stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החלוקה המנהלית של רפובליקת מולדובה

החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של רפובליקת מולדובה אחרי שנת 2001 .אזורי הפיתוח - צפון, מרכז ודרום; היחידות המנהליות - רשויות עירוניות ונפות ("ראיונים"); בצבע ירוק - היחידה הטריטוריאלית האוטונומית גגאוזיה, המחולקת ל-3 דולאיים ובצבע אפור בהיר:טרנסניסטריה (שבה חופפים חלקית היחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר - לפי חוקי מולדובה, ו"הרפובליקה המולדובית של הדנייסטר" בפועל
מפה נוספת של החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של רפובליקת מולדובה. בצבע ורוד - גגאוזיה האוטונומית, בצבע חום-צהצה:אזור טרנסניסטריה השנוי במחלוקת
החלוקה המנהלית-טריטוריאלית של רפובליקת מולדובה (ברומנית:Organizarea administrativ-teritorială a Republicii Moldova): מבחינה מנהלית רפובליקת מולדובה מחולקת החל משנת 2001 ל-32 "ראיונים" או נפות, ערים וכפרים.
 13 הערים בעלות מעמד מיוחד נקראות רשויות עירוניות או municipii (מוניצ'יפי - ביחיד:מוניצ'יפיו). הכפרים והערים נחשבים לרמה הראשונה של החלוקה המנהלית. 32 הנפות נחשבות לרמה שנייה .
החלוקה משנת 2003

בשנת 2001 חזרה רפובליקת מולדובה לחלוקה המנהלית ל"ראיונים" או נפות שהייתה נהוגה בימי השלטון הסובייטי. כיום המדינה מתחלקת ל-32 נפות ("ראיונים"), 13 רשויות עירוניות (קישינב, טירספול, בלץ, בנדר, קומרט, קאהול, אונגן, סורוקה, אורהיי, צ'אדר-לונגה, אדינץ, חנצ'שט וסטרשן) ושתי יחידות טריטוריאליות אוטונומיות מוכרות:גגאוזיה U.T.A.G והיחידות המנהליות-טריטוריאליות שמשמאל לנהר דנייסטר או "של הדנייסטר" U.T.A.N.
החלוקה משנת 2003 > אזור שנוי במחלוקת

בפועל בשטח האזור האוטונומי האחרון U.T.A.N קיימת כיום מדינה שהכריזה את עצמה כעצמאית והנקראת "הרפובליקה המולדובית של הדנייסטר" (או טרנסניסטריה) המנוהלת על ידי ממשלה פלגנית בעיר טירספול. בפי הקהיליה הבינלאומית ושלטונות קישינב היא נקראת "היחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר".
אין חפיפה ממש בין ה"רפובליקה המולדובית של הדנייסטר" והיחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר.
הרפובליקה של הדנייסטר שולטת על 4 נפות ("ראיונים") וחצי:קמנקה, רבנציה, גריגוריופול, סלובוזיה וחצי מנפת דובסאר.
החצי השני של נפת דובסאר נשלט על ידי שלטונות קישינב. הרפובליקה המולדובית של הדנייסטר שולטת בנוסף בשטחים שאינם חלק מהיחידה הטריטוריאלית האוטונומית של הדנייסטר דהיינו, ברשות העירונית בנדר ובחלקים מהנפות קאושן ואנני נוי.
מספר יישובי רפובליקת מולדובה לפי הנפות ("ראיונים")999

