והרקולס הפכה לספינת הדגל של הפלגה. שמה של הפלגה השנייה שונה לשייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי 1912. האחיות השתתפו בביקורת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד. בסביבות סוף השנה הועברה קולוסוס לשייטת אוניות המערכה הראשונה. הרקולס הפכה לספינה פרטית בתחילת 1913 והצטרפה לאחותה בשייטת הראשונה חודשיים לאחר מכן.
בין 17 ל-20 ביולי 1914, האחיות לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב תחת פיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו. על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של הצי הגדול היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני. אולם הקרב הגדול הזה לא התרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את אוניות המערכה שלהם נגד הכוח הבריטי העדיף. כתוצאה מכך, הצי הגדול בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימה מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה. בנובמבר 1915 הפכה קולוסוס לספינת הדגל של הפלגה ה-5 של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
קריירה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני יצא ממפרץ היאדה מוקדם בבוקר 31 במאי 1916 לתמיכה במשלוחי הקרב של האדמירל האחורי פרנץ פון היפר שהיו אמורים לשמש כפיתיון. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע, אז האדמירליות הורתה על הצי הגדול לצאת לפעולה בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
לאחר שאוניותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה, שהגיעו מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של הצי הגדול בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת. שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרח), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין. כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך אחורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה מיקם באופן טבעי את שייטות אוניות המערכה ה-4 וה-1 במרכז ובחלקו האחורי של מערך הקרב, בהתאמה, מה שאומר שהאחיות היו בחלק האחורי של הצי הגדול לאחר שסיים את פריסתו. שתי האוניות ירו לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם תוצאות לא ידועות. הם גם ירו ופגעו בסיירות המערכה SMS זיידליץ ו-SMS דרפלינגר מספר פעמים, אם כי גרמו רק נזק קל. בתמורה, זיידליץ פגעה בקולוסוס פעמיים, עם השפעה מינורית בלבד, אך היא הייתה אוניית המערכה היחידה בגוף הראשי של הצי הגדול שנפגע מירי במהלך הקרב. הם גם ירו לעבר משחתות גרמניות, אך לא הצליחו לפגוע פגיעה כלשהי. אף אחת מהאחיות לא ירתה יותר מ-98 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן במהלך הקרב.
קריירה > פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב הועברו האחיות לשייטת אוניות המערכה הרביעית; הרקולס הפכה לספינת הדגל של המפקד, ואילו קולוסוס הפכה לספינת הדגל של סגן המפקד של השייטת. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. יחד עם שאר הצי הגדול, הם יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים והיו רחוקים מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות. האחיות נכחו ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע שם ב-21 בנובמבר.
ב-3 בדצמבר הרקולס נותקה כדי לקחת את ועדת שביתת הנשק של מדינות ההסכמה לקיל, גרמניה, וחזרה לרוזית' ב-20 בדצמבר. קולוסוס הפכה לזמן קצר לספינת הדגל של צי המילואים ב-1919 והרקולס הצטרפה אליה למילואים חודש לאחר מכן. האחיות הוצאו משירות ב-1921 והרקולס נמכרה מאוחר יותר באותה שנה ונגרטה ב-1922. עם זאת, קולוסוס נדחתה כדי לשמש כספינת אימונים, ושופצה כדי להתאים לתפקידה החדש. זה לא נמשך זמן רב מכיוון שבית הספר נסגר ב-1922 והיא שוב הוצאה משירות. קולוסוס נמחקה מרשימות הצי ב-1923 ופורקה מנשקה עבור שימוש במוסד ההכשרה אה"מ אימפרנבל. האונייה סיימה את תפקידה ב-1927 ונמכרה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
תרשים מתוך Brassey's Naval Annual 1915. דיאגרמה זו מציגה תרנים עבור אה"מ נפטון שכן לסדרת קולוסוס היה רק תורן קדמי, הממוקם מאחורי הארובה הקדמית.
רוונג' (משמאל) והרקולס (מימין) בדרך לקרב יוטלנד, 31 במאי 1916, מראים כיצד ניתן היה לעטוף את החלק העליון של זה האחרון בעשן ארובה.
