stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירזם

| --- | --- |
   
 מיקומו של מירזם בקבוצת הכוכבים כלב גדול
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  כלב גדול
 שמות נוספים:  מורזים, β בכלב גדול
 סוג:  ענק כחול
 בהירות נראית:  1.98 משתנה
 סיווג ספקטרלי:  B1 II-III
 עלייה ישרה:  06ʰ 22ᵐ 42ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏21.3″ ‏57′ ‏17°‏- מילי-שניות קשת בשנה
 משך מחזור השתנות:  (ראשי) 6 שעות
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  3.95- משתנה
 מרחק:  50 ± 500  שנות אור 15.33±153.3  פארסק
 רדיוס:  8-9 רדיוסי שמש
 מסה:  15 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 3,250 מהשמש
 טמפרטורה:  25,800 K
 מהירות סיבוב:  36 ק"מ/שנייה
 מהירות רדיאלית:  33.7±0.5 קילומטר לשנייה
 היסט:  6.62±0.22 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  −0.41 
 
מירזם או β בכלב גדול הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים כלב גדול, ואחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה. מקור השם הוא בערבית "אל-מורזים" - המבשר, שכן הוא זורח מעט לפני סיריוס ומבשר על זריחתו הצפויה.
אף על פי שבהירותו נמוכה מבהירותם של אדרה (ε בכלב גדול) ושל וזן (δ בכלב גדול), קיבל מירזם את ציון באייר β. נראה שהסיבה לכך היא שבאירופה אדרה ווזן נראים סמוך לאופק ובהירותם מועמת בעוד שמירזם נמצא גבוה ביחס אליהם ונראה בולט יותר.
מירזם נמצא בבועה המקומית על זרוע אוריון שבשביל החלב.
מאפיינים

מירזם הוא ענק כחול מסיווג ספקטרלי B1 במרחק של כ-500 שנות אור. מסתו היא כ-15 מסות שמש ורדיוסו גדול בערך פי 8 מרדיוס השמש. עוצמת ההארה שלו באור נראה היא פי 3,250 מעוצמת ההארה של השמש, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה שלו - כ-25,800 קלווין רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 34,000 מהשמש.
הכוכב הוא כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ועוצמת ההארה שלו משתנה בכ-10% - כרבע דרגת בהירות. להשתנות ההארה יש מספר מחזורים במקביל כך שגרף עוצמת ההשתנות מורכב וקשה לניתוח. המחזור הראשי של ההשתנות הוא בן כ-6 שעות. סיבת ההשתנות היא התכווצות והתנפחות של פני הכוכב כתוצאה מחוסר יציבות של תהליכי היתוך המימן.
למעשה תהליך היתוך המימן עבר מליבת הכוכב לשכבות חיצוניות יותר והוא נמצא לקראת סיומו ומעבר לשלב של היתוך הליום ליסודות כבדים יותר. בשל מסתו הגדולה צפוי הכוכב לסיים את חייו בסופרנובה.
מכאן הדרך

מכאן הדרך הוא אלבומו העשירי של דני סנדרסון, שיצא בשנת 2017.
רקע

העבודה על האלבום הייתה שונה מכל אלבומיו הקודמים של סנדרסון, ונעשתה בשיטת ה"איסוף", כפי שהוא מכנה אותה. כמחצית משירי האלבום שוחררו כסינגלים בין השנים 2012 ל-2016, מיד לאחר הקלטתם, בעוד האלבום השלם רוקם עור וגידים. במהלך תקופה זו עזבו תמר אייזנמן, יותם בן חורין ורוית הראל את הלהקה המלווה של סנדרסון, ואת מקומם תפסו הילי בוימל, מיקי ורשאי ואורית שלום. שירי האלבום מבוצעים על ידי ההרכבים השונים שהתקיימו לאורך התקופה.
בעוד שהסגנון המוזיקלי דומה לאלבומיו הקודמים, מילות השירים מציגות פן יותר אישי ופרטי של סנדרסון, והאלבום כולל פחות שירים הומוריסטיים ושירי "סאגה" עלילתיים. שיר הנושא, "מכאן הדרך", מוקדש לנכדו של סנדרסון. האלבום גם כולל, לראשונה מאז "הלא נודע", קטע אינסטרומנטלי בשם "קוזה נוסטרה" המתבסס על המוזיקה האיטלקית.
לאלבום צורף כבונוס השיר "לכל אחד יש כוכב", שהוקלט ב-1995 בזמן שידורה של תוכנית האירוח שסנדרסון הגיש.
האלבום התקבל באהדה על ידי המבקרים.
רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון.
| מכאן הדרך> מס' | מכאן הדרך> שם | מכאן הדרך> משך | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  | מכאן הדרך>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | בוכה וגם צוחק  | 2:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | לא כדאי לי  | 3:16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | עמק המסתור  | 4:00 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | האיש עם הכובע  | 3:26 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | תתני לו להסביר  | 3:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | קוזה נוסטרה  | 2:33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | מקנא בציפורים  | 3:08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | גורל שדוד  | 3:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | להציל את העולם  | 3:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | מכאן הדרך  | 3:10 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | לכל אחד יש כוכב (בונוס)   | 2:18 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 35:11 |  |  |  |  |  |  |  |
משתתפי האלבום