| מספר סידורי | סוג | שם | רשויות עירוניות | כפרים גדולים  כפופים ל רשויות עירוניות | ערים | כפרים   כפופים ל  ערים | כפרים גדולים (קומונות) | כפרים  כפופים ל  כפרים הגדולים | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | רשות עירונית | קישינב | 1 | - | 6 | 2 | 12 | 14 | 35 |
| 2 | רשות עירונית | בלץ | 1 | 2 | - | - | - | - | 3 |
| 3 | רשות עירונית | בנדר | 1 | 1 | - | - | - | - | 2 |
| 4 | אזור אוטונומי | גגאוזיה | 1 | - | 2 | 1 | 23 | 5 | 32 |
| 5 | אזור בעל מעמד שנוי במחלוקת | טרנסניסטריה | 1 | - | 9 | 2 | 69 | 66 | 147 |
| 6 | נפה | אנני נוי | - | - | 1 | 5 | 25 | 14 | 45 |
| 7 | נפה | בסרביאסקה | - | - | 1 | - | 6 | 3 | 10 |
| 8 | נפה | בריצ'ן | - | - | 2 | - | 26 | 11 | 39 |
| 9 | נפה | קאהול | - | - | 1 | 1 | 36 | 17 | 55 |
| 10 | נפה | קנטמיר | - | - | 1 | - | 26 | 24 | 51 |
| 11 | נפה | קלראש | - | - | 1 | 1 | 27 | 15 | 44 |
| 12 | נפה | קאושן | - | - | 2 | 1 | 28 | 17 | 48 |
| 13 | נפה | צ'ימישליה | - | - | 1 | 3 | 22 | 13 | 39 |
| 14 | נפה | קריולן | - | - | 1 | 2 | 24 | 16 | 43 |
| 15 | נפה | דונדושן | - | - | 1 | - | 21 | 8 | 30 |
| 16 | נפה | דרוקיה | - | - | 1 | - | 27 | 12 | 40 |
| 17 | נפה | דובסאר | - | - | - | - | 11 | 4 | 15 |
| 18 | נפה | אדינץ | - | - | 2 | 4 | 30 | 13 | 49 |
| 19 | נפה | פלשט | - | - | 1 | - | 32 | 43 | 76 |
| 20 | נפה | פלורשט | - | - | 3 | - | 37 | 34 | 74 |
| 21 | נפה | גלודן | - | - | 1 | 1 | 18 | 15 | 35 |
| 22 | נפה | חנצ'שט | - | - | 1 | - | 38 | 24 | 63 |
| 23 | נפה | יאלובן | - | - | 1 | - | 24 | 9 | 34 |
| 24 | נפה | לאובה | - | - | 2 | 1 | 23 | 13 | 39 |
| 25 | נפה | ניספורן | - | - | 1 | - | 22 | 16 | 39 |
| 26 | נפה | אוקניצה | - | - | 3 | - | 18 | 12 | 33 |
| 27 | נפה | אורהיי | - | - | 1 | - | 37 | 37 | 75 |
| 28 | נפה | רזינה | - | - | 1 | 3 | 24 | 13 | 41 |
| 29 | נפה | רשקאן | - | - | 2 | 6 | 26 | 21 | 55 |
| 30 | נפה | סנג'ריי | - | - | 2 | 1 | 24 | 43 | 70 |
| 31 | נפה | סורוקה | - | - | 1 | - | 34 | 33 | 68 |
| 32 | נפה | סטרשן | - | - | 2 | 2 | 25 | 10 | 39 |
| 33 | נפה | שולדנשט | - | - | 1 | - | 22 | 10 | 33 |
| 34 | נפה | שטפאן וודה | - | - | 1 | - | 22 | 3 | 26 |
| 35 | נפה | טרקליה | - | - | 1 | - | 14 | 11 | 26 |
| 36 | נפה | טלנשט | - | - | 1 | 2 | 30 | 21 | 54 |
| 37 | נפה | אונגן | - | - | 2 | 1 | 31 | 40 | 74 |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 5 | 3 | 60 | 39 | 914 | 660 | 1681 |
הנפות ("ראיונים") של רפובליקת מולדובה

| Loc | יחידה מנהלית טריטוריאלית | אוכלוסייה אלפי תושבים>  |  | אחוז מכלל האכולוסייה>  | שטח קמ"ר | צפיפות תושבים/קמ"ר/km² |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 01. |  הרשות העירונית קישינב | 809,6 | גדילה | 22,49% | 571,64 | 1.421,3 |
| 02. |  גגאוזיה  | 161,8 | ירידה | 4,54% | 1848,46 | 84,5 |
| 03. |  הרשות העירונית בלץ | 150,2 | גדילה | 4,20% | 78,01 | 3.185,1 |
| 04. |  נפת אורהיי | 125,2 | ירידה | 3,53% | 1228,31 | 102,3 |
| 05. |  נפת קאהול | 124,6 | ירידה | 3,51% | 1545,28 | 80,8 |
| 06. |  נפת חנצ'שט | 120,7 | ירידה | 3,40% | 1475,13 | 82,3 |
| 07. |  נפת אונגן | 117,4 | יציב | 3,29% | 1082,62 | 99,1 |
| 08. |  נפת יאלובן | 100,9 | גדילה | 2,81% | 783,49 | 127,8 |
| 09. |  נפת סורוקה | 100,1 | יציב | 2,81% | 1042,99 | 96,0 |
| 10. |  נפת סנג'ריי | 92,4 | ירידה | 2,62% | 1033,71 | 90,1 |
| 11. |  נפת סרטשן | 92,2 | גדילה | 2,57% | 729,12 | 125,6 |
| 12. |  נפת פלשט | 91,8 | ירידה | 2,59% | 1072,60 | 85,8 |
| 13. |  נפת קאושן | 90,8 | ירידה | 2,57% | 1185,16 | 69,9 |
| 14. |  נפת פלורשט | 88,1 | ירידה | 2,49% | 1108,19 | 82,3 |
| 15. |  נפת דרוקיה | 88,0 | ירידה | 2,49% | 999,91 | 88,9 |
| 16. |  נפת אנני נוי |  | יציב | 2,33% | 887,62 | 93,7 |
| 17. |  נפת אדינץ | 81,2 | ירידה | 2,30% | 932,92 | 88,0 |
| 18. |  נפת קלראש | 78,1 | ירידה | 2,21% | 753,55 | 104,2 |
| 19. |  נפת קריולן | 73,6 | ירידה | 2,06% | 687,95 | 106,7 |
| 20. |  נפת בריצ'ן | 73,4 | ירידה | 2,09% | 814,44 | 91,4 |
| 21. |  נפת טלנשט | 72,9 | ירידה | 2,06% | 848,62 | 86,6 |
| 22. |  נפת שטפאן וודה | 70,7 | ירידה | 2,00% | 998,38 | 71,4 |
| 23. |  נפת רשקאן | 68,4 | ירידה | 1,94% | 936,03 | 73,8 |
| 24. |  נפת ניספורן | 65,9 | ירידה | 1,86% | 629,02 | 105,4 |
| 25. | נפת קנטמיר | 62,1 | ירידה | 1,75% | 867,86 | 71,8 |
| 26. |  נפת צ'ימישליה | 60,4 | ירידה | 1,71% | 867,86 | 65,9 |
| 27. |  נפת גלודן | 60,0 | ירידה | 1,71% | 754,18 | 80,7 |
| 28. |  נפת אוקניצה | 54,3 | ירידה | 1,56% | 597,47 | 93,0 |
| 29. |  נפת לאובה | 53,0 | ירידה | 1,49% | 764,73 | 69,7 |
| 30. |  נפת רזינה | 51,0 | ירידה | 1,46% | 621,79 | 83,4 |
| 31. |  נפת טרקליה | 43,7 | ירידה | 1,23% | 673,69 | 65,4 |
| 32. |  נפת דונדושן | 43,3 | ירידה | 1,24% | 644,12 | 68,8 |
| 33. |  נפת שולדנשט | 42,1 | ירידה | 1,20% | 598,37 | 71,4 |
| 34. |  נפת דובסאר - רפובליקת מולדובה | 35,3 | ירידה | 0,99% | 309,22 | 114,2 |
| 35. |  נפת בסרביאסקה | 28,6 | ירידה | 0,81% | 294,54 | 97,8 |
| סך הכל | סך הכל | 3555,2 | ירידה | 100% | ' | 119,93 |
הרפורמות בחלוקה המנהלית במהלך השנים

