stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תורשה מול סביבה
ממצאים מחקריים עדכניים

מחקרים בתחום הגנטיקה ההתנהגותית שהצטברו עד 2020, מראים שלא ניתן להתעלם מגורמים גנטיים להתנהגות. מאמר סיכום של רוברט פלומין, אחד ממייסדי התחום, מסכם את עשרת הממצאים החזקים בגנטיקה התנהגותית. פלומין טוען שלכל התכונות הפסיכולוגיות יש בסיס גנטי חזק, אך הוא לעולם לא מגיע ל-100%. הוא טוען שההשפעה התורשתית היא תולדה של הרבה גנים בעלי השפעה קטנה. הוא מראה שההשפעה התורשתית על אינטליגנציה הולכת וגדלה עם הגיל. הוא מראה גם שרוב ההשפעה הסביבתית על התנהגות נובעת מחויות ייחודיות לאדם, ולא מחוויות המשותפות לו ולאחיו.
בשנת 2015 סיכם מחקר מטא-אנליזה את כל מחקרי התאומים שבדקו את מידת התורשתיות של תכונות אנושיות שונות.  המחקר כלל מידע מכ־2,750 מאמרים, על כ־14.5 מיליון זוגות תאומים, שבדקו כ־18,000 תכונות מתחומי הרפואה, הביולוגיה והפסיכולוגיה. מקדם התורשתיות הממוצע היה 49%. 450 מחקרים בתחום הקוגניטיבי הראו מקדם תורשתיות של 57%, 1,778 מחקרים בתחום הפסיכיאטרי הראו מקדם תורשתיות של 62%, ו-45 מחקרים בתחום של ערכים חברתיים הראה מקדם תורשתיות של 69%. החוקרים יצרו אתר אינטראקטיבי בו ניתן לבדוק את מקדם התורשתיות עבור כל תכונה שנבדקה.
החל מסוף המאה ה-20, התפתח תחום מחקר בשם אפיגנטיקה  החוקר איך מנגנונים מולקולריים לא גנטיים מווסתים ביטוי גנטי. תחום זה תרם להבנה שלא ניתן להפריד בין התורשה לסביבה.  התחום החוקר את יחסי הגומלין בין התורשה לסביבה הוליד מודלים תאורטיים וממצאים מחקריים רבים.
ראו גם

תורשה
סביבה (פסיכולוגיה)
תורשתיות
מחקרי תאומים
מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות
אפיגנטיקה
אפיגנטיקה התנהגותית
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Hunter Honeycutt, Oxford Research Encyclopedia of Psychology, Oxford University Press, 2019-09-30, ISBN 978-0-19-023655-7. (באנגלית)
1 2  G. E. Robinson, GENOMICS: Beyond Nature and Nurture, Science 304, 2004-04-16, עמ' 397–399 doi: 10.1126/science.1095766
↑  Aravinda Chakravarti, Peter Little, Nature, nurture and human disease, Nature 421, 2003-01, עמ' 412–414 doi: 10.1038/nature01401
1 2  Michael J. Meaney, Nature, Nurture, and the Disunity of Knowledge, Annals of the New York Academy of Sciences 935, 2006-01-25, עמ' 50–61 doi: 10.1111/j.1749-6632.2001.tb03470.x
1 2  Robert Plomin, John C. DeFries, Valerie S. Knopik, Jenae M. Neiderhiser, Top 10 Replicated Findings From Behavioral Genetics, Perspectives on Psychological Science 11, 2016-01, עמ' 3–23 doi: 10.1177/1745691615617439
↑  Tinca J C Polderman, Beben Benyamin, Christiaan A de Leeuw, Patrick F Sullivan, Meta-analysis of the heritability of human traits based on fifty years of twin studies, Nature Genetics 47, 2015-07, עמ' 702–709 doi: 10.1038/ng.3285
↑  Virginia Hughes, Epigenetics: The sins of the father, Nature 507, 2014-03, עמ' 22–24 doi: 10.1038/507022a
↑  J. Berg, Gene-environment interplay, Science 354, 2016-10-07, עמ' 15–15 doi: 10.1126/science.aal0219
↑  Stephen B. Manuck, Jeanne M. McCaffery, Gene-Environment Interaction, Annual Review of Psychology 65, 2014-01-03, עמ' 41–70 doi: 10.1146/annurev-psych-010213-115100
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560766005171  LCCN: sh85090282 
פרנסיס גלטון
רוברט פלומין
תלמי הארבעה עשר

| --- | --- |

מטבע תלמי הארבעה עשר
 לידה:  59 לפנה״ס 
 נרצח:  26 ביולי 44 לפנה"ס (בגיל 15 בערך)
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 בן או בת זוג:  קלאופטרה (46 לפני הספירה–43 לפני הספירה) 
 