צריחים מאחור של הרקולס'
החלק הקדמי של הרקולס בסביבות 1916–1917, מראה את מנהל התותחים, החפץ העגול ממש לפני הארובה על גבי המבנה, ואת הקזמטים לחימוש המשני
הרקולס באימון קרב, 1913
שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
קולוסוס עוגנת בסקפה פלו עם ספינות אחרות של הצי הגדול, 1916
אוניות המערכה מסדרת נסאו

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "ריילנד" ב-1910
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "ריילנד" ב-1910
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הגרמני הקיסרי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת הלגולנד
 אוניות בסדרה:  "נסאו", "וסטפאלן", "ריינלנד", "פוזן"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  1907
 הושקה:  1908
 תקופת הפעילות:  1909–1919 (כ־10 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  18,873 טון (סטנדרט), 21,000 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  146.1 מטר
 רוחב:  26.9 מטר
 שוקע:  8.76 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.2 קשרים
 גודל הצוות:  1,108 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,400 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 3 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 22,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  3 מדחפים
 כמות הדלק:  2,700 טון פחם, 160 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 280 מ"מ   מגדל הניווט 400 מ"מ   ברבטות 160 מ"מ   מחיצות טורפדו 30 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 11 אינץ' (280 מ"מ)   12 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   16 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת נסאו היו קבוצה של ארבע אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בתחילת שנות ה-1900. הסדרה כללה את נסאו, האונייה המובילה, ריינלנד, פוזן ווסטפאלן. כל ארבע האוניות הונחו באמצע 1907, והושלמו עד סוף 1910. למרות שבדרך כלל הן נתפסו ככאלה שנבנו כתגובה לאה"מ דרדנוט הבריטית, עיצובם מתחקה אחר מקורו ל-1903; הם היו למעשה תגובה לקודמותיה של דרדנוט מסדרת לורד נלסון. סדרת נסאו כללה סוללה ראשית של 12 תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') בשישה צריחים עם תותחים בסידור משושה יוצא דופן. שלא כמו דרדנוטים רבים אחרים, אוניות הסדרה שמרו על מנועי קיטור תלת-דרגתיים במקום טורבינות קיטור חזקות יותר.
לאחר הכניסה לשירות, אוניות הסדרה שימשו כפלגה II, שייטת אוניות המערכה I של צי הים הפתוח במשך כל הקריירה שלהן. מ-1910 עד 1914, הספינות השתתפו בשגרת השלום הרגילה של הצי הגרמני, כולל תרגילי שייטות שונים, הפלגות אימונים ותמרוני צי מדי אוגוסט-ספטמבר. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, הספינות השתתפו בפעולות צי רבות שנועדו לבודד ולהשמיד אלמנטים בודדים של הצי הגדול הבריטי המעולה מבחינה מספרית. אלה כללו לעיתים קרובות הפלגה כתמיכה מרוחקת לסיירות המערכה של קבוצת הסיור I בזמן שהם פשטו על ערי החוף הבריטיות. פעולות אלו הגיעו לשיאן בקרב יוטלנד ב-31 במאי - 1 ביוני 1916, שם סייעו הספינות להטביע את הסיירת המשוריינת אה"מ בלאק פרינס.
הספינות פעלו גם בים הבלטי נגד האימפריה הרוסית במהלך המלחמה; נסאו ופוזן לחמו באוניית המערכה הרוסית פרה-דרדנוט סלאווה במהלך קרב מפרץ ריגה ב-1915. ריינלנד ווסטפאלן נשלחו לפינלנד כדי לתמוך בכוחות הפיניים הלבנים במלחמת האזרחים הפינית, למרות שריינלנד עלתה על שרטון וניזוק קשות. לאחר תבוסתה של גרמניה, כל ארבע האוניות נמסרו כשלל מלחמה למדינות ההסכמה המנצחות ונגרטו בתחילת שנות ה-20.