דני סנדרסון - מילים, לחן, גיטרות ושירה
כפיר בן ליש - גיטרה אקוסטית ושירה
הילי בוימל - גיטרה חשמלית ושירה בשירים "לא כדאי לי", "עמק המסתור", "האיש עם הכובע", "תתני לו להסביר", "קוזה נוסטרה", "מקנא בציפורים", "גורל שדוד" ו"להציל את העולם"
מיקי ורשאי - בס ושירה בשירים "לא כדאי לי", "עמק המסתור", "האיש עם הכובע", "תתני לו להסביר", "קוזה נוסטרה", "מקנא בציפורים", "גורל שדוד" ו"להציל את העולם"
אורית שלום - שירה בשירים "לא כדאי לי", "עמק המסתור", "האיש עם הכובע", "תתני לו להסביר", "קוזה נוסטרה", "מקנא בציפורים", "גורל שדוד" ו"להציל את העולם"
עידו זלזניק - קלידים ושירה בשירים "לא כדאי לי", "עמק המסתור", "האיש עם הכובע", "תתני לו להסביר", "קוזה נוסטרה", "מקנא בציפורים", "גורל שדוד", "להציל את העולם" ו"מכאן הדרך"
אמיר ברסלר - תופים בשירים "עמק המסתור", "האיש עם הכובע", "תתני לו להסביר" ו"קוזה נוסטרה"
תמר אייזנמן - גיטרה ושירה בשירים "בוכה וגם צוחק" ו"מכאן הדרך"
יותם בן חורין - בס ושירה בשירים "בוכה וגם צוחק" ו"מכאן הדרך"
שי וצר - תופים בשירים ""בוכה וגם צוחק", "לא כדאי לי", "מקנא בציפורים", "גורל שדוד", "להציל את העולם" ו"מכאן הדרך"
רוית הראל - שירה בשירים "בוכה וגם צוחק" ו"מכאן הדרך"
שאול עשת - קלידים בשיר "בוכה וגם צוחק"
משתתפי האלבום > נגנים נוספים

מאיה בלזיצמן - צ'לו בשירים "לא כדאי לי" ו"גורל שדוד"
אבנר קלמר - כינור בשירים "קוזה נוסטרה" ו"גורל שדוד"
יוליה קליין - כינור בשיר "גורל שדוד"
גליה חי - ויולה בשיר "גורל שדוד"
מתן גוב ארי - פלוגהורן בשיר "לא כדאי לי"
בוריס מרצ'ינובסקי - אקורדיון בשיר "קוזה נוסטרה"
שלומי אלון - סקסופון טנור ובריטון בשיר "להציל את העולם"
ספי ציזלינג - חצוצרה בשיר "להציל את העולם"
יאיר סלוצקי - טרומבון בשיר "להציל את העולם"
נאור דיין - גיטרה בשיר "לכל אחד יש כוכב"
רועי זוארץ - קלידים בשיר "לכל אחד יש כוכב"
יקי לוי - תופים בשיר "לכל אחד יש כוכב"
מייקל לרנר (רב)

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1943 ניוארק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 באוגוסט 2024 (בגיל 81) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  Weequahic High School  אוניברסיטת קולומביה  New College of California 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 באוגוסט 2024 
 מעסיק:  Beyt Tikkun Synagogue, תיקון, Sonoma State University 
 
הרב מייקל לרנר (באנגלית: Michael Lerner;‏ 7 בפברואר 1943 –  28 באוגוסט 2024) היה אקטיביסט יהודי-אמריקאי, רב ומחבר פורה. מייסד כתב העת "תיקון" (Tikkun) של התנועה להתחדשות יהודית שעליה הוא נמנה, ועורכו מאז הקמתו ב-1986 ועד פטירתו.
ביוגרפיה > משפחה והשכלה