גלגולי החלוקה המנהלית של שטחי המדינה הם מקור למידע חשוב על תולדותיה.
נסיכות מולדובה הייתה מחולקת ליחידות מנהליות שנקראו ținuturi - ținut (צינוּט - סוג של מחוז, מחוז היסטורי), הן בתורן התחלקו ל יחידות שנקראו ocol - ocoluri (אוׂקוׂל - סוג של נפה, נפה היסטורית) ואלו התחלקו ליחידות שנקראו ienorie ינוׂריה. השטח שבין פרוט לדנייסטר התחלק עד שנת 1812 בין ה"צינוט"ים או המחוזות גרצ'ן (Greceni), קוׂדרו (Codru), הוטרניצ'ני (Hotărniceni), אורחיי (Orhei), יאשי (Iași) וסורוקה (Soroca). כמו כן - היו קיימות באזור יחידות מנהליות עות'מאניות - ראיות טורקיות:חוטין, בנדר, אקרמן, קיליה, איזמאיל, ורן (Reni), וה"טטרליק" (Tatarlik) של בוג'אק.
תחת שלטון האימפריה הרוסית החל מ-1812, חלק מבסרביה כפי שקראו לחבל הארץ בין נהר הפרוט לדנייסטר התחלק ל־6 מחוזות: חוטין, יאשי, אורחיי, בנדר. בעקבות מלחמת קרים ב-1856 נאלצה רוסיה להחזיר לנסיכות מולדובה את דרום בסרביה עם הערים קאחול אקרמן ואיזמאיל
ב-1871 בסרביה איבדה את מעמדה של אזור מועדף והפכה לפלך פשוט של האימפריה הרוסית.
בתום המלחמה בין רוסיה לאימפריה עות'מאנית (1878-1877) קיבלה האימפריה הרוסית קיבלה בחזרה את המחוזות מחבל בסרביה שאיבדה לטובת נסיכות מולדובה בשנת 1856.
תחת שלטון ממלכת רומניה אחרי 14 ביוני 1925 חולקה בסרביה למחוזות - județe:מחוז חוטין (בין מלחמות העולם), מחוז סורוקה (בין מלחמות העולם), מחוז בלץ (בין מלחמות העולם), מחוז אורחיי (בין מלחמות העולם), מחוז לפושנה (בין מלחמות העולם), מחוז קהול (בין מלחמות העולם), מחוז טיגינה (בין מלחמות העולם), מחוז איסמאיל (בין מלחמות העולם) ומחוז צ'טאטיה אלבה (בין מלחמות העולם). המחוזות התחלקו ל"נפות ישנות" קרויות plăși והנפות ל"קומונות" או כפרים גדולים.
אחרי נסיגת רומניה מבסרביה הטריטוריה סופחה לברית המועצות. השטח חולק ל"ראיונים" (raioane) וה"ראיונים" חולק ל"סובייטים כפריים".
החל מהתאריך 11 בנובמבר 1940 הוקמו ה"ראיונים": קלראש, קאושן, צ'ימישליה, אדינץ, פלשט, פלורשט, קוטובסק (חנצ'שט לשעבר), לאובה, אורחיי, רזינה, רשקאן, לאזובסק (סנג'ריי לשעבר) וולקנשט.
החוק 306-XIII משנת 1994 שמבר על ההסדר הסובייטי, אולם החזיר את המונח "קומונה". - במקום "הסובייט הכפרי".
החוק XIV/1998 הקים מחדש תשעה מחוזות - județe - אולם הם לא היו זהים עם המחוזות מבעבר:מחוז אדינץ, מחוז סורוקה, מחוז בלץ, מחוז אונגן, מחוז אורחיי, מחוז קישינאו, מחוז לפושנה, מחוז קהול, ומחוז טיגינה, ובנוסף הרשות העירונית קישינב ועוד כמה טיריטוריות אוטונומיות דהינו גגאוזיה וטרנסיסטריה (עבר הדנייסטר). האזור האחרון נכבש למעשה ברובו על יידי כוחות רוסים יחד עם העיר טיגינה ועוד כמה שטחים סמוכים לגבול בגדה הימנית של נהר הדנייסטר. שם הוקמה ישות מדינית שהכריזה בעצמה על עצמאות טרנסיניסטריה, ואינה מוכרת על ידי הממשלה הרפובליקנית בקישינב
החוק 764-XV/27.12.2001 מציין את חלוקת הרפובליקה ל 1658 יישובים, 829 סובייטים כפריים, 49 ייושבים עירוניים, 40 מחוזות - ראיונים ו-21 ערים, מתוכן 10 הנמצאים תחת ניהול רפובליקני ו - 11 תחת ניהול ראיונלי. בשינויים האחרונים ב-24 באפריל 2008 הוקמו מחדש ה"ראיונים" ("נפות"). לפי החוק הכפר שבו מתכנסת מועצת הכפרית נקרא כפר-מושב והעיר שבו מתכנסת המועצה הראיונלית נקראת עיר-מושב.
הרפורמות בחלוקה המנהלית במהלך השנים > יישובים

