stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוצבת חירם
מפקדי החטיבה

בין מפקדי החטיבה נמנים:
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| דוד כהן | 1974 |  |
| יוסף קולר | 1974 – 1976 | לימים מפקד עוצבת הגליל |
| אמיר ראובני | 1976 – 1977 | לימים מפקד חטיבת גולני |
| יאיר עוגן |  | מפקד החטיבה בזמן מבצע ליטני |
איתן ברק: 
יורם גלבוע: 
גדליה בן דור: 
| שאול מופז |  | בזמן מלחמת לבנון הראשונה. לימים הרמטכ"ל ה-16 |
| יעקב סלע | 1983 – 1985 |  |
| גבי אשכנזי | 1985 – 1987 | לימים הרמטכ"ל ה-19 |
| מוטי מזרחי | 1987 – 1988 |  |
| משה צין | 1988 – 1989 | לימים מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה |
| יאיר נוה | 1989 – 1991 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| משה קפלינסקי | 1991 – 1993 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| יצחק גרשון | 1993 – 1994 | לימים מפקד פיקוד העורף |
| עמוס בן אברהם | 1994 – 1996 | לימים מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה |
| קובי מרום | 1996 – 1998 |  |
| שמואל זכאי | 1998 – 1999 | לימים מפקד אוגדת עזה |
| משה תמיר | 1999 – 2001 | לימים מפקד אוגדת עזה |
| אמיר נדן | 2001 – 2003 | לימים ראש החטיבה לביקורת מוכנות צה"ל וסגן מבקר מערכת הביטחון |
| איתי וירוב | 2003 – 2005 | לימים מפקד המכללות הצבאיות |
| רביב ניר | 2005 – 2007 | מפקד החטיבה במלחמת לבנון השנייה |
| אשר בן לולו | 2007 – 2009 | לימים ראש מטה פיקוד צפון |
| יניב עשור | 2009 – 2011 | לימים ראש אגף כוח האדם |
| עמית פישר | 2011 – 2013 | לימים מפקד אוגדת הבשן |
| דן גולדפוס | 2013 – 2015 | לימים מפקד מערך התמרון |
| אלרן מוראש | 2015 – 2017 | לימים מפקד ביסל"ח |
| מני ליברטי | 2017 – 2019 | לימים מפקד חטיבת עוז |
| יהודה ואך | 2019 – 2021 | לימים מפקד בה"ד 1 |
| סיון בלוך | 2021 – 2023 | לימים מפקד ביסל״ח |
| אברהם מרציאנו | מאוגוסט 2023 |  |
לקריאה נוספת

משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005.
הערות שוליים

↑   המנון חטמ"ר 769, סרטון בערוץ "חטמר 769", באתר יוטיוב (אורך: 03:51)
↑  אמיר בוחבוט, אלי אשכנזי‏, טיל בורקאן פגע במחנה גיבור בקריית שמונה: "נזק אדיר" למבנים ותשתיות יקרות, באתר וואלה, 1 ביוני 2024
↑  צה"ל חוקר את הכרוזים בלבנון: יוזמה חטיבתית שלא אושרה, באתר "סרוגים", 15 בספטמבר 2024
↑   769 השמידה עשרות תשתיות טרור תת"ק של חיזבאללה בכפר כילא. תיעודים, באתר צה"ל, 28 באוקטובר 2024
↑   הושמדו אתרי 'כוח רדואן' תת-קרקעיים שהוחבאו במתחמים אזרחיים. צפו בתיעוד, באתר צה"ל, 24 באוקטובר 2024
↑    ישי אלמקייס, ‏"יוצרים מציאות חדשה": הושמד הכפר השיעי שאיים על מטולה, בעיתון מקור ראשון, 28 באוקטובר 2024
↑  יהודית לזרוביץ', ‏"מי החטיבה המועדפת לביצוע": סיכום ההגעה לנהר הליטני, באתר "סרוגים", 26 בנובמבר 2024
↑  עמוס הראל, גבי אשכנזי שיקם את צה"ל, בני גנץ ישקם את המטה הכללי, באתר הארץ, 10 בפברואר 2011.
↑  חן קוטס בר, ההר זוכר הכל: הפצע מהבופור עדיין מדמם, באתר nrg‏, 10 ביוני 2012.
↑  אביחי בקר, למה דווקא ג'רי, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2001.
↑  צל"ש האלוף שהוענק לאל"מ עמוס בן אברהם, באתר הגבורה, מתוך אתר הגבורה.
↑  אביחי בקר, "בעיית אמינות: אל"ם קובי מרום", הארץ, 22 בספטמבר 2000
↑  עמוס הראל, לחנך את צ'יקו, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2005.
↑  מערכת וואלה!‏, צה"ל תפס קטיושות ומטענים של החזבאללה, באתר וואלה, 15 באפריל 2002.
↑  רביב ניר (1996-1998), באתר גדס"ר גולני.
↑  גיא ורון, ‏פיקוד הצפון בונה חומת מגן בגבול לבנון, באתר גלי צה"ל, 30 באפריל 2012
↑  חילופי מפקדים בעוצבת חירם: פישר יוצא דן גולדפוס נכנס, אתר עיריית קריית שמונה
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416634805171  VIAF: 32156988909861001820   WorldCat (עם VIAF): 32156988909861001820 
טקס חילופי מפקדים. אל"ם אלרן מוראש (מימין) החליף את אל"ם דן גולדפוס (משמאל), תא"ל מוני כץ (במרכז), יולי 2015
עד הנה (סיפור)