מייקל לרנר נולד וגדל בניוארק, ניו ג'רזי. הוא גדל במשפחה ציונית. אביו היה שופט, אמו יועצת לפוליטיקאים. בביתו עברו סנטורים וחברי קונגרס. על מכתב ההמלצה שלו למכללה חתם הנשיא ג'ון קנדי. בצעירותו הוא למד בבית ספר פרטי שאותו אפיין כבעל "מחויבות לנצרות". הוא אמנם כתב שהוא מעריך את "היופי והחוכמה העצומים של הנצרות שאליה נחשף", אבל הוא גם חש מבודד מבחינה דתית, כילדם של ציונים נלהבים שלמד בבית הספר העברי שלוש פעמים בשבוע. לפי בקשתו, בכיתה ז' עבר לבית ספר ציבורי בשכונת ויקואהיק בניוארק, שם מקרב בני גילו היו, להערכתו, כ-80% יהודים. הוא סיים את בית הספר התיכון בשנת 1960. לרנר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1972 הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1977 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית/חברתית ממכון רייט בברקלי. לרנר היה נשוי לנאן פינק עד 1991, והתחתן עם דבורה קון ביולי 1998, התגרש ב-2014 ולאחר מכן נישא בשנית לקאט זאוויס ב-2015. בנו הבכור עלה לישראל ושירת בצה"ל.
ביוגרפיה > פעיל חברתי

בהיותו בברקלי, לרנר הפך למנהיג בתנועת הסטודנטים של ברקלי ובתנועת חופש הביטוי, הוא היה יו"ר איגוד הסטודנטים החופשי ויו"ר מ-1966 עד 1968 של סניף ברקלי של ארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית. לאחר לאחר שסיים את לימודיו הוא עבד כעוזר פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון ולימד אתיקה, פילוסופיה חברתית ופוליטית ופילוסופיה של ספרות ותרבות.
ב-17 בפברואר 1970 השתתף בהפגנה במחאה על פסקי הדין במשפט "השבעה משיקגו" שהפכה לאלימה, אף על פי שלרנר דגל באי-אלימות, לרנר ואחרים נעצרו והואשמו בהסתה להתפרעות. לרנר ושותפיו נודעו בשם "השבעה מסיאטל". במהלך משפטם, מנהל ה-FBI, ג'יי אדגר הובר, פרסם הצהרה פומבית (שחזרה על עצמה ברדיו ובטלוויזיה) שתיארה את לרנר כ"אחד הפושעים המסוכנים ביותר באמריקה", אף על פי שמעולם לא עסק בשום מעשה אלימות. סוכנים פדרליים שהעידו במשפט הודו מאוחר יותר כי מילאו תפקיד מרכזי בעידוד האלימות ובעקבותיה המהומות בהפגנה. המשפט הגיע לשיאו בקטטה באולם בית המשפט (שבמהלכה היה לרנר הנאשם היחיד שנותר בישיבה), והשופט שלח את הנאשמים לכלא בשל ביזיון בית המשפט. לרנר הועבר לכלא פדרלי, שם שהה מספר חודשים לפני שבית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הרשעתו בשל בזיון בית המשפט והורה לשחררו. האישומים העיקריים הקשורים להתפרעות בוטלו לאחר מכן על ידי הממשלה הפדרלית לאחר שנחשפה פרשת ווטרגייט, וממשל ריצ'רד ניקסון החליט למנוע את חשיפת דרכי הטיפול שלו בפעילים דוגמת לרנר. בינתיים, בית המחוקקים של מדינת וושינגטון העביר חוק, המכונה בדרך כלל "חוק לרנר", שאסר על אוניברסיטת וושינגטון להעסיק כל אדם "שעשוי לעסוק בפעילות פוליטית בלתי חוקית", והחוזה של לרנר לא חודש (החוק בוטל מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בוושינגטון).
בתקופה זו נפגש לרנר מספר פעמים עם המתאגרף מוחמד עלי, שהיה פעיל גם בתנועה נגד מלחמת וייטנאם, במפגשים נגד המלחמה שארגן לרנר. השניים מעולם לא נפגשו או דיברו שוב לאחר תקופה זו, אם כי בשנת 1995 קיבל לרנר מכתב מעלי המביע הערכה על הספר שכתב לרנר יחד עם קורנל ווסט, "יהודים ושחורים: תנו לריפוי להתחיל". ללרנר נודע גם מעורך דינו של עלי שעלי היה "מעריץ גדול" של עבודתו של הרב וכי עלי באמת מצטער על כך שלא יצר קשר נוסף עם לרנר במהלך שני העשורים האחרונים. עלי ואשתו התכוונו לעשות זאת פעמים רבות ופשוט לא פעלו.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