ברפובליקת מולדובה ישנם 1,681 יישובים: 5 מתוכם יש להם מעמד של רשויות עירוניות (מוניצ'יפיו): קישינב, בלץ, טיגינה, קומרט וטירספול. לבלץ יש שני יישובי לוויין:אליזבטה וסדובוי. לטיגינה (בנדר) יש יישוב לוויין אחד:פרוטיאגיילובקה. . ל-60 יישובים מעמד של ערים הכוללות 39 כפרים. ל-914 יישובים מעמד של כפר גדול (קומונה) (סובייטים כפריים או מועצות כפריות לשעבר) ו-660 יישובים הם כפרים הכפופים לכפרים הגדולים.
מעמדי היישובים, בהתאם לשינוי החוק 764 ב-24 בפברואר 2008:
הערות שוליים

↑  החוק 764-XV מ-27 בדצמבר 2001  סעיף 4 פרק 1
↑  החוק 764-XV מ-27 בדצמבר 2001  סעיף 4 פרק 4
↑  לא מדובר בטרנסניסטריה - אזור כיבוש רומני בימי מלחמת העולם השנייה
↑  Numărul populației stabile al Republicii Moldova la 1  מספר האוכלוסייה הקבועה של רפובליקת מולדובה ב-1 בינואר 2015 בפרופיל טריטוריאלי. גישה ב-18 במרץ 2015.
↑  Numărul și densitatea populației în profil teritorial, pagina 12
↑  Ion Nistor Istoria Basarabiei, Humanitas 1991  עמ' 178
↑  יון ניסטור - תולדות בסרביה, הומניטס 1991, עמוד 192
↑  יון ניסטור 1991 עמ' 192
↑  יון ניסטור 1991 עמ' 194
↑  http://lex.justice.md/viewdoc.php?action=view&view=doc&id=312874&lang=1 LEGEA Nr. 764 din27.12.2001, privind organizarea administrativ-teritorială a Republicii Moldova </ref]
חלוקה מנהלית של הרפובליקה הדמוקרטית המולדובית בין 21 בנובמבר 1917 ל-27 במרץ 1918
החלוקה המנהלית של רפובליקת מולדובה בשנים 1998–2001: תשעה מחוזות ובנוסף היחידות האוטונומיות של טרנסניסטריה וגגאוזיה
הקרב על ברסט

הקרב על ברסט התרחש באוגוסט וספטמבר 1944 בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה. חלק מהקרב הכולל על ברטאן ותוכנית בעלות הברית לפלישה ליבשת אירופה אשר קראה ללכידת מתקני נמל, על מנת להבטיח אספקה בזמן של הכמות העצומה של חומרי לחימה הנדרשים לאספקת כוחות בעלות הברית הפולשים. ההערכה הייתה ש-37 דיוויזיות בעלות הברית שיהיו ביבשת עד ספטמבר 1944 יזדקקו ל-26,000 טון של אספקה בכל יום.  הנמל העיקרי שכוחות בעלות הברית קיוו לתפוס ולהכניס לשירותם היה ברסט, בצפון מערב צרפת.
רקע