תכנון > תכנונים ראשוניים

למרות שמקובל לצטט כי סדרת נסאו נבנתה בתגובה לאה"מ דרדנוט, ההחלטה לאמץ סוללה ראשית בעלת תותחים גדולים קדמה לבניית כלי השיט הבריטי. עבודת תכנון על מה שיהפוך בסופו של דבר לסדרת נסאו התחילה ב-1903, כשהעבודה הייתה אמורה להתחיל ב-1906. הקייזר וילהלם השני טען שהצי צריך לבנות סיירות משוריינות גדולות כסוג אוניית ראשה יחידה. בדצמבר 1903, וילהלם השני הציע ספינה חדשה, בהדחק של כ 13,300 טונה מטרית (13,100 טונות ארוכות), ולהיות חמושה בארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') ושמונה תותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ'). המהירות הייתה אמורה להיות 18 קשר (33 קמ"ש; 21 מייל לשעה). הוא ביקש ממשרד הבינוי להגיש הצעות על סמך רעיונותיו; עד ינואר 1904, שלושה תכנונים כאלה הוכנו: "5A", "5B" ו-"6". השניים הראשונים כללו שמונה תותחי 21 ס"מ, בארבעה צריחים עם תותח יחיד ובארבעה קזמטים עבור "5A" ובארבעה צריחים עם תותחים ב"5B". העיצוב "6" נשא עשרה מהתותחים בארבעה קזמטים והשישה הנותרים בסוללה מרכזית. למרות שהפיקוד הימי הרגיש ש"5B" מציע את קשתות הירי הטובות ביותר, הם העבירו את עיצוב ה"6" לבחינה נוספת. הערכה של התכנון הובילה למסקנה שהוא לא הציע שיפור משמעותי לעומת סדרת דויטשלנד.
הקייזר התערב שוב בפברואר עם בקשה לאוניות בהדחק של 14,000 t (13,779 טון ארוך) עם סוללות משניות של עשרה תותחי 21 ס"מ או 24 ס"מ (9.4 אינץ'); מחלקת הבנייה והמספנה הקיסרית (גר') בקיל הגישה הצעות. הראשונה, "6B-D", הייתה גרסה של העיצוב הקודם של "6", בעוד שניים אחרים, "10A" ו-"10B" כללו את התותחים הגדולים יותר; ההגשות מקיל לא שרדו ופרטיהן אינם ידועים. וילהלם קטע את עבודת התכנון הזו בכך שהציע שיש להגביר את המהירות באופן משמעותי במחיר של הפחתת הסוללה הראשית לתותחי 24 ס"מ, שהביאו למחקרי תכנון נוספים שהסתיימו עד אפריל. כל אלה נחשבו בלתי מקובלים ועבודות תכנון נוספות בוצעו במסגרת משרד הצי הקיסרי (גר'). הפקידים שם הבחינו כי יש להגביל את הסוללה המשנית לתותחי 21 ס"מ, מאחר שהמשקל המוגבר של תותחי ה-24 ס"מ הגביל את מספר התותחים. זה הביא ל"פרויקט I", חמוש ב-12 מהתותחים, "פרויקט II", חמוש ב-16 מהתותחים, ו"פרויקט III", שנשא שמונה תותחי 24 ס"מ. כל שלוש הגרסאות שמרו על סוללה ראשית של תותחי 28 ס"מ.
במהלך הדיונים בסוף אפריל, "פרויקט I" התגלה כעיצוב המועדף מכיוון שהוא יהיה זול יותר מ-"II" (מה שידרוש גם את הרחבת תעלת הקייזר וילהלם). העיצוב שוכלל לשתי גרסאות, "IA" ו-"IB", כשהראשונה משתמשת בקזמטים והשנייה משתמשת בצריחים בודדים. וילהלם אישר את "IA" במאי, למרות שסידור התותחים המשניים התברר כנתון במחלוקת, ובדצמבר הוגשה גרסה נוספת, "7D", שהעבירה שמונה מהתותחים לצריחים תאומים ואימצה מערכת הגנה תת-מימית משופרת, אשר הקייזר אישר ב-7 בינואר 1904. תוכניות אלו שובשו מיד כאשר נודע לגרמנים על המאפיינים של סדרת לורד נלסון, אשר נשאו סוללה משנית של עשרה תותחי 9.2 אינץ' (230 מ"מ), והערכות לגבי הסדרה הבאה של אוניות מערכה, שהיו אמורות לשאת חימוש חזק עוד יותר. המשמעות היא ש-"7D" לא יספיק להתמודד עם הדור הבא של ספינות קרב בריטיות, וצוות התכנון יצטרך להתחיל מחדש.