תלמי הארבעה עשר תאוס פילופטור (ביוונית:  Πτολεμαῖος Θεός Φιλοπάτωρ; נולד ב-59/60 לפנה"ס - בין אפריל לאוגוסט 44 לפנה"ס) היה מלך מצרים מבית תלמי, שמלך משנת 47 לפנה"ס ועד שנת 44 לפנה"ס, במשותף עם אחותו הבוגרת קלאופטרה השביעית. בפועל השלטון היה בידיה של קלאופטרה והתואר מלך הוסף לו רק פורמלית, על פי הנוהג שהיה קיים בבית תלמי שדרש שלטון של בן תלמי ביחד עם אישה שלטת.
קורות חיים

תלמי הארבעה עשר היה בנו הצעיר של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה. היו לו שלוש או ארבע אחיות בוגרות ממנו: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית, וכן אח בוגר ממנו, תלמי השלושה עשר. אביו מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ותלמי השלושה עשר בן ה-10, שנישא לאחותו והיה שליט שותף.
בשנת 48 לפנה"ס, בזמן המאבק בין יוליוס קיסר וקלאופטרה כנגד המרד של אנשי אלכסנדריה בראשותם של אריסונאי הרביעית ואחר כך תלמי השלושה עשר, שהה תלמי הארבעה עשר בתוך הארמון הנצור תחת שליטתו של קיסר. לאחר מותו של תלמי השלושה עשר בקרב בו ניצחו קיסר וצבאו את צבא אנשי אלכסנדריה, דאג קיסר להשיא את תלמי הארבעה עשר לקלאופטרה והוא מלך איתה במשותף. הוא היה אז בן 13-12 שנים ואחותו בגיל 23-22. הם קיבלו את הכינוי המשותף "תאוס פילופטור" שמשמעותו "אלים אוהבי אביהם". למרות נישואיה, המשיכה קלאופטרה את הקשר שלה עם קיסר וביוני 47 ילדה קלאופטרה את בנו, קיסריון.
בשנת 46 לפנה"ס נסעה קלאופטרה לרומא כדי להיות בחברתו של קיסר וצרפה לפמליה גם את תלמי הארבעה עשר. מטרתה הייתה לזכות בחוזה ברית בכתב עם רומא. בתקופת שהייתה ברומא חיה בביתו של קיסר מעבר לטיבר. קלאופטרה ותלמי הצליחו לקבל את התואר "בני ברית וידידים של העם הרומי".
כחודש לאחר הירצחו של קיסר במרץ 44 לפנה"ס, נמלטה קלאופטרה עם פמלייתה וחזרה למצרים. לאחר חזרתה דאגה לרצוח את אחיה, כנראה בהרעלה, והכריזה על בנה קיסריון כעל שותפה לכס. על פי המקורות נרצח כנראה בין חודש יוני לתחילת ספטמבר 44 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: מאגנס, עמ' 779-777, מסת"ב 9652234109
הערות שוליים

↑  דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת מאגנס, עמ' 779-778
↑  Ptolemy XIV מאת Christopher Bennett
תוכנית טמפוס

מדינות חברות באיחוד האירופי   מדינות שותפות ב-TEMPUS   מדינות שהשתתפותן ב-TEMPUS נמצאת בדיון
תוכנית TEMPUS (ראשי תיבות: Trans-European Mobility Programme for University Studies) היא תוכנית של האיחוד האירופי, שתומכת במודרניזציה של השכלה גבוהה במדינות השותפות במזרח אירופה, מרכז אסיה, מערב הבלקן ואגן הים התיכון, בעיקר באמצעות פרויקטים של שיתוף פעולה המבוצעים במסגרת האוניברסיטאות עצמן. התוכנית נוסדה בשנת 1990 ופועלת במקביל לתוכנית המסגרת האירופאית (European Framework Programme), התוכנית הגדולה ביותר בעולם עבור תמיכה בפעילות מחקר ופיתוח.
מטרות התוכנית