בתחילת המלחמה, לאחר נפילת צרפת ב-1940, החלו ארצות הברית ובריטניה לתכנן בסופו של דבר "פלישה למערב אירופה" שתוצא לפועל כאשר ואם ארצות הברית תצטרף למלחמה. חיילים אמריקאים וקנדיים יועברו מצפון אמריקה לאנגליה (כל עוד הממלכה המאוחדת עדיין הייתה במלחמה), עד שניתן יהיה לבצע את פלישת בעלות הברית ליבשת.
סוגיה מרכזית הייתה כיצד לספק לצבא הפלישה את עשרות אלפי הטונות של אספקה שיידרשו לו לאחר נחיתתו. לכידת הנמלים בחוף האוקיינוס האטלנטי האירופי הייתה הכרח, והמתאימים ביותר היו יעדי פלישה ברורים. לכידת מתקני הנמל הללו נחשבה חיונית, מכיוון שמחסור באספקה יתקע את הצבא הפולש. בשלב הראשוני של הקרב יוקמו נמלים מלאכותיים גדולים (נמל מאלברי) בחופים, אך היו להם יכולת פריקה מוגבלת, והם נחשבו למקרה חירום עד שניתן יהיה לכבוש נמלים אמיתיים ולהכניסם לשירות.
נמלים מתאימים היו לאורך כל החוף הצפוני של צרפת, במיוחד נמל ברסט בברטאן, במשך זמן רב הנמל הראשי של הצי הצרפתי בחוף האוקיינוס האטלנטי והנמל המערבי ביותר בצרפת. האסטרטגים של בעלות הברית אפילו חשבו שאפשרי שאחרי לכידתו, אספקה יכולה להגיע ישירות מארצות הברית לברסט, לעקוף את אנגליה ולהגיע לצבאות בעלות הברית שנעו מזרחה, לכיוון גרמניה, הרבה יותר מהר.
נמלים נוספים היו סן-מלו, לוריאן, וסן-נאזר בברטאן ושרבור ולה האבר בנורמנדי (שבסופו של דבר ייבחר כאזור הנחיתה לפלישה). מבצע סלדג'האמר, לכידת שרבור, נשקל על ידי בעלות הברית, אך הוא בוטל לאחר הפשיטה ההרסנית על דייפ ב-1942. הוחלט כי תקיפה ישירה של נמל מהים אינה אופציה.
הגרמנים, שהבינו זאת, החלו לבנות ביצורים סביב הנמלים הללו מוקדם יותר במלחמה באמצעות ארגון טודט שלהם, כחלק מתפיסת החומה האטלנטית. חלק מהנמלים הללו היו גם בסיסים עיקריים של צוללות, ונבנו בהם מעגני צוללות מבטון חסיני פצצות. ביצורים אלו שרדו את התקיפות האוויריות של בעלות הברית במשך זמן מה. קבוצות התנגדות מקומיות שפעלו בברטאן, במיוחד ליד ברסט, שלחו מרגלים לצפות ולדווח על פעילות הצי הגרמני, כגון הגעה ויציאה של צוללות ואוניות מלחמה אחרות. אם הנמלים הללו, שבהם היו בסיסי הצוללות היו נופלים לידי בעלות הברית, הצוללות בים יצטרכו להילחם סביב אנגליה, לעבור דרך משחתות ומטוסים של בעלות הברית לנמלים בבלגיה, הולנד, דנמרק, נורווגיה או גרמניה שהיו עדיין בשליטה גרמנית, בעוד שצוללות יילכדו או יוצאו משימוש.
פתיחה

זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי, נמלי מאלברי נגררו מאנגליה ונפרסו על החוף הצרפתי. לרוע מזלם של בעלות הברית, אחד מהם נהרס לאחר פחות משבועיים בסערה.  אספקה הונחתה אז בעיקר ישירות דרך החופים, אך תהליך זה לא היה יעיל באותה מידה.
שרבור, בקצה חצי האי קוטנטן בנורמנדי, נתפסה על ידי האמריקנים שנחתו בחוף יוטה, אך חיל המצב הגרמני הרס את מתקני הנמל שלה לפני שנכנע. נמל שרבור היה הנמל הגדול היחיד באזור הפלישה של בעלות הברית. זמן קצר לאחר מכן, הגרמנים בחצי האי ברטאן בודדו על ידי פריצת דרך מצפון לדרום שהושגה על ידי הארמייה האמריקאית השלישית של ג'ורג' פטון, תוך ניצול הצלחת מבצע קוברה. הקורפוס האמריקאי השמיני הופנה לברטאן כדי לכבוש את ברסט ולאבטח את האגף הצפוני של פריצת הדרך וכדי למנוע תגבורת גרמנית לקבוצת ארמיות B ואיומים על כיס פאלז וכן לבצר את ההגנות של בירת צרפת פריז. חיילי הוורמאכט שנלכדו בברטאן נסוגו לנמלים המבוצרים בחצי האי, כשחיילי הארמייה האמריקאית השלישית נכנסו פנימה וכיתרו אותם. חיל המצב של ברסט, Festung Brest, שפירושו "מבצר ברסט", כפי שהתעמולה הגרמנית התייחסה לערים מוקפות, הופקד בפיקודו של גנרל חיל הצנחנים הרמן-ברנהרד ראמקה, שלחם בעבר תחת קורפוס אפריקה. כוחותיו היו מורכבים מדיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-2, דיוויזיית הרגלים ה-266, דיוויזיית הרגלים ה-343 ויחידות ורמאכט אחרות, בסך הכל כ-40,000 לוחמים.
עיר המבצר הישנה סן-מלו נכבשה על ידי דיוויזיית הרגלים ה-83 ("אוהיו") ב-17 באוגוסט, אך מתקני הנמל הקטנים שלה נהרסו על ידי המגינים. חיל מצב גרמני שהוצב באי צ'זמבר הסמוך נכנע רק לאחר ימים של הפגזות כבדות של אוניות מלחמה ותקיפות אוויר חזקות, כאשר התותחים הימיים שלהם כבר היו מושבתים. ההפצצה האווירית של האי סימנה את אחד השימושים הראשונים בפצצות נפאלם. היה ברור שהגרמנים ימנעו מבעלות הברית את השימוש בנמלים צרפתיים זמן רב ככל האפשר על ידי הגנה על המבצרים שנבנו סביבם ופגיעה קשה ברציפים שלהם.
לברסט הגיעו חיילים אמריקאים ב-7 באוגוסט 1944.
הקרב

ברסט כותרה ובסופו של דבר הסתערו עליה חיילי הקורפוס האמריקאי השמיני. הקרב התגלה כקשה ביותר, שכן חיל המצב הגרמני היה מבוצר היטב והורכב בחלקו מכוחות Fallschirmjäger (צנחנים) וכן מאנשי קריגסמרינה, החל מצוותי צוללות וספינות טורפדו ועד מלחים של אוניות מלחמה, כולל אלו שניצלו מפגיעה או מספינות טבועות, כוח הנחתים Stosstrupp Kompanie וחיילים של דיוויזיית השדה המפורקת של הלופטוואפה שנשלחו לתגבר את חוף נורמנדי.
הצנחנים הגרמנים עמדו במוניטין שלהם, כפי שחוו בעלות הברית בעבר בקרבות כמו מונטה קאסינו. בעוד כמה יחידות פחות מובחרות נכנעו די בקלות, ה-Fallschirmjäger הגנו על העמדות שלהם תחת הפגזות כבדות, תקיפות אוויריות והתקפות אמריקאיות. לתוקפים נגרמו אבדות רבות על כל התקדמות קטנה שעשו לעבר העיר.
על פי הדוקטרינה הצבאית שלהם, האמריקאים ניסו להשתמש בכוח האש הארטילרי המעולה שלהם ובעליונות האווירית כדי להתגבר על המגינים. הגרמנים החזיקו בכמות ניכרת של תחמושת להגנה על העיר והיה להם כלי נשק בכל קליבר (מתותחי נ"מ קלים ועד תותחים ימיים) שנחפרו בביצורים ובבונרים. גורמים של דיוויזיית השריון הבריטית ה-79 נכנסו לתקוף את מבצר מונטברי המבוצר. ללהביורים של טנקי צ'רצ'יל קרוקודיל יחד עם חיל הרגלים האמריקאי לקח שלושה ימים להתגבר על המבצר.
הלחימה הייתה אינטנסיבית, כשהחיילים עברו מבית לבית. הביצורים התגלו כקשים מאוד להתגברות, ומטחי ארטילריה כבדים נורו על ידי שני הצדדים.
בסופו של דבר העיר העתיקה של ברסט נהרסה עד היסוד במהלך הקרב, כשרק כמה ביצורים שנבנו מאבן מימי הביניים נותרו על תילם.
הגנרל ראמקה הסגיר את העיר ב-19 בספטמבר 1944 לידי האמריקאים לאחר שהפך את מתקני הנמל לחסרי תועלת. הם לא תוקנו בזמן כדי לעזור למאמץ המלחמתי כפי שקיוו בעלות הברית. המוצב הגרמני האחרון נכנע באודירן ב-20 בספטמבר. בשלב זה, פריז כבר שוחררה על ידי צבאות בעלות הברית, ומבצע מרקט גארדן כבר יצא לדרך בהולנד.
הקרב > "אלה האישורים שלי"