תכנון > הצעות לרק תותחים גדולים

גרסאות עם שישה צריחים עם זוג תותחי 21 ס"מ, יחד עם אוניות המערכה הגרמניות הראשונות עם תותחים גדולים; אלה כללו סוללה של שמונה תותחי 28 ס"מ, ארבעה בצריחים תאומים סטנדרטיים והשאר בצריחים עם תותח יחיד. וילהלם אישר את גרסת התותחים הגדולים ב-18 במרץ 1905, ולאחר מכן בוצע חידוד עיצובי נוסף, שכלל הגדלת רוחב האונייה, ארגון מחדש של הסוללה המשנית של שמונה תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ'), וצריחים משופרים עבור תותחי הסוללה הראשיים. הקייזר ניסה שוב להתערב בתהליך התכנון לאחר שנודע לו על אוניות המערכה מסדרת רגינה אלנה, שהיו מסוגלות להגיע למהירות של 22 קשרים (41 קמ"ש); הוא לחץ על הצי לבנות כלי שיט דומה, באותם קווים כמו הסוג שהציע ב-1903. אדמירל אלפרד פון טירפיץ ציין כי מיזוג קטגוריות אוניות המערכה והסיירות המשוריינות לא יתאפשר על פי חוק הצי משנת 1900, וכי משרד הבנייה היה עסוק מדי בפרויקטים אחרים מכדי לקחת על עצמו עוד אחד.
בתקופה זו פעל טירפיץ להבטחת חקיקתו של חוק הצי הבא; הוא ביקש במקור שש אוניות מערכה חדשות ושש סיירות משוריינות, יחד עם מספר ספינות קטנות יותר שונות. כשתכנוני אוניות ראשה המשיכו לגדול בגודלם ובעוצמתם, העלות שלהם עלתה מעלה. התנגדות להגדלות התקציב של הרייכסטאג אילץ את טירפיץ לצמצם את בקשתו לשש סיירות משוריינות - שאחת מהן הייתה אמורה להיות מוצבת בעתודה - ו-48 ספינות טורפדו, תוך שהוא מסיר לחלוטין את בקשתו לאוניות מערכה חדשות; ההצעה המופחתת התקבלה בהצבעה ב-19 במאי 1906 כתיקון הראשון לחוק הצי. שבוע לאחר העברת התיקון, הוקצו לצי כספים עבור שתי אוניות מערכה בדחי של 18,000 טון וסיירת משוריינת בדחי של 15,000 טון. כמו כן סופקו כספים להרחבת תעלת קייזר וילהלם ולהגדלת מתקני המזח כדי להכיל את הספינות הגדולות יותר.
צוות התכנון המשיך לשכלל את הספינה החדשה, ועד ספטמבר 1905 הוצעו כמה גרסאות, כולל "F", שהחליפה את ארבעת הצריחים בעלי התותח היחיד במספר שווה של צריחים עם זוג תותחים. גם תותחי ה-17 ס"מ הוחלפו ב-12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') על בסיס שהם הציעו קצב אש גבוה בהרבה. מערכת הגנה תת-ימית משופרת אומצה גם כן, וכתוצאה מכך העיצוב נסגר כ"G", שאושר ב-4 באוקטובר. סידורים פנימיים של מחסני התחמושת וחדרי הדוודים הביאו ל-"G2", בעוד שניסיון להעביר את כל צריחי התותחים לצד הרוחב הוצג כ-"G3", אך זה התברר כלא ישים. "G2" נבחר להמשך עידון, והפך ל"G7" ולאחר מכן ל-"G7b", שהקייזר אישר ב-3 במרץ 1906. הסידור הראשוני עם שלוש ארובות שונה לשתיים בלבד, וחרטום חדש שולב, שהבטיחה את אישור הקייזר ב-14 באפריל בתור "G7d". בניית כלי השיט הראשון אושרה ב-31 במאי; חבר נוסף נוסף זמן קצר לאחר מכן, עם שניים נוספים שהוסמכו לתוכנית הבנייה של 1907.