המטרה העיקרית של תוכנית טמפוס היא לתרום לתהליך היווצרות שיתופי פעולה בתחום ההשכלה גבוהה בין מוסדות ההשכלה הגבוהה באיחוד האירופי לבין מוסדות ההשכלה הגבוהה בקרב המדינות השותפות בתוכנית.
מטרה זו מושגת על ידי העברת הידע והניסיון שנצבר במוסדות ההשכלה הגבוהה האירופאיים למוסדות במדינות בסביבת האיחוד האירופי.
בין המטרות הספציפיות של טמפוס:
קידום רפורמות ומודרניזציה של השכלה גבוהה במדינות השותפות לתוכנית.
שיפור האיכות והרלוונטיות של השכלה גבוהה לעולם העבודה והחברה במדינות המשתתפות בתוכנית.
הגדלת הקיבולת של מוסדות להשכלה גבוהות במדינות השותפות והאיחוד האירופי, ובמיוחד בתחום יכולת שיתוף הפעולה הבינלאומית.
תחומי העדיפות של התוכנית ממוקדים בסדר יום הדרוש עבור מודרניזציה של מוסדות ההשכלה הגבוה, ומבוססים על שלושת אבני הבניין הבאות:
רפורמה בתוכניות הלימוד.
רפורמה בתוכניות ממשל וניהול האקדמיה.
הקשר בין חינוך גבוה וחברה.
מדינות משתתפות בתוכנית

בנוסף ל-28 מדינות האיחוד האירופי משתתפות בתוכנית המדינות הבאות כמדינות שותפות (Partner Countries):
מדינות מערב הבלקן: אלבניה, בוסניה והרצגובינה, מולדובה, מונטנגרו וקוסובו.
מדינות מרכז אסיה: קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון: ישראל, ירדן, לבנון, לוב, מרוקו, הרשות הפלסטינית, סוריה ותוניס.
מדינות השוכנות במזרח אירופה או ממזרח לה: רוסיה, ארמניה, אזרבייג'ן, בלארוס, גיאורגיה, מולדובה ואוקראינה.
פעילויות נתמכות

קיימים שני סוגי פעילויות הנתמכות במסגרת התוכנית :
פרויקטים משותפים (Joint Projects) - פרויקטים בהם מבוצעות שותפויות מרובות צדדים בין מוסדות להשכלה גבוהה וארגונים נוספים מהאיחוד האירופי ומהמדינות השותפות. פרויקטים אלו נועדו לקדם את תהליך המודרניזציה ועדכון של תוכנית לימוד ושיטות הוראה ברמה המוסדית.
צעדים מבניים (Structural Measures) - פרויקטים אשר נועדו לקדם עריכת רפורמה מבנית במערכת ההשכלה הגבוהה במדינות שותפות (Partner Countries). פרויקטים מסוג זה עוסקים בנושאים הקשורים לרפורמות במבנה ובמערכת המשילות במוסדות להשכלה גבוהה ובשיפור יחסי הגומלין בין מערכת ההשכלה הגבוהה והחברה בה היא נמצאת.
היסטוריה

תוכנית טמפוס החלה את פעילותה בשנת 1990 עד 2006 טמפוס מימנה 6,500 פרויקטים, הכוללים 2,000 האוניברסיטאות מהאיחוד האירופי ומדינות המשתתפות בתוכנית. בין השנים 2000 ל-2006 נתמכו 788 פרויקטים אירופיים משותפים והוענקו 1,492 מענקי ניידות. בנוסף, באותה תקופה, תמכה התוכנית ב-270 צעדים מבניים על פני כל האזורים.
ישראל ותוכנית TEMPUS

ישראל הצטרפה לתוכנית טמפוס בשנת 2008. משרד טמפוס הלאומי בישראל (NTO Israel) פועל במסגרת המועצה להשכלה גבוהה. נכון לסוף שנת 2013 מופעלים 11 פרויקטים בהם מעורבים מוסדות להשכלה גבוהה מישראל. אחד הפרויקטים הוא טמפוס איריס, שבו משתתפות מכללות להשכלה גבוהה.
הערות שוליים

↑  מידע אודות התוכנית, באתר טמפוס
↑  מידע כללי אודות התוכנית, באתר המל"ג
↑  היסטורית התוכנית, באתר טמפוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: kn20050918010  VIAF: 147887186   WorldCat (עם VIAF): 147887186
שרה יוז (שופטת)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  2 באוגוסט 1896 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  23 באפריל 1985 (בגיל 88) דאלאס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת גאוצ'ר  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון 
 תקופת כהונה:  ? – 23 באפריל 1985 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 באפריל 1985 
 תפקידים בולטים:  חבר בית הנבחרים של מדינת טקסס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה לנשים של טקסס 
 
שרה אוגוסטה טילמן יוז (באנגלית: Sarah Augusta Tilghman Hughes; ‏2 באוגוסט 1896 – 23 באפריל 1985) הייתה עורכת דין ושופטת פדרלית אמריקאית, מהשופטות החלוצות של תקופתה. היא זכתה לפרסום במיוחד לאחר שהשביעה את לינדון ג'ונסון לנשיא ארצות הברית בטקסס מיד לאחר הירצחו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1963. היא השופטת היחידה בארצות הברית אשר השביעה נשיא.
ביוגרפיה