לאחר שסיים את הדוקטורט שלו. לרנר עבר להרטפורד, קונטיקט, שם שימש כפרופסור לפילוסופיה בטריניטי קולג' עד 1975, אז חזר לברקלי, הצטרף לפקולטה באוניברסיטת קליפורניה ולימד משפטים וכלכלה עד 1976, כאשר קיבל תפקיד באוניברסיטת סונומה סטייט לשנה אחת. בינתיים הוא השלים דוקטורט שני. בשנת 1977, בפסיכולוגיה חברתית/קלינית במכון רייט בברקלי.
בשנת 1976 הקים לרנר את המכון לעבודה ולבריאות הנפש כדי לעשות מחקר על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית. ב-1979 הוא קיבל מענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש כדי להכשיר פעילי איגודי עובדים לפעול למניעה של הפרעות נפשיות, ובמקביל הרחיב את מחקרו הקודם על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית.
כתיבתו משקפת טרנספוזיציה של ניתוח פסיכולוגי גם לכלכלה, הוא הסביר: "ההתמקדות בכסף ובכוח עשויה לעשות פלאים בשוק, אבל היא יוצרת משבר אדיר בחברה שלנו. אנשים שבזבזו כל היום ללמוד איך למכור את עצמם ולעשות מניפולציות על אחרים, לא נמצאים בעמדה ליצור חברויות מתמשכות או מערכות יחסים אינטימיות... אמריקאים רבים רעבים לחברה מסוג אחר - כזו המבוססת על עקרונות של אכפתיות, רגישות אתית ורוחנית וסולידריות קהילתית. הצורך שלהם במשמעות עז בדיוק כמו הצורך שלהם בביטחון כלכלי".
ביוגרפיה > כתב העת "תיקון"

לאחר שכיהן במשך חמש שנים כדיקן של בית הספר לתארים מתקדמים לפסיכולוגיה בניו קולג' של קליפורניה בסן פרנסיסקו, לרנר ורעייתו ייסדו ב-1986 כתב עת לביקורת פוליטית, תרבותית וחברתית בשם "תיקון". כתב העת הוקם מתוך כוונה לאתגר את השמאל על חוסר יכולתו להבין את מרכזיותם של דאגות דתיות ורוחניות בחייהם של אמריקאים רבים.
עם העורך, חברו פיטר גייבל, לרנר פיתח את האסכולה "פוליטיקה של משמעות": שהאמריקאים רעבים לא רק לביטחון חומרי אלא גם לחיים הקשורים למשמעות עליונה כלשהי, וכי הכישלון של התנועות הליברליות והפרוגרסיביות לזכות בתמיכת הרוב העקבית התבססה על חוסר יכולתם להבין את הרעב הזה ולטפל בו על ידי הצגת לאמריקאים ולעובדים בעלי הכנסה בינונית בחברות תעשייתיות מתקדמות אחרות שהערכים של השוק התחרותי והשורה התחתונה של כסף וכוח הם הכוח הבסיסי. בשנת 1993, הגברת הראשונה הילרי קלינטון כללה את "הפוליטיקה של המשמעות" בסינתזה של הפילוסופיה הפוליטית והחברתית שהיא יצרה.
בשנת 2002 ארגנה לרנר קבוצה בשם קהילת "תיקון" בקרב קוראי המגזין ושותפים לחזון שלו.
ביוגרפיה > הכשרה לרבנות

לרנר קיבל הסמכה לרבנות בשנת 1995, באמצעות שלושה רבנים אורתודוקסים. הוא הקים את בית הכנסת 'בית תיקון' שהפך להתגלמות של מה שהוא תיאר כ"נאו-חסידות", כשהוא רודף בלהט אחר הממד הרוחני של התפילות במקום למהר ולסיים אותן. המטרה, הוא התעקש, היא להתחבר לאלוהים, לא פשוט לקרוא כל תפילה בסידור. בית הכנסת שלו גדל, לדברי החברים, לא רק בגלל נכונותו של לרנר להתייחס ברצינות למסר הצדק החברתי של הנביאים, אלא גם משום שהחוויה בפועל של מעורבות בתפילה, מדיטציה, שירה וריקודים בבית הכנסת הפכה לחוויה אקסטטית של התעלות עבור רבים מאלה שהשתתפו בה. ספרו של לרנר Jewish Renewal: A Path to Healing and Transformation משנת 1994 בהוצאת HarperCollins, הפך לרב מכר וקירב אלפי צעירים לתנועת ההתחדשות היהודית.
עמדותיו > יהדות חיובית

לרנר היה חבר ופעיל בתנועה להתחדשות יהודית, שאותה הוא מתאר כ"יהדות חיובית", ודוחה את מה שהוא מחשיב כפירושים אתנוצנטריים לתורה. פרסומיו מקדמים פלורליזם דתי וגישות פרוגרסיביות או ליברליות לבעיות פוליטיות. הוא, למשל, התבטא נגד התקפות על קהילות מהגרים בארצות הברית, וניסה לבנות גשרים עם מנהיגים נוצרים, בודהיסטים ומוסלמים סביב נושאים אלו.
קריאתו של לרנר לשינוי רוחני של החברה האמריקאית התבטאה לראשונה ב"תיקון" ולאחר מכן בספרו "הפוליטיקה של המשמעות". לרנר פיתח רעיונות אלה עוד יותר בספריו "Spirit Matters" ו-"The Left Hand of God".
בפברואר 2007 פרסם לרנר טור שכותרתו "אין אנטישמיות חדשה", ובו מתח ביקורת על כמה ארגונים יהודים אמריקאים על תיוג מבקרי ישראל כאנטישמים. במיוחד הוא מתח ביקורת על הליגה נגד השמצה ועל הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים של ישראל, שאותן אפיין כ"ישראל-יכולה-לעשות-לא-קולות לא נכונים בפוליטיקה האמריקאית". לרנר כתב כי המנטליות הזו, שמובילה תדיר להאשמות כי יהודים שמתנגדים למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים הם "יהודים שונאים את עצמם", מרחיקה צעירים יהודים ש"אומרים שהם לא יכולים יותר להזדהות עם יהדותם".
עמדותיו > הכיבוש הישראלי