כאשר בריגדיר גנרל צ'ארלס קנהאם הגיע לקבל את כניעתו של ראמקה, האחרון ביקש ממנו להראות את תעודתו. קנהאם הצביע על חייליו הסמוכים ואמר "אלה האישורים שלי". קנהאם היה באותה העת סגן מפקד דיוויזיית הרגלים ה-8; הביטוי הזה הפך מאז למוטו של הדיוויזיה.
הכיבוש היקר של ברסט הביא להחלטה לכתר את הנמלים הנותרים של הכיבוש הגרמני בצרפת, למעט אלו שניתן היה לכבוש בהסתערות, במקום להסתער עליהם בקרב ממושך. היוצא מן הכלל היה לה האבר, שנכבשה על ידי הארמייה הבריטית השנייה ב-12 בספטמבר 1944. חלק מהנמלים הברטוניים הללו נכנעו רק ב-9 במאי 1945, יום אחד לאחר יום הניצחון באירופה.
לאחר מכן

כל המערכה בנורמנדי התפתחה בצורה קצת שונה ממה שתוכנן במקור. ההתקדמות המהירה של הארמייה השלישית של פטון אפשרה את שחרור פריז מוקדם מהצפוי.
למרות שצבא ארצות הברית הטיל על 75,000 חיילים את לכידת ברסט, ו-10,000 מתוכם נפגעו, אף ספינת כוחות או ספינת אספקה אחת של בעלות הברית לא עגנה בברסט עד שפריז נפלה לידי בעלות הברית.
עבור העם הצרפתי בברטאן, נוכחותם של חיילים אמריקאים הייתה סימן משמח לכך שארבע שנים של הכיבוש הגרמני המעיק הגיעו לסיומן והתקווה מתקרבת; בייחוד לאוכלוסייה היהודית המקומית שהסתתרה או ברחה מפני המשטר הגרמני, ואחרות שנתקלו במשטר וישי או בכובשים הגרמנים.
לאחר המלחמה שילמה ממשלת גרמניה המערבית פיצויים לאזרחים בברסט שנהרגו, הורעבו או נותרו חסרי בית.
הערות שוליים

↑  Kirkpatrick, Charles (1993). D-Day: Operation Overlord: From the Landings at Normandy to the Liberation of Paris. Smithmark. ISBN 0-8317-2188-X.
↑  "Destruction of Mulberry a in Fierce Storm - WWII, Normandy".
↑  Balkoski, Joseph E. (2008). From Beachhead to Brittany, The 29th Infantry Division at Brest, August-September 1944. Stackpole Books. p. xiii. ISBN 9780811740500., partial text at Google Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549649005171  LCCN: sh2007009085 
ברטאן, צפון מערב צרפת עד אמצע אוגוסט 1944. בעלות הברית מצליחות לכבוש את האזור הכפרי של ברטון וכבר נעות מזרחה לכיוון פריז. החצים הכחולים מייצגים את נתיבי הגישה לברסט ולנמלים אחרים
כוחות של דיוויזיית הרגלים השנייה מתקדמים תחת אש מקלעים לפאתי ברסט
לוח הנצחה לכניעתו של הגנרל הרמן-ברנהרד ראמקה, 19 בספטמבר 1944 (מפרץ התחמושת ליד מבצר דה קפושין)
מבצר מונטברי היום עם צ'רצ'יל "קרוקודיל"
הרמן מלר

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1850 Hjerpsted, דנמרק 
 פטירה:  5 באוקטובר 1923 (בגיל 73) קופנהגן, דנמרק 
 ענף מדעי:  שפות הודו-אירופיות, שפות שמיות 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיל  אוניברסיטת קופנהגן 
 
ערך זה עוסק בבלשן דני. אם התכוונתם לגנטיקאי ומחנך אמריקאי, ראו .
הרמן מלר (בדנית: Hermann Möller;‏ 13 בינואר 1850 – 5 באוקטובר 1923) היה בלשן דני.
ביוגרפיה

לזכותו של מלר נזקף הפיתוח של השערתו של פרדינן דה סוסיר בדבר העיצורים הפוחזים בשפה פרוטו-הודו-אירופית: בעוד שדה סוסיר סבור היה כי עיצורים פוחזים אלה היו חצאי תנועות, מלר הציע כי עיצורים אלה היו, למעשה. לאחר גילויה של השפה החיתית העתיקה בראשית המאה ה-20, שבה במקומות שבהם אמורים היו להופיע עיצורים פוחזים אכן הופיע העיצור של חי"ת לועית, כפי שהיא נהגית בהגייה תימנית (/ħ/), אוששה הצעתו זו של מלר.
הערות שוליים

↑  גיא דויטשר, גלגולי לשון, תל אביב: עם עובד, 2007, עמ' 116-112
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294275405171  GND: 117081787  ICCU: SBLV068031  ISNI: 0000 0000 8119 5460  LCCN: nr97011833  LNB: 000011795  NKC: zmp20211123232  NTA: 074238531  SUDOC: 060990627  VcBA: 495/222410  VIAF: 40146556   WorldCat (עם VIAF): 40146556
השבועה האולימפית

השבועה האולימפית היא הבטחה שנישאת במהלך טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. השבועה נאמרת על ידי ספורטאי מייצג אחד מהנבחרת המארחת של המשחקים בשם כל הספורטאים המשתתפים, וכן על ידי נציג מהשופטים בתחרויות ונציג המאמנים. במהלך השבועה אוחזים הנשבעים בקצה הדגל האולימפי.
היסטוריה ונוסח השבועה