שרה טילמן נולדה בבולטימור שבמרילנד. גובהה בבגרותה היה 157 סנטימטרים בלבד, אך כבר בילדותה הבליטה התנהגותה את אופייה החזק. היא למדה במכללה לנשים בבולטימור, שם הוענק לה תואר ראשון בשנת 1917. לאחר מכן לימדה מדעים בבית ספר תיכון בצפון קרוליינה. ב-1919 עברה לוושינגטון הבירה כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. לפרנסתה עבדה במהלך לימודיה כשוטרת ללא מדים ועסקה במניעת פשע בקרב נשים ונערות, בין השאר בנוגע למניעת זנות. בכך ביטאה את השקפתה שהעדיפה שיקום על פני ענישה. היא סיפרה שעבודתה זו יצרה אצלה מחויבות ואחריות כלפי נשים וילדים.
ב-1922 סיימה את לימודי המשפטים ועברה לדאלאס שבטקסס עם בעלה, ג'ורג' ארנסט יוז, שאותו הכירה בבית הספר למשפטים. בעוד שהוא מצא עבודה בנקל, היא התקשתה בכך עקב האפליה שנהגה באותם ימים כנגד העסקת נשים כעורכות דין. לבסוף השכירה לה פירמת עורכי דין שטח עבודה במשרדיה ללא תשלום ואף העבירה לה תיקים בתמורה לעבודתה עבורם כפקידת קבלה. משרד עורכי הדין שלה גדל בהדרגה ובמקביל היא הייתה לחברה בשורה של ארגוני נשים מקומיים שעסקו בקידום מעמד האשה בחברה. בין השאר פעלה לשיפור מעמד הנשים בכוחות המזוינים ולמתן תגמול שווה לנשים שמונו לכהן בחבר מושבעים. היא נכנסה לפוליטיקה ונבחרה ב-1930 לחברת בית הנבחרים של מדינת טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית. היא נבחרה לכהונה פעמיים נוספות. במהלך שנותיה בטקסס התיידדה עם לינדון ג'ונסון והייתה לבת ברית פוליטית שלו. בשנת 1946 ניסתה להיבחר לחברת בית הנבחרים של ארצות הברית אך לא הצליחה בכך.
ביוגרפיה > קריירה שיפוטית

ב-1935 מונתה יוז על ידי מושל טקסס לשופטת בית המשפט של המחוז ה-14 של טקסס והייתה לאשה הראשונה שמונתה לשופטת מחוזית בטקסס. ב-1936 היא נבחרה לתפקיד ושבה ונבחרה אליו עוד שש פעמים. היא כיהנה בתפקיד עד 1961. בשנת 1958 ניסתה ללא הצלחה להיבחר לבית המשפט העליון של טקסס.
ב-1960 ביקש סגן הנשיא ג'ונסון מהתובע הכללי רוברט קנדי למנות את יוז לשופטת פדרלית. אנשי משרד המשפטים דחו את בקשתו בנימוק שיוז היא מבוגרת מדי, וג'ונסון נפגע מכך עמוקות. נדרש לחץ על רוברט קנדי גם מצדו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית סם רייברן, אף הוא ידיד ובן ברית של יוז. לבסוף מינה הנשיא קנדי את יוז באוקטובר 1962 במינוי פגרה לשופטת בית המשפט הפדרלי המחוזי לצפון טקסס. בינואר 1962 היא מונתה רשמית והסנאט אישר את מינויה בחודש מרץ. היא הייתה השופטת היחידה שמינה קנדי, השופטת הפדרלית הראשונה בטקסס והאשה השלישית שמונתה לשיפוט במערכת המשפט הפדרלית. יוז כיהנה במשרה מלאה עד 1975 ואז עברה לשפוט בהיקף חלקי במעמד של שופטת בכירה (Senior Judge). כהונתה כשופטת תמה עם מותה.
במהלך כהונתה כיהנה בהרכב השופטים שקיבל ב-1970 את פסק הדין הראשון במשפט הידוע של רו נגד וייד. פסק הדין של ההרכב אושר בסופו של דבר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. במשפט אחר פסקה שיש להיטיב את תנאי הכליאה של אסירים בבית הסוהר המחוזי של דאלאס.
יוז פעלה באופן נמרץ על מנת לאפשר לנשים בטקסס לכהן בחבר מושבעים, דבר שהחוק המקומי לא איפשר. היא יזמה הצעת חוק בנושא, אשר לא צלחה, אך הודות למאמציה ולמאמצי אחרים התקבל השינוי בטקסס ב-1954.
ביוגרפיה > השבעת הנשיא ג'ונסון