לרנר התנגד נחרצות לכיבוש הישראלי בגדה המערבית ועזה, אותו הגדיר "לא מוסרי וטיפשי" והוסיף "לא שרדנו מתאי־הגזים כדי להיעשות המדכאים בעזה". עם הקמת כתב העת "תיקון", הפך לפעיל שלום ולמען פתרון שתי המדינות.
בדצמבר 1988 ארגן כנס לתמיכה בתהליך השלום, ואחר כך פרסם "תיקון" מודעת תמיכה במשא ומתן בין ישראל והארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. בין החותמים על המודעה היו אנשי רוח מאונברסיטאות פרינסטון, קולומביה וברקלי, בהם קארל ברנשטיין, אלן גינזבורג, נורמן ליר, ארתור מילר ופיליפ רות'.
בישראל ביקר פעמים רבות והיה בין תומכי תנועת "נתיבות שלום". ביוני 1989 ערך עבור "תיקון" ריאיון עם נביל שעת', שהיה באותה עת יו״ר הוועדה הפוליטית של המועצה הלאומית הפלסטינית. לרנר הציג לשעת' את נוסחת "תיקון" למדינה פלסטינית נטולת צבא, ושעת' אמר שהוא מסכים עקרונית. לרנר גם היה מיודד עם חוקר ומבקר ספרות הפלסטיני אדוארד סעיד.
בשנת 2001, לאחר שאמר שהוא תומך בזכות השיבה כחלק מהפתרון לסכסוך, פרסם אתר האינטרנט היהודי "מצדה 2000" דברים קשים נגד לרנר, בין השאר איומים ברצח נגדו על שהוא "תוקע סכין בגב האומה".
עמדותיו > ביקורת על אנטישמיות בשמאל

במשך שנים רבות, לרנר היה מבקר גלוי של אנטישמיות מודרנית, שלדעתו עלתה בקרב חלק מהשמאל. ב-1992 כתב את הספר "הסוציאליזם של השוטים: אנטישמיות בשמאל", שבו תיאר את האופן שבו השמאל מכחיש לעיתים קרובות את קיומה של אנטישמיות; הוא הגן על הציונות והבחין בין ביקורת לגיטימית על מדינת ישראל לבין אנטי-ישראליות ואנטישמיות; והציעו דרכים שבהן פרוגרסיבים יכולים להילחם באנטישמיות בשמאל.
ב-2001 העביר ביקורת על ועידת האו"ם נגד הגזענות שנערכה בדרבן, דרום אפריקה, על "חוסר האחריות מצד אלה בעולם הערבי ששאפו להפוך את ישראל לנושא המרכזי של הכינוס. בתמיכתן בהתנהגות קצרת רואי זו סייעו מדינות ערב לפוליטיקאים הימנים בישראל ובארצות הברית, שהפגיעה בשמו של המאבק בגזענות משחקת לידיהם".
ב-2003, מתח לרנר ביקורת על קואליציית המחאה ANSWER נגד מלחמת עיראק על האנטישמיות שלדעתו משתקפת ברטוריקה בהפגנות בחסות ANSWER.
ספריו

Surplus Powerlessness: The Psychodynamics of Everyday Life and the Psychology of Individual and Social Transformation (1986)
The Socialism of Fools: Anti-Semitism on the Left (1992)
Jewish Renewal: A Path to Healing and Transformation (1994)
Jews and Blacks: Let the Healing Begin (1995) – by Michael Lerner and Cornel West
The Politics of Meaning: Restoring Hope and Possibility in an Age of Cynicism (1996)
Spirit Matters: Global Healing and the Wisdom of the Soul (2000)
Healing Israel/Palestine: A Path to Peace and Reconciliation (2003)
The Geneva Accord: And Other Strategies for Healing the Israeli-Palestinian Conflict (2004)
The Left Hand of God (book)|The Left Hand of God: Taking Back Our Country from the Religious Right (2006)
ספריו > ספרים בעריכתו

Tikkun: To Heal, Repair, and Transform the World (1992) – edited by Michael Lerner
Best Contemporary Jewish Writing (2001) – edited by Michael Lerner
Best Jewish Writing 2002 (2002) – edited by Michael Lerner
Tikkun Reader: Twentieth Anniversary (2006) – edited by Michael Lerner
הערות שוליים