לראשונה נישאה השבועה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) על ידי הבלגי ויקטור בוין, כשהוא אוחז בידו השמאלית בדגל בלגיה. באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה שבועת השופטים והחל מאולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה לטקס גם שבועת המאמנים. האישה הראשונה לשאת את השבועה הייתה הגולשת האלפינית האיטלקייה ג'וליאנה מינוצו (אנ'), באולימפיאדת החורף קורטינה ד'אמפצו שנערכה בשנת 1956. באולימפיאדת מינכן, שנערכה בשנת 1972, האתלטית הגרמניה, היידי שילר (אנ') הייתה האישה הראשונה לשאת את השבועה באולימפיאדת קיץ.
נוסח השבועה המקורית חובר על ידי פייר דה קוברטן ומאז שונה מספר פעמים על מנת להתאימה לרוח התקופה. נוסח השבועה הראשונה שנישאה ב-1920 היה: "אנו נשבעים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד למדינתנו ולתהילת הספורט". ב-1961 שונתה השבועה כך שתסיר אלמנטים דתיים ולאומניים: "אנו מבטיחים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד לנבחרתנו ולתהילת הספורט".
כיום נוסח שבועת הספורטאים הוא: "בשם כל המתחרים, אני מבטיח/ה שניקח חלק במשחקים אולימפיים אלו כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו, מתחייבים לספורט נקי מאמרוץ וללא סמים, ברוח ספורטיבית, למען תהילת הספורט וכבוד נבחרתנו".
נוסח שבועת השופטים: "בשם כל השופטים ובעלי התפקידים, אני מבטיח שנשפוט במשחקים אולימפיים אלו ללא משוא פנים, כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו ברוח הספורטיבית האמיתית."
נוסח שבועת המאמנים: "בשם על המאמנים ושאר חברי הנלווים למשלחות הספורטאים, אני מבטיח שנקדיש עצמנו לכך שהרוח הספורטיבית והמשחק ההוגן ישמרו על בסיס עקרונות היסוד האולימפיים"
הערות שוליים

↑  Grasso, John, Bill Mallon, and Jeroen Heijmans. Historical dictionary of the Olympic movement. Rowman & Littlefield, 2015. Page 377
וולבי ביצות

| וולבי ביצות |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: Wallabia
מין:: וולבי ביצות
שם מדעי
 Wallabia bicolor ‏דמארה, 1804
תחום תפוצה


וולבי ביצות (שם מדעי: Wallabia bicolor) הוא יונק כיס ממשפחת הקנגוריים החי במזרח אוסטרליה והוא המין היחידי בסוגו. הסוג הקרוב אליו ביותר הוא הפדמלון, שחלק ממיניו מצויים באותם אזורים.
מאפיינים

וולבי זה חי במזרח אוסטרליה מהחלק הצפוני ביותר של קווינסלנד עד לדרום של ויקטוריה ומזרחה עד דרום-מערב אוסטרליה הדרומית. הוא מצוי ביערות וחורשות או בכרי עשב ושרכים גבוהים. כשמו הוא מצוי גם בביצות אוסטרליה.
אורכו מגיע ל-76 ס"מ בזכרים ו-70 ס"מ בנקבות, אורך הזנב דומה לאורך הגוף ומשקלו מגיע ל-17 ק"ג בזכרים ו-13 ק"ג בנקבות. הוא בעל פרווה אפורה-כסופה. הבטן חומה-ערמונית וגם העור שסביב האוזניים. הזנב והרגליים ארוכים ושחורים והעיניים גם שחורות. לנקבת הוולבי שני רחמים.
וולבי הביצות ייחודי בכך שהנקבה מזדווגת עוד לפני תום ההריון שמשכו כ30 יום. מעקב אחר הריונות וולבי ביצות העלה כי הנקבה מבייצת מהשחלה השנייה והגופיף הצהוב פעיל כבר בימים 28-29 להריון.  הבייצית המופרה נמצאת ברחם במצב דיאפאוזה בזמן שהעובר אחר משלים את ההתפתחות והלידה מהרחם השני. כך יכולה הנקבה להיות בהריון באופן רצוף בכל תקופת הפריון של חייה.
הוולבי הוא פעיל לילה החי לבדו אך נראה בקבוצות כאשר ישנו הרבה מזון. הוא אוכל בעיקר עלים, עשבים ושיחים, לרבות צמחייה רעילה כמו רוש ולנטנה (Lantana). לעיתים הוא יאכל גם פטריות ואצות ובמקרה אחד נצפה אוכל נבלה.
וולבי הביצות איננו מצוי בסכנה היות שהציידים המקומיים לא אוהבים את טעמו עקב הריח המצחין שמפריש בשרו לאחר הבישול, אך הוא נטרף בידי שועלים, כלבי דינגו, עיט מחודד זנב ותנינים.