ב-22 בנובמבר 1963 נרצח הנשיא ג'ון קנדי במהלך ביקור בדאלאס. סגן הנשיא ג'ונסון ביקש להזעיק את השופטת יוז על מנת להשביעו כנשיא, השבעה הנעשית באופן רגיל על ידי נשיא בית המשפט העליון. יוז הגיעה אל המטוס הנשיאותי שחנה בנמל התעופה לאב בדאלאס ועל סיפונו ג'ונסון, האלמנה ז'קלין קנדי וארונו של הנשיא שנרצח וערכה את טקס ההשבעה.
יוז נותרה ידידה של ג'ונסון ואשתו ונכחה בהשבעתו השנייה ב-1965 ובחנוכת הספרייה הנשיאותית שהוקמה על שמו.
ב-1982 סבלה יוז משבץ שהותיר אותה מוגבלת בתפקודה. היא מתה שלוש שנים לאחר מכן. בעלה מת ב-1964. לא היו להם ילדים.
על שמה של יוז נקראו מרכז לפוליטיקה מעשית במכללת גושה (Goucher) במרילנד, שבה למדה, וכן חדר קריאה ואוספים בספרייה של אוניברסיטת צפון טקסס. עוד בחייה, ב-1984, היא הוכללה בהיכל התהילה לנשות טקסס.(אנ')
ב-2004 פורסם ספר ביוגרפי אודות יוז בשם Indomitable Sarah.
הערות שוליים

↑  היסטוריון שכתב על רצח קנדי טען כי ג'ונסון רצה שיוז תשביע אותו כמעין תיקון על ההשפלה שנגרמה לו בפרשת מינויה לשופטת פדרלית בעת שהיה סגן הנשיא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129609803  ISNI: 0000 0000 3924 701X  LCCN: n2004091402  SNAC: w60d5nn7  VIAF: 67550300   WorldCat (עם VIAF): 67550300 
מעמד ההשבעה של הנשיא ג'ונסון. יוז נראית בגבה למצלמה. משמאל לג'ונסון ניצבה ז'קלין קנדי ומימינו אשתו ליידי בירד ג'ונסון
שמואל ז'יטומירסקי

| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 1900 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1944 (בגיל 43 בערך) 
 
שמואל זִ'יטוֹמִירְסקי (בפולנית: Szmuel Żytomirski; ‏16 בספטמבר 1900 – ? 1944) היה אישיות ידועה בקרב הציבור היהודי בלובלין בטרם ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ואביו של הניו ז'יטומירסקי. הוא נספה בשואה בשלהי המלחמה, לאחר שכמעט כל בני משפחתו נרצחו בידי הנאצים. המכתבים ששלח ז'יטומירסקי ואשר נשלחו אליו במהלך המלחמה מתעדים מאבק אבוד של איש אמיץ אשר מת זמן קצר לפני תום המלחמה. קורות חייו הקצרים של בנו הניו, מי שהפך אייקון של השואה בפולין, נודעו לציבור מתוך מכתביו של אביו. נסיבות מותו של שמואל ז'יטומירסקי אינן ידועות עד היום.
ביוגרפיה > נעורים

שמואל ז'יטומירסקי נולד בעיר ורשה שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-16 בספטמבר 1900. אביו אפרים (1873–1941) יליד העיירה מז'יבוז' שבפודוליה (כיום באוקראינה), היה מחובבי ציון ומאנשי תנועת המזרחי, ממייסדי בית-הספר "יבנה" בלובלין. ופעיל בקופת "גמילות חסד" בלובלין. אמו, חיה דבורה לבית מלמד (1882–1942), נולדה בריגה בירת פלך ליבוניה (כיום בירת לטביה). בגיל 16 סיים שמואל בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה של קרינסקי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הורע המצב הכלכלי בוורשה; ב-1917 עברה משפחת ז'יטומירסקי ללובלין, מתוך תקווה להיטיב את מצבה הכלכלי.
ביוגרפיה > מורה ומחנך

בצעירותו עבד ז'יטומירסקי כמורה בבית-הספר "תרבות" שבעיירה ביחאווה (בפולנית: Bychawa). ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל כשלו. לאחר שסיים שנת לימודים באוניברסיטת וינה, חזר ב-1922 ללובלין והמשיך בעבודת ההוראה. הוא היה מורה אידיאליסט ומסור לעבודתו. ז'יטומירסקי הפגיש את תלמידיו עם מיטב יצירותיהם של סופרי דור התחייה: ביאליק, טשרניחובסקי ופרוג. הוא נטע בתלמידיו את החזון הציוני ואת השאיפה לעזיבת הגולה ולהתחדשות לאומית בארץ ישראל. בעת שלימד נקט שיטות פדגוגיות מתקדמות: הצגות, שירה, דקלום בציבור ויציאה לטיולים מחוץ לעיר.
ביוגרפיה > מנהיג ציוני