מפרטים > מאפיינים כלליים

האוניות היו באורך 146.1 מטרים (479 רגל 4 אינץ'), רוחב 26.9 מטרים (88 רגל 3 אינץ'), והיה להן שוקע של 8.9 מטרים (29 רגל 2 אינץ'). לאניות היה יחס אורך לרוחב של 5.45, שהיה "עיקש" במקצת בהשוואה לעיצובים מאותה תקופה. במידה מסוימת, הרוחב הגדול מהרגיל נבע מארבעת צריחי הכנפיים, שהצריכו גוף רחב יותר. הדחק האוניות היה 18,873 טונה מטרית (18,575 טונות ארוכות) עם בתפוסה סטנדרטית, ו-20,535 טונה מטרית (20,211 טונות ארוכות) במעמס מלא. לאניות היו תשעה עשר תאים אטומים למים, למעט נסאו, שהיו בה רק שש עשרה. לכל ארבע האוניות הייתה תחתית כפולה עבור שמונים ושמונה אחוזים מהשדרית. ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים שהותקנו זה לצד זה. הספינות נשאו מספר סירות, כולל סירת כלונסאות, שלוש דוברות של אדמירל, שני שיגורים, שני חותכים ושתי סירות. הצוותים הסטנדרטיים של הספינות מנו 40 קצינים ו-968 מלחים; בזמן ששירתו כספינות דגל של השייטת, הן תוגברו ב-13 קצינים ו-66 מלחים, וכספינות דגל של הפלגה, הן תוגברו עם 2 קצינים ו-23 מלחים.
כפי שתוכנן, האוניות לא התמודדו טוב במיוחד, אפילו בים שקט, ותנועתן הייתה נוקשה למדי. הספינות חוו סבסוב קשה עקב משקלם של צריחי הכנפיים. צריחי הכנפיים הכבדים גרמו לאוניות להיות בעלות גובה מטאצנטרי גדול, מה שאמור היה להפוך אותן למשטחי תותחים יציבים מאוד, אך תקופת הגלגול שלהן התבררה כתואמת לזו של גלי הים הצפוני הממוצעת. מאוחר יותר נוספו שדרית הגלגול, מה שעזר להפחית את בעיית הגלגול. למרות הנטייה להתגלגל, אוניות הסדרה היו ניתנות לתמרון והיה להן רדיוס סיבוב קטן. הם ספגו אובדן מהירות קל בים סוער, אך עד 70 אחוז בהגה קשה. שדרית הגלגול שהותאמו כדי לשפר את הטיפול גרמו לחלק מאובדן המהירות בהגה קשה.
מפרטים > הנעה

הצי הקיסרי הגרמני אימץ את מנועי הטורבינה המתקדמים של פארסונס ששימשו את הדרדנוטים הבריטיות, בעיקר בשל ההתנגדות של טירפיץ ושל מחלקת הבנייה של הצי. ב-1905 הצהיר האחרון כי "השימוש בטורבינות בספינות מלחמה כבדות אינו מומלץ". החלטה זו התבססה אך ורק על עלות: באותה עת, פארסונס החזיקה במונופול על טורבינות קיטור ודרשה עמלת תמלוגים של מיליון מארק עבור כל מנוע טורבינה שיוצר. חברות גרמניות לא היו מוכנות להתחיל בייצור של טורבינות בקנה מידה גדול עד 1910.
לפיכך, סדרת נסאו שמרה על שלושה מנועי קיטור אנכיים תלת-דרגתיים ו-3 צילינדרים, כל אחד בחדר המכונות שלו, כאשר כל אחד מהם מניע מדחף בעל 3 להבים בקוטר 5 מ' (16 רגל). קיטור למנועים סופק על ידי שנים-עשר דוודי צינור מים שולץ-ת'ורניקרופט שחולקו לשלושה חדרי דוודים. צריחי הכנפיים ומחסני התחמושת שלהם חילקו עוד יותר את המכונות לשלוש קבוצות מופרדות, ובכך הגדילו את יכולת ההישרדות. הדוודים הועברו לזוג ארובות. מערכת ההנעה דורגה ב-22,000 כוחות סוס למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש), למרות שבשירות, כל ארבע האוניות חרגו מהנתונים הללו בפער גדול. תפוקת הכוח נעה בין 26,244–28,117 כוחות סוס, עם מהירויות מרבית של 20–20.2 קשרים (37–37.4 קמ"ש). לשם השוואה, טורבינות הקיטור של דרדנוט סיפקו מהירות מדורגת של 21 קשרים (39 קמ"ש). הספק החשמל סופק על ידי שמונה גנרטורים טורבו, שהפיקו 1,280 קילוואט (1,720 כוחות סוס) ב-225 וולט.