1 2 3 4  יעל גבירץ, בנדיט, חדשות, 7 ביולי 1989
1 2 3 4  אבי כצמן, עונת האינטלקטואלים, כותרת ראשית, 2 ביולי 1986
↑  Rick Anderson (4 במאי 2010). "'Seattle Seven' Vietnam Protester Michael Lerner's New War - in Israel and at Home". Seattle Weekly. אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2012. נבדק ב-4 בינואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Drummond, Tammerlin (8 ביוני 2016). "Muhammad Ali memorial: Berkeley rabbi will speak at service, per sports legend's wish". {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אלי שי, תיקון לגיטימציה של התענוג, חדשות, 13 במאי 1988
↑  רפאל מן, "הילד הרע" של יהודי אמריקה, מעריב, 19 באוגוסט 1988
↑  רויטרס, כאלף אנשי רוח יהודים בארה״ב קוראים ל״שיחות עכשיו" עם אש"ף, חדשות, 20 בדצמבר 1988
↑  יעקב אילון, ככל שהכרזות שמיר נעשו תוקפניות יותר  גברו מחיאות הכפיים, חדשות, 6 באפריל 1989
1 2  אלי שי, חלפני האינתיפאדה, חדשות, 30 ביוני 1989
↑  בני אבני, גיא בכור, פנחס ענברי, הפלססטיני הטוב, חדשות, 1 באפריל 1988
↑  יאיר שלג, איומים ברצח על רב אמריקאי, התומך בזכות השיבה, באתר הארץ, 22 במאי 2001
↑  מייקל לרנר, הניו יורק טיימס, הימין ניצח בדרבן, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2001
↑  נתן גוטמן, האשמות בארה"ב: יהודים יזמו את המלחמה בעיראק לטובת ישראל, באתר הארץ, 4 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264587805171  BIBSYS: 12002711  BnF: cb12775248v (data)  CiNii: DA08210313  GND: 1139721275  ISNI: 0000 0001 1480 2336  LCCN: n86102432  LNB: 000226735  NTA: 070946809  SNAC: w6sb4wtf  SUDOC: 088700801  VIAF: 113723670   WorldCat (עם VIAF): 113723670
מיג-27

מיג-27 (ברוסית Микоян МиГ-27, לפי קוד דיווח נאט"ו Flogger-D/J) הוא מטוס תקיפה בעל כנף בעלת גאומטריה משתנה שתוכנן ויוצר על ידי חברת מיג בברית המועצות. לאחר מספר שנים, התעשייה האווירית ההודית ייצרה גרסה של המטוס ברישיון. המיג-27 מבוסס על קודמו, המיג-23 שהוא מטוס יירוט, אך הוא מטוס בעל מאפיינים המסווגים אותו יותר כמפציץ לעומת מטוס קרב. כמו כן, המיג-27 לא זכה לתפוצה נרחבת מחוץ לרוסיה שלא כמו המיג-23. מטוס זה עודו בשימוש מבצעי בחילות האוויר של הודו, קזחסטן וסרי לנקה על תקן של מפציץ. כל מטוסי המיג-27 של חיל האוויר הרוסי והאוקראיני הוצאו מכלל שימוש.
תכנון ופיתוח

המיג-27 חולק את אותו השדרה כמו של קודמו, המיג-23, אלא שאף המטוס צר ומאורך יותר. האבטיפוס הראשון של המטוס, שכונה Mig-23BN זכה לביקורות שליליות. בעקבותיו באו שינויים נוספים בעיצוב ובתכנון המטוס שכללו פתחי יניקת אוויר פשוטים יותר, צינור פליטה קצר יותר, הסרת המכ"ם לטובת איזון המטוס וכן התקנת מד טווח לייזר ומערכת ביות מבוססת לייזר. בפי טייסי הניסוי, המטוס כונה "מרפסת" (בלקון ברוסית) שכן הוא אפשר צפייה בשדה ראייה רחב יותר. התכנון הראשוני עבר שינויים נוספים ושודרג כך שיכלול מערכת ניווט/תקיפה חדישה.
מאחר שהמיג-27 נועד לבצע את רוב המשימות שלו ברום טיס נמוך, פתחי יניקת האוויר וצינור הפליטה של המיג-23 הוסרו לטובת מבנה פשוט וקל יותר וכן כזה שמצריך פחות עבודות תחזוקה. כן הנסע שהותקן במטוס היה מסיבי יותר לעומת קודמו, כך שיוכל לנחות גם על מסלולי המראה בעלי איכות ירודה. כדי לענות לדרישות שהמטוס יהווה מטוס תקיפה לגובה נמוך, נעשו שיפורים נוספים בדגם הראשוני כדי שיוכל לשאת נשק מונחה, ואף נשק גרעיני כך שיעמוד בקו אחד עם שאר המפציצים ומטוסי התקיפה של העידן הסובייטי.
היסטוריה מבצעית