את מיטב מרצו הקדיש ז'יטומירסקי לפעילות ציונית, וזו התאפיינה באוריינטציה לאומית וחברתית. הוא היה יושב-הראש של מפלגת פועלי ציון – צ"ס בלובלין. ז'יטומירסקי ומפלגתו פעלו במועצת הקהילה ובוועד הקהילה למען דלת העם ולמען המפעלים והמוסדות הציוניים. הודות למאמצי המפלגה הקצתה מועצת הקהילה סכומים ניכרים עבור ארגון בתי-הספר היידיים ציש"א, בית-הספר העברי "תרבות", הקרנות הלאומיות (קק"ל וקרן היסוד), תנועת החלוץ, ארגון הספורט "הפועל" (בלובלין נוסד מועדון 'הפועל' הראשון בפולין) ובשיעורי ערב שארגנה מפלגת פועלי ציון צ"ס. הודות למאמצי המפלגות הציוניות, שופצו מספר חדרים בבית הקהילה שברחוב קרבייצקה מספר 41, והם נמסרו לקיבוצי הכשרה, אשר היוו את גרעיני הקיבוצים יד מרדכי ונגבה.
לעיתים קרובות הופיעו ז'יטומירסקי וחבריו למפלגה בהרצאות ובאספות אשר התקיימו בעיירות השכנות ללובלין: פיאסקי, לוברטוב, לנצ'נה, קרשניק, ביחאווה ובילגורי. לעיתים תכופות התקיימו בלובלין ועידות מחוזיות של המפלגה בהשתתפות נציגים מהוועד המרכזי בוורשה.
ז'יטומירסקי היה חבר בוועד המרכזי של הליגה למען ארץ ישראל העובדת, אשר ערכה פעילות הסברתית ותרבותית ענפה. אישים ידועים באו ללובלין והרצו באספות של הליגה: זלמן רובשוב (שז"ר), הסופר נתן ביסטריצקי (אגמון) ואליהו דובקין.
ז'יטומירסקי נמנה עם חברי הוועד של ארגון "החלוץ" בלובלין. וכמו כן היה חבר בוועד של תנועת הנוער "דרור" ובוועדת התרבות שלה, והשתתף בוועד המנהל של בית-הספר העברי 'תרבות'.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה ז'יטומירסקי מְרַכֵּז הסניף בלובלין של ארגון הסעד היא"ס.
ביוגרפיה > ז'יטומירסקי ובנו הניו

בראשית שנות ה-30 נשא ז'יטומירסקי לאישה את שרה אוקסמן, שניהלה חנות למכשירי כתיבה. ב-1933 נולד בנם הניו (שמו העברי: חיים).
במהלך שנות ילדותו הורע מצבם של היהודים בפולין. בגרמניה השכנה התבסס השלטון הנאצי, ובפולין שלאחר מות פילסודסקי התגברה האנטישמיות. על חלון החנות של משפחת ז'יטומירסקי חרטו פולנים אנטישמים את כינוי הגנאי "Żyd" ("ז'יד", יהודון). ב-1937 כתב ז'יטומירסקי מלובלין מכתב לאחיו הצעיר יהודה, שעלה לארץ ישראל באותה שנה: ”...ומטרידה אותי מאוד השאלה: מה יהיה עם בני לכשיגדל? אני מוסר לו כבר כעת דו"ח שאין עתיד בשבילו בפולניה, והנני כבר מוכן לשלוח אותו ארצה על מנת ללמדו שם. כי הלוא כל חלקי מכל עמלי הוא בני, ואת עתידו – אפילו הקרוב – אינני מתאר לי מחוץ לגבולות א"י.” בהתאם לתפיסת עולמו, ז'יטומירסקי רשם את בנו ללימודים בבית-הספר "תרבות", בית-ספר יהודי-ציוני ששפת ההוראה בו הייתה עברית. הניו לא זכה להיכנס בשערי בית-הספר; ב-1 בספטמבר 1939, יום פתיחת הלימודים, פלשו צבאות גרמניה הנאצית לפולין, ומלחמת העולם השנייה פרצה.
תקופת מלחמת העולם השנייה > גטו לובלין