לאוניות הייתה קיבולת רגילה של 950 טון של פחם, אם כי במעמס מלא הם יכלו לשאת עד 2,700 טון. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), הספינות יכלו להפליג לאורך 9,400 מיילים ימיים (17,400 ק"מ); הגדלת המהירות ל-12 קשרים (22 קמ"ש) הפחיתו את הטווח שלהם ל-8,300 מיילים ימיים (15,400 ק"מ), ובמהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש) רדיוס הפעולה שלהם ירד משמעותית, ל-4,700 מיילים ימיים (8,700 ק"מ). תוך כדי הפלגה במהירות 19 קשרים (35 קמ"ש), הספינות יכלו להפליג לטווח של 2,800 מיילים ימיים (5,200 ק"מ). בשנת 1915 הותקנו הדוודים מבוססי נפט כהשלמה, יחד עם אחסון ל-160 טון של מזוט; זה אפשר לרסס נפט על הפחם כדי לשפר את קצב הבעירה.
מפרטים > חימוש

המנועים התלת-דרגתיים האנכיים תפסו מקום רב שאחרת היה יכול לשמש למחסני תחמושת. ללא קיבולת מחסנים מספקת כדי לתמוך בצריחי ירי על קו מרכז האונייה, המתכננים נאלצו לפזר שישה צריחים דו-תותחים בתצורת משושה יוצאת דופן. שני צריחים תאומים הורכבו מלפנים ומאחור (אחד בכל קצה), ושניים הורכבו על כל צד של הספינה. בירי ישירות קדימה ואחורה, האוניות יכלו לירות משישה תותחים ובירי לרוחב הספינה היה ניתן לירות משמונה תותחים; זו הייתה אותה יכולת תאורטית כמו דרדנוט, אבל האוניות מסדרת נסאו דרשו שני תותחים נוספים כדי להשיג זאת. המעצבים הגרמנים סברו שהסדר זה סיפק עתודה שימושית של תותחים כבדים שהיו מוגנים מאש האויב. בעוד שההסדר היה נפוץ יחסית עם ספינות קרב סמי-דרדנוט, הצי הנוסף היחיד שאימץ אותו בדרדנוטים שלהם היו היפנים עם בסדרת קוואצ'י.
כל ספינה נשאה 12 תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') SK L/45. צריחי הכנפיים היו תושבות Drh LC/1906, וכך גם הצריחים בקו האמצע בשתי האוניות הראשונות של הכיתה, נסאו ווסטפאלן. פוזן וריינלנד נשאו את תותחי קו האמצע שלהם בצריחי Drh LC/1907, בעלי תא מטען ארוך יותר מהתכנון של LC/1906. צריחי Drh LC/1906 ותותחי 28 ס"מ SK/L45 תוכננו במיוחד עבור הדרדנוטים הגרמניות החדשות בשנת 1907. שתי התוספות אפשרו הגבהה עד 20 מעלות, אבל תושבות LC/1907 יכלו להנמיך שתי מעלות נוספות, עד -8. מחסני המטענים ההודפים העיקריים של הסוללה הוצבו מעל חדרי פגזים, למעט צריחי קו האמצע של נסאו ווסטפאלן. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 666 פאונד, עם מטען הודף קדמי במשקל 24 ק"ג (52.9 פאונד) בשקיות משי ומטען ראשי במארז פליז במשקל 75 ק"ג (165.3 פאונד). התותחים ירו את הפגזים במהירות לוע של 855 מטר לשנייה (2,810 רגל לשנייה) והיה להם טווח מקסימלי של 20,500 מ' (67,300 רגל).