נעשה שימוש במטוסי מיג-27 בשלבים המאוחרים של מלחמת ברית המועצות באפגניסטן בשנים 1987-1989.
במערב, היו אנשי מודיעין ששגו ובילבלו בין מטוס זה לבין המיג-23. מחוץ לשטחי רוסיה וברית המועצות, המטוס נמכר רק למדינות הודו וסרי לנקה. בעבר המטוס היה פעיל בחיל האוויר הרוסי וחיל האוויר האוקראיני, אך לא בימינו.
היסטוריה מבצעית > סרי לנקה

המיג-27 נכנס לשירות בחיל האוויר של סרי לנקה בשנת 2000. עם פרוץ מלחמת האזרחים בסרי לנקה נעשה שימוש במטוס זה כמפציץ וכמטוס סיוע אווירי קרוב. באוגוסט 2000, מטוס מיג-27 התרסק בקרבת שדה התעופה הבינלאומי "קולמבו", בתקרית נהרג טייס המטוס האוקראיני. ביולי 2001 ארגון הטרור "טיגריסי השחרור של טאמיל אילם", פגעו בשני מטוסי מיג-27, אחד שהיה באוויר ושני שהיה על הקרקע. מיג-27 אחר התרסק לים ביוני 2004, ודגם אחר של המטוס התרסק במהלך טיסת אימון ב-13 בפברואר 2012. הטייס השתמש בכיסא המפלט והצליח להימלט מהמטוס ללא פגע.
היסטוריה מבצעית > הודו

ב-27 במאי 1999, לאחר התפתחות עימות צבאי בין הודו לפקיסטן, מטוס מיג-27 ומיג-21 של חיל האוויר ההודי הופלו מעל קשמיר בעת מתן סיוע אווירי לכוחות קרקע.
מאז שנת 2001, החיל איבד יותר מ-12 מטוסי מיג-27 בהתרסקויות. מסוף פברואר 2010, הודו קרקעה את כל צי מטוסי המיג-27 שברשותה שכלל 150 מטוסים. זאת לאחר התרסקות של מטוס מדגם זה ב-16 בפברואר 2010 מעל מערב בנגלדש. עלה חשד שתחזוקה לקויה מצד התעשייה האווירית ההודית היא זו שפגמה במנועי המטוס. מיג-27 נוסף התרסק בשטח הודו ב-27 בינואר 2015.
ב-13 ביוני 2016 מיג-27 נוסף של חיל האוויר ההודי התרסק, הפעם בשטח עירוני ולא בשטח פתוח. המטוס פגע בשני בתי מגורים, בהתרסקות נפגעו שלושה אזרחים אך הטייסים נטשו אותו בבטחה. המטוס היה דגם משודרג של המיג-27 של החיל.
היסטוריה מבצעית > קזחסטן

מטוסי המיג-27 נמצאים בשירות פעיל בחיל האוויר של קזחסטן.
מפרט טכני

צוות: טייס יחיד
אורך: 17.08 מטר
מוטת כנפיים:
עם כנפיים פרוסות: 13.97 מטר
עם כנפיים מקופלות: 7.78 מטר
גובה: 5 מטר
שטח כנף:
כנפיים פרוסות: 37.35 מטר רבוע
כנפיים מקופלות: 34.16 מטר רבוע
משקל ריק: 11,908 קילוגרמים
משקל עם מטען: 20,300 קילוגרמים
משקל עם מטען מרבי: 20,670 קילוגרמים
הנעה: מנוע טורבו-סילון R-29-B-300
דחף ללא מבער אחורי: 78.5 קילו ניוטון
דחף עם מבער אחורי: 112.8 קילו ניוטון
ביצועים:
מהירות מרבית:
בגובה פני הים: 1.09 מאך (1,350 קמ"ש)
בגובה 8,000 מטרים: 1.5 מאך (1,885 קמ"ש)
טווח מרבי: 780 קילומטרים
טווח קרבי: 540 קילומטרים
סייג רום: 14,000 מטרים
קצב טיפוס: 200 מטר לשנייה
עומס כנף: 650 ק"ג/מ"ר
יחס דחף למשקל: 0.62
מדינות שמפעילות את המטוס בכחול (באדום, מפעילות בעבר
שרטוט של מיג-27 בחתכים שונים
מירי צחי

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1954 יפו, ישראל 
 פטירה:  29 בדצמבר 2020 (בגיל 66) 
 שם לידה:  מרים מזרחי
 מקום קבורה:  תקוע 
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  צילום עיתונות 
 מספר צאצאים:  5 
 