עם ייסוד השלטון הנאצי בפולין הוקם בלובלין יודנראט, שכלל 24 חברים. ז'יטומירסקי, שהיה מורה במקצועו ויושב ראש מפלגת פועלי ציון בלובלין, מונה על ידי היודנראט לתפקיד מנהל סניף הדואר ברחוב קובלסקה 2. תפקיד זה אִפשר לו, ככל הנראה, ליצור קשר עם המחתרת הפולנית (דרכה קיבל מידע אסור וחדשות); להתכתב עם אחיו הצעיר, יהודה ז'יטומירסקי, שעלה לארץ ישראל עוד ב-1937; להיות בקשר עם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מהמחתרת היהודית בגטו ורשה ועם אנשי ריכוז השומר הצעיר בווילנה; ולהיות בקשר מכתבים וחבילות עם נתן שוואלב, מנהל משרדי הסוכנות היהודית ותנועת החלוץ בז'נבה, שעסק במתן סיוע למאות פעילי תנועות הנוער בשטחי הכיבוש הנאצי.
בהנחיית המושל הנאצי במחוז לובלין אולצו ב-24 במרץ 1941 כל 34,149 היהודים שחיו בעיר באותה עת לעבור לגטו שהוקם בלובלין. במרץ 1941 עברה משפחת ז'יטומירסקי לרחוב קובלסקה 11 שבגטו לובלין. ב-10 בנובמבר 1941 נפטר אביו של ז'יטומירסקי, אפרים, ממחלת הטיפוס. לפני מותו הוא ביקש להיקבר קרוב לשער בית הקברות, כדי להיות הראשון שיִצפה בשחרור העיר לובלין. המצבה שעל קברו נותצה ונהרסה ב-1943 כאשר הגרמנים חיסלו את בית הקברות היהודי החדש בלובלין.
ז'יטומירסקי לא נכנע לתנאים הקשים בגטו לובלין, והיה מקור עידוד לחבריו. כך, למשל, בדצמבר 1941 קיבל היודנראט בלובלין פקודה ממשטרת הביטחון הנאצית (בגרמנית: Sicherheitspolizei Sipo) פקודה אשר חייבה את היהודים למסור לידי הגרמנים את בגדי הצמר שברשותם. היודנראט זימן כמאה אנשים ושלח אותם לאיסוף בגדי הצמר. פרופ' נחמן קורן ושמואל ז'יטומירסקי הלכו מבית לבית כדי לאסוף בגדי צמר עבור הוורמאכט, שלחם בחזית הרוסית. ז'יטומירסקי ביקש להרגיע את האנשים ואמר להם: ”הבו צמר, יהודים, כי קרובה הישועה לבוא. אם צריך כבר לקבץ בגדים בשביל הגרמנים בחזית, משמע שהם בצרה גדולה...”.
בהיותו אדם בעל ראייה היסטורית ניהל ז'יטומירסקי יומן מראשית הכיבוש הנאצי, שבו רשם את כל אשר ראה ושמע. הוא שמר על היומן כעל בבת עינו. תקוותו הייתה שהיומן יגיע לידיים נאמנות וישמש עדות לזוועות הנאצים; אולם עם מותו של ז'יטומירסקי אבד גם יומנו. מכתביו ומכתבי אביו שנותרו אחרי מותם הם תחליף דל ליומן שאבד. קריאה במכתבים מוליכה את הקורא בדרך אובדנה של המשפחה ואובדנה של קהילת יהודי לובלין.
תקופת מלחמת העולם השנייה > שילוח יהודי לובלין להשמדה בבלז'ץ

ב-16 במרץ 1942 החלו במחוז לובלין המשלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד". מדי יום נשלחו למחנות כ-1,400 אנשים. משטרת הסדר ואנשי האס אס פיקחו על המשלוחים. הסלקציה של היהודים התבצעה בכיכר הסמוכה לבית המטבחיים העירוני, לשם הובלו המגורשים ברגל מבית הכנסת הגדול (על-שם המהרש"ל), ששימש כמקום ריכוז ואיסוף למגורשים. קשישים וחולים נורו במקום. השאר נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ. מאות מהיהודים נורו למוות ביערות שבפאתי העיר לובלין. בסך הכל כ-29,000 מיהודי לובלין הושמדו במהלך החודשים מרץ-אפריל 1942, ובהם ככל הנראה גם אשתו, אמו ושתי אחיותיו של ז'יטומירסקי - אסתר ורחל - נרצחו אז.
תקופת מלחמת העולם השנייה > גטו מיידן טטרסקי