החימוש המשני של הספינות כלל 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, שהותקנו בנפרד בקזמטים. שישה מהם הוצבו משני צדי הספינה בגובה הסיפון הראשי משני צדדי הרוחב. תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון בקצב של 4 עד 5 לדקה. התותחים יכלו להנמיך ל-7 מעלות ולהגביה ל-20 מעלות, לטווח מקסימלי של 13,500 מטרים (14,800 יארד). הפגזים שקלו 51 קילוגרם (112 ליברות) ונורו במהירות לוע של 735 מטר לשנייה (2,410 רגל לשנייה). התותחים הוגבהו וסובבו ידנית.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הספינות נשאו גם 16 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45, גם בקזמטים. ארבעה מהם היו בספונסונים לפני הסוללה הראשית, שניים משני הצדדים. ארבעה נוספים היו במבנה העילי הקדמי, וארבעה האחרים היו בספונסונים בירכתיים. תותחים אלו ירו קליעים במשקל 22 ק"ג לטווח 2,133 רגל לשנייה (650 מטר לשנייה), וניתן לסובב אותם עד 25 מעלות לטווח מקסימלי של 10,500 יארד (9,600 מ'). לאחר 1915, שני תותחי 8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו בשני תותחי נ"מ 8.8 ס"מ, ובין השנים 1916 ו-1917, 12 תותחי ה-8.8 ס"מ הנותרים בקזמטים הוסרו. תותחי נ"מ אלו ירו קליעים מעט קלים יותר במשקל 21.2 פאונד, ב-2,510 רגל/שנייה (765 מטר/שנייה). ניתן להגביה אותם ל-45 מעלות והם יכלו לפגוע במטרות בטווח של 12,900 יארד (11,800 מ') משם.
אוניות הסדרה היו חמושות גם בשש צינורות טורפדו 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים. צינור אחד הורכב בחרטום, אחר בירכתיים, ושניים בכל צד רחב, בשני קצוות מחיצת הטורפדו. אלה סופקו עם טורפדו C/06D; היה להם טווח של 6,300 מ' (20,700 רגל) עם מהירות של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש), והם נשאו ראש נפץ במשקל 122.6 ק"ג (270 פאונד). ניתן היה לסובב את צינור החרטום שלושים מעלות לשני הצדדים ואת צינורות הרוחב ניתן היה לכוון שלושים מעלות קדימה ושישים מעלות אחורה.
מפרטים > שריון

אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ. פריסת השריון הבסיסית חילקה את הספינות לשלושה חלקים: החרטום, הירכתיים והמצודה המרכזית, כשהאחרון משתרע מקדמת האונייה לאחורי הסוללה הראשית. המצודה הייתה מורכבת מהחלק העיקרי של שריון החגורה, המחובר בשני קצותיו על ידי מחיצות משוריינות רוחביות, ונתמך על ידי שריון סיפון מעוקל בגובה אמצע הסיפון. הוא הגן על האזורים החיוניים באוניות, כולל חללי מכונות ההנעה ומחסני התחמושת שלהן. משני קצות המצודה, עובי החגורה הצטמצם במידה ניכרת והסיפון הורד לגובה קו המים קדימה, אם כי מאחור הוא נשאר בגובה אמצע הסיפון. הצורך בהגנה תת-מימית משופרת הוכח במהלך מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905, שבמהלכה נפגעו מספר אוניות מערכה משני הצדדים קשות או הוטבעו על ידי מוקשים ימיים וטרפדות; חשיבות רבה הייתה גם הנזק החמור לאוניית המערכה SMS קייזר פרידריך השלישי בשנת 1901 לאחר שפגעה בסלע לא ידוע.