מרים (מירי) צחי (16 באוקטובר 1954 – 29 בדצמבר 2020) הייתה צלמת עיתונות ישראלית. צילומיה התפרסמו בעיתונים "מקור ראשון", בשבע וישראל היום, באתר ynet, בעלון "ישע שלנו" ובעיתונים ואתרים נוספים.
ביוגרפיה

צחי נולדה וגדלה בשכונת מנשייה בצפון יפו לגראציה ודוד מזרחי, עולים מהעיר איזמיר שבטורקיה. בגיל 12 החלה לצלם ממצלמה שקבלה לכבוד בת המצווה שלה.
הייתה חניכה בתנועת הצופים ביפו. את שירותה בצה"ל היא מילאה בסיני. במהלך לימודיה במכינה קדם אקדמית היא הכירה את בעלה לעתיד, עורך הדין איתן צחי. למדה לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון באוניברסיטה העברית, רישום אצל יוסי שטרן בבצלאל וצילום במכללת בית וגן, במכללת אמונה ובסטודיו בתל אביב. לאחר חתונתם של מירי ואיתן, השתתפו בני הזוג בהקמת היישוב ענתות. באותה עת הייתה מירי חילונית ואיתן היה דתל"ש. בעקבות אירוע טראומטי שאירע לבנם החלה בתהליך חזרה בתשובה והמשפחה החלה לקיים אורח חיים דתי. לבני הזוג חמישה ילדים. בשנת 2012 השניים נפרדו.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1997 שלחה צחי צילום לעורך מקור ראשון, עופר שפירא. הצילום התקבל וכך החלה הקריירה שלה כצלמת. כשנתיים לאחר מכן צילמה צחי את הצילום הפוליטי הראשון שלה, הפגנת "העם עם הגולן" בתל אביב. עמנואל שילה, עורך מקור ראשון אז, ראה את הצילום שהציגה לו והציע לה עבודה בעיתון. בהמשך עבדה גם בבשבע ובישראל היום אותו ליוותה כמעט מאז הקמתו.
במשך השנה שלפני ביצוע תוכנית ההתנתקות ועד מספר ימים לאחר סיום ביצוע התוכנית צילמה צחי את יישובי גוש קטיף וצפון השומרון ותיעדה באלפי תמונות את החיים ביישובים, ההפגנות והמחאות נגד ביצוע התוכנית ואת הריסות היישובים לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות. על כך סיפרה צחי בראיון: "הייתי שם כדי להביא את הכאב של האנשים ולתעד מהזווית שלי". מתוך אלפי תמונות שצילמה בחרה צחי כמה מאות תמונות ויצרה מהן את הספר "קטיף – תשעה ימים באב". הספר יצא באמצע שנת 2006 והציג את תוכנית ההתנתקות על כל שלביה מזווית המצלמה של צחי.
ב-11 בפברואר 2006 תיעדה את הפינוי האלים בעמונה. חבר הכנסת אפי איתם, שנפצע בראשו במהלך העימות, הציג תמונות של צחי המוכיחות לכאורה שהוא נפגע מפרש משטרה ולא מיידוי אבנים כפי שטענה משטרת ישראל.
ב-13 בדצמבר 2011, במהלך אירוע של חדירת מתנחלים לחטמ"ר אפרים, צילמה צחי תמונות מהאירוע. המשטרה גילתה זאת ודרשה שתמסור לה אותן בטענה שהן דרושות כדי לגלות את האחראים לכך. צחי סרבה לכך בטענה שהדבר עלול לפגוע בפרנסתה ולמנוע ממנה את האפשרות לצלם במקומות דומים בעתיד. בית משפט השלום קיבל את דרישת המשטרה ודרש מצחי להפקיד בכספת בית המשפט את התמונות שצילמה צחי. צחי לא ויתרה והגישה ערעור על כך לבית המשפט המחוזי. ב-3 בינואר 2012 בית המשפט המחוזי הפך את החלטת בית משפט השלום וקבע שלמעט מספר תמונות בודדות לצחי אין שום חובה למסור את התמונות למשטרה. גם המדינה לא ויתרה והגישה ערעור לבית המשפט העליון. ב-3 באפריל דן בית המשפט העליון בעניין וקרא לצדדים להגיע לפשרה.
בנובמבר 2015 הותקפה על ידי פעילי ימין בבית הכנסת בגבעת זאב בזמן שסיקרה את ההיערכות לקראת פינוי בית הכנסת, יחד איתה הותקפו גם הכתב רועי שרון אז כתב חדשות ערוץ 10 ואהוד אמיתון מסוכנות הידיעות TPS.
הקפידה לאורך כל הקריירה שלה שלא לצלם מראות שאינם צנועים.
נפטרה ב-29 בדצמבר 2020, ממחלת הסרטן. צחי הובאה למנוחות בבית העלמין ביישוב תקוע. היא הותירה אחריה חמישה ילדים.