ב-14 באפריל 1942 הסתיימו המשלוחים. ז'יטומירסקי ובנו הניו שרדו את הסלקציות של אביב 1942, ככל הנראה בזכות אישור עבודה שהיה לשמואל (בגרמנית: J-Ausweiss), ויחד עם שאר היהודים שנשארו בלובלין הועברו לגטו אחר, קטן יותר, שהוקם במיידן טטרסקי (פרבר של לובלין). לגטו זה נכנסו כ-7,000 עד 8,000 אנשים, אף שלרבים מהם לא היו אישורי עבודה. ב-22 באפריל ביצעו אנשי ה-אס אס סלקציה נוספת: כ-2,500 עד 3,000 אנשים ללא אישורי עבודה נלקחו תחילה למיידנק, ומשם ליער קְרֶנְפְּיֶיץ (Krępiec) שבמרחק כ-15 ק"מ מלובלין, שבו נורו למוות.
מתוך גטו מיידן טטרסקי שלח ז'יטומירסקי (דרך ארגון 'הצלב האדום') הודעה אל אחיו יהודה שבארץ ישראל: ”- - - אני והניוש אנחנו ביחד.” ב-23 ביולי 1942 שלח ז'יטומירסקי מכתב מגטו מיידן טטרסקי אל נתן שוואלב שבז'נבה: ”אתה בוודאי יודע כמה עצוב לי ועד כמה אני בודד. לו חייתה אשתי היקרה והורי המסורים היה המצב שונה לחלוטין. אתה תקוותי היחידה ברגע זה. לכן אני מצפה ממך לחבילות מזון בתכיפות הגדולה ביותר. בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי.”
במילים אלה של ז'יטומירסקי: "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי..." השתמש חוקר השואה, פרופ' אברהם מילגרם, ככותרת למאמרו בנושא משלוחי חבילות המזון מפורטוגל ליהודים תחת הכיבוש הגרמני.
תקופת מלחמת העולם השנייה > סופם של יהודי לובלין

ב-9 בנובמבר 1942 בוצע חיסול סופי של הגטו היהודי במיידן טטרסקי. כ-3,000 אנשים נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק, בהם ז'יטומירסקי ובנו הניו. זקנים וילדים נשלחו מיידית לתא הגזים. גם הניו בן ה-9 היה בקבוצה זו. גברים ונשים כשירים לעבודה נשלחו לעבודת כפייה במחנות בלובלין דוגמת פלוגפלאץ (במחנה זה מוין רכוש היהודים הנרצחים ונשלח לגרמניה) וספורטפלאץ (אצטדיון שבנו עובדי הכפייה עבור אנשי האס אס). ז'יטומירסקי הועבר ככל הנראה לעבודות כפייה בספורטפלאץ. מתוך המחנה הוא הצליח לשלוח עוד שני מכתבים אחרונים למשלחת הציונית בקושטא.
ב-3 בנובמבר 1943 בוצעה ההשמדה ההמונית הגדולה של כל השבויים והאסירים היהודים שנותרו במיידנק ובשאר המחנות במחוז לובלין. מבצע ההשמדה נודע בשם מבצע ארנטפסט (Erntefest, "חג הקציר). באותו יום במיידנק נורו למוות מול בורות פתוחים 18,400 יהודים. מבצע השמדה זה הוגדר כהוצאה להורג הגדולה ביותר בתולדות מחנות הריכוז. בסיום מבצע החיסול הוכרז מחוז לובלין כ"יודנריין" ("נקי מיהודים").
תעלומת מותו

באופן מפתיע שרד ז'יטומירסקי גם את החיסול ההמוני הזה, וזאת על-פי מכתב ששלח באמצעות שליח מלובלין ב-6 בינואר 1944 למשלחת היהודית בקושטא. לא ברור מאין נשלח מכתב זה. הוא נשלח מהכתובת "דרובנה 7". במכתב זה מסר ז'יטומירסקי מידע ראשוני על אודות הרג ההמונים שהיה במיידנק בנובמבר 1943. היה זה מכתבו האחרון. כעבור כחצי שנה בלבד, ב-24 ביולי 1944, העיר לובלין שוחררה על ידי הצבא האדום. ז'יטומירסקי לא שרד; נסיבות מותו אינן ידועות. לא ידוע היכן התחבא בסוף ימיו, האם הוסגר או חלה ומת.
לקריאה נוספת

רות זריז, מכתבי חלוצים מפולין הכבושה 1940–1944, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1994.
אברהם מילגרם, "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי...", ילקוט מורשת, גיליון 83, 2008(הקישור אינו פעיל).
נחמן בלומנטל ומאיר קוז'ן, אנציקלופדיה של גלויות, כרך ה', לובלין, ירושלים אפריל 1957
יעקב עדיני, ביחאוָה – ספר זיכרון, הוצאת ארגון יוצאי ביחאוה בישראל, תל אביב 1969
בלה מנדלסברג-שילדקרויט, מחקרים לתולדות יהודי לובלין, הוצאת חוג מוקירי שמה של בלה מנדלסברג שילדקרויט, 1965.