החלק העיקרי של שריון החגורה היה בעובי 29 ס"מ (11.5 אינץ') לגובה של 1.2 מ' (4 רגל), גדל ל-30 ס"מ (11.8 אינץ') לצד חדרי המכונות, אם כי הצטמצם ל-17 ס"מ (6.7 אינץ') בקצה התחתון, שהיה 1.60 מ' (5.25 רגל) מתחת לקו המים. הוא גם הצטמצם בקצה העליון ל-16 ס"מ (6.3 אינץ') ברמת הסיפון העליון. לכיוון החרטום, הוא הצטמצם ל-14 ס"מ (5.5 אינץ') ואז ל-10 ס"מ (4 אינץ'). מאחורי המצודה הצטמצמה החגורה ל-13 ס"מ (5 אינץ') עד 9 ס"מ (3.5 אינץ') לפני שהסתיים במחיצה רוחבית אחרת שגם היא הייתה בעובי 9 ס"מ. מאחורי החגורה הראשית הייתה מחיצת טורפדו בעובי 3 סנטימטרים (1.2 אינץ'); היה קושי מסוים בהרכבת מחיצת הטורפדו, בשל ארבעת צריחי הכנפיים והברבטים שלהם, שתפסו מקום ניכר קרוב לקצה גוף הספינה. סוללת הקזמט, הממוקמת ישירות מעל החלק המרכזי של החגורה, הייתה מוגנת על ידי לוח שריון בעובי 16 ס"מ. חלק זה של שריון הצד היה גם מכוסה משני קצותיו על ידי מחיצה שהייתה בעובי 2 ס"מ (0.8 אינץ').
סיפון השריון הראשי של הספינות היה בעובי 3.8 ס"מ (1.5 אינץ') במצודה המרכזית, ודפנות הסיפון היו משופעות כלפי מטה כדי להתחבר לקצה התחתון של החגורה. החלק המשופע גדל בעוביו ל-5.8 ס"מ (2.3 אינץ'), והתא שנוצר שימש כבונקר פחם, שיספק הגנה נוספת לחלק הפנימי של הספינות כאשר הבונקרים היו מלאים. תאים משני צידי מחיצת הטורפדו, שהיו ממוקמים לאחור כ-4 מ' (13 רגל), שימשו באופן דומה לאחסון פחם. בקטעי החרטום והירכתיים עובו הסיפון ל-5.6 ס"מ (2.2 אינץ'); הוא הוגדל עוד יותר ל-8.1 ס"מ (3.2 פנימה) מעל תא ההיגוי. סיפון החזוי היה 2.5 – 3.0 ס"מ (1 – 1.2 אינץ') מעל הסוללה המשנית ו-2 עד 3 ס"מ מעל מחיצת הטורפדו.
למגדל הניווט הקדמי היה גג בעובי 8 סנטימטרים (3.1 אינץ'); הצדדים היו בעובי 30 ס"מ. בראש מגדל הניווט היה מגדל הפיקוח הקטן יותר של התותחנים, שהיה לו פנים מעוקל בעובי 40 ס"מ (15.7 אינץ'). מגדל הנייוט האחורי היה פחות מוגן, עם גג בעובי 5 סנטימטרים (2 אינץ') וצדדים בעובי 20 ס"מ (7.9 אינץ'). בצריחי הסוללה הראשיים היו מגני תותחים בחזית בעובי 28 ס"מ, בצדדים לוחות בעובי 22 ס"מ (8.7 אינץ'), ולוחות אחוריים בעובי 26 ס"מ (10.25 אינץ') כדי לאזן את הצריחים. הגגות שלהם היו מורכבים משני חלקים: חלק קדמי משופע שהיה בעובי 9 ס"מ וחלק אחורי שטוח שהיה בעובי 6.1 ס"מ (2.4 אינץ'). הסוללה המשנית בקזמטים הייתה מוגנת על ידי החגורה העליונה והיו לה מגני תותחים בעובי 8 ס"מ; כל תותח חולק במסך רוחבי בעובי 2 ס"מ למניעת כניסת רסיסי פגז שעלולים לפגוע בתותח אחד לקזמט הסמוך. על האוניות הותקנו גם רשתות נגד טורפדו, אך אלו הוסרו לאחר 1916.
בנייה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נסאו | Kaiserliche Werft, וילהלמסהאפן | 22 ביולי 1907 | 7 במרץ 1908 | 1 באוקטובר 1909 |
| וסטפאלן | AG Weser, ברמן | 12 באוגוסט 1907 | 1 ביולי 1908 | 16 בנובמבר 1909 |
| ריינלנד | AG Vulcan, שטטין | 1 ביוני 1907 | 26 בספטמבר 1908 | 30 באפריל 1910 |
| פוזן | Germaniawerft, קיל | 11 ביוני 1907 | 12 בדצמבר 1908 | 31 במאי 1910 |