עד הנה הוא נובלה בת חמישה-עשר פרקים, הסיפור הראשון מתוך קובץ הסיפורים "עד הנה" מאת הסופר ש"י עגנון. הסיפור, שיצא לאור בשנת 1952,  מתאר את שהותו הכפויה של המספר בגרמניה בימי מלחמת העולם הראשונה, ואת ייסורי המלחמה בעורף ותוצאותיה העגומות בדמות חללי המלחמה ונכי המלחמה הרבים. באופן ישיר ועל דרך המשל עוסק הסיפור בגורל ספרי היהדות שיצרה וההדירה תנועת "חכמת ישראל" בגרמניה, ולשם כך מתוארים בסיפור מחברי ספרים (ובהם המספר), קוראי ספרים, חוקרי ספרים, סוחרי ספרים, אספני ספרים, ביבליוגרף, מעצב גופנים ויוצק גופנים.
פרשנות > שם הסיפור

את הסיפור כתב עגנון בטבריה, שבה התגורר במשך חודשים אחדים במהלך מלחמת העצמאות. שמו הראשון של הסיפור היה "בימות המלחמה", אך הוא פורסם בשם "עד הנה".
במשפטי הסיום של הסיפור מגלה המספר את מקור שמו, שנלקח מתוך התפילה "נשמת כל חי":
חוקר הספרות ברוך קורצווייל מציע משמעות נוספת לשם הסיפור, ולפיה:
אסתר פוקס רואה בסיום שהעניק לסיפור את שמו חלק מהאירוניה שבו:
פרשנות > דמויות בסיפור

הסיפור "עד הנה" עשיר בדמויות, מהן אמיתיות, מהן בדיוניות בהשראת דמויות אמיתיות ומהן בדיוניות.
בסיפור הבדיוני משולבים סיפורים על דמויות אמיתיות:
המספר מייחס למיכל רבינוביץ הסבר לפרט לא שגרתי בביבליוגרפיה שפרסם דוקטור מיטל. רבינוביץ היה סופר, עיתונאי ומו"ל שפעל במינסק שבבלארוס, ובשנת 1925 עלה לארץ ישראל והקים בירושלים את בית המסחר לספרים "דרום".
דוקטור מיטל מספר סיפור שהוא מייחס לשלמה רובין, שהיה מראשי תנועת ההשכלה בגליציה, סופר עברי פורה ומתרגם לעברית של ספרי מדע פופולרי רבים, ספרי הגות וספרים קלאסיים.
הסופר הצרפתי גוסטב פלובר מוזכר פעמיים באותו עמוד, במרחק של כעשרים שורות זו מזו. ראשית מתואר האדון שימרמן הזקן, חמיה של בירגיטה שימרמן ש"פניו דומות היו לפני פלובר". שנית מוזכר פלובר על ידי שימרמן הזקן, שכשהיה קצין צעיר במלחמה בין גרמניה לצרפת נכנס עם חיילים וקצינים נוספים למעונו של גוסטב פלובר שברח ממנו. בשל הכבוד שרחשו לפלובר לא נגעו החיילים בשלל המזכרות והאוספים שהיו בביתו.
לאחר שנודע למספר על נפילתו בקרב של בנו של דוקטור מיטל, הוא מביא סיפור שסיפר לו מיטל על העשיל שור, עורכו של כתב העת "החלוץ", שבנו יחידו נפטר במפתיע, ולא חדל מלהתאבל עליו עד סוף ימיו.
הירזמן, סוחר העתיקות שהזמין אליו את דוקטור מיטל לבדיקת ספרים שששדדו הגרמנים בארצות הכיבוש, הוא קרל ויליאם הירזמן, שבית המסחר שלו פעל בלייפציג.
המספר הוא מבחינות רבות בן דמותו של עגנון עצמו (וכך גם בסיפורים נוספים של עגנון, כגון "אורח נטה ללון"). הסופר חיים באר התחקה אחר אישים שהתגוררו בגרמניה בזמן שעגנון שהה שם, ושמשו השראה לדמויות הבדיוניות שבסיפור. בין השאר הוא מציג את ההשערות המנומקות הבאות:
דמותו של דוקטור לוי נבנתה על פי תולדותיו של איש "חכמת ישראל" ד"ר נתן פורגס.
דמותו של דוקטור מיטל נבנתה בעיקר על פי דמותו של ויליאם זאב צייטלין, שהתגורר בלייפציג ופרסם רשימות ביבליוגרפיות רבות שנושאן הספרות העברית, ובנוסף על פי דמותו שלל פרופ' ישראל איסר כַהַן, מלומד יהודי שחי בלייפציג.
דמותו של האדון קניג, מעצבו של גופן עברי חדש, היא בהשראת דמותו של רפאל פרנק, מעצבם של הגופנים פרנק-ריהל ומרים.
בעלי הבתים שבהם התגורר המספר מוסיפים שלל דמויות וחדרים לסיפור:
גברת טרוצמילר, בעלת הפנסיון בברלין, שלוש בנותיה (לוטה, הילדיגארד וגרט) ובנה הנסכן. "קטן היה החדר, כיוצא בו הגזוזטרא".
בעל המלון בגרימה: "החדר חדר והמטה מטה, אלא שזה ריחו קשה וזו עקומה".
בית המחסה בלוננפלד, שבו לן המספר לילה אחד
דרוזי, פסל שרוצה לפסל את בריגיטה שימרמן, בביתו שהה המספר לילה אחד. ברלין.
בני הזוג ליכטנשטיין, חדר מהודר. ברלין.
בני הזוג טנצמן, ברלין. "החדר גופא נאה וכליו נאים ובעליו נוחים  והגונים, ושני חלונות לחדר, אלא שלמטה מחלון אחד אטליז פתוח וריחו נודף, ולמטה מחלון אחד מקום חנייה של חשמליות".
מרת מונקל ובתה הדוויג, חדר עם חלון אחד, "צופה על שישה ושלושים חדרי בישול". ברלין.
הכנר ובעלת הכלבים, המסוכסכים ורבים צועקים ומכים בלילות. בביתם קיבל המספר "חדר נאה ומרווח במקום נאה באוויר נאה בין כלים נאים" ברובע פרידנאו בברלין.
מלון פטר טמפר בלייפציג.
גברת בלוטווארם, אצלה קיבל המספר חדר "שבשעת הדחק מותר לקרותו חדר". ברלין.
ועוד דמויות רבות.
פרשנות > אינטרטקסטואליות

בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם בסיפור זה מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו.
בתיאורו את חבר נעוריו יוסף ב"ח אומר המספר: "אחר שנים כשהלכתי לעירי שאלתי את דניאל ב"ח אם קרובו הוא. אמר לי איני יודע, אבל מאחר ששמי כשם אביו ושם אבי כשם זקנו רבי שלמה יכולים אנו לשער שקרובים אנו." בתיאור זה עוסק המספר בדניאל ב"ח, אחד מגיבורי הרומן של עגנון "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת כ-15 שנים לאחר עלילת "עד הנה".
המספר פונה לקוראים: "אפשר שזוכרים אתם את מעשה הנדח, כשיצא ר' גרשום מחדר תפילתם של החסידים, מה דברים נאמרו לו וכמה נבהל מאותם הדברים", ובכך הוא מתייחס לסיפור "הנדח".
המספר מספר על דוקטור מיטל שהוא "זקן שנון וביבליוגרף מצוין שקנה לו שם בספרו ביבליוגרפיה של ספרים על היינות. אחר שנים הוסיף תוספת לספרו והזכיר אותי אגב סיפורי לבב אנוש. אם טעה ודימה הואיל ונזכרים שם כמה מיני יינות ספר מדעי הוא, או שביקש לעשות לי נחת רוח". "לבב אנוש" הוא סיפור קצר מאת עגנון, שנכלל בקובץ "אלו ואלו".
המספר סר לביקור אצל יודיל בידר, שהוא מבני בניה של "בלומה בתו של רבי יודל חסיד מבראד", גיבור הרומן "הכנסת כלה".
האדריכל סימון גאביל מוזכר פעמיים ב"עד הנה", תחילה כמתכנן של תוספת לבית ההבראה של בריגיטה שימרמן, המופיע אף בחלומו של המספר, ובהמשך כמי שמגיע כדי לתכנן את התאמת בית הזוג ליכטנשטיין לבעליו החדשים, לאחר שהמספר נאלץ לעוזבו כיוון שנמכר. אותו אדריכל הוא גיבור הסיפור הקצר "פרק אחד של סיפור אחד" שפורסם בשנת 1946 בעיתון "הארץ" ונכלל (בשם "מישע מלך מואב") בקובץ "פתחי דברים", שיצא לאור בשנת 1977, לאחר פטירתו של עגנון.
לקריאה נוספת

מתי מגד, "הסופר בעיני עצמו", משא, דצמבר 1952.
ניצה בן-דב, אהבות לא מאושרות - תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון, הוצאת עם עובד, 1997, חלק ראשון: "עד הנה", עמ' 122-11.
ניצה בן-דב, "בנים יחידים ושכול ב"עד הנה" של עגנון, בתוך חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית (שוקן, 2016), עמ' 82-71.
ברוך קורצווייל, מסות על סיפורי ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1962, פרק שישה-עשר - עד הנה, עמ' 161–1
באר, חיים. "חדרים מלאים ספרים - 'רפובליקת הספר' בעד הנה,בין בדיה למציאות". בתוך: .לפנים מן הווילון : שמונה קריאות  בעגנון. חיים באר. עם עובד,2024.
Arnold Band, Nostalgia and Nightmare: The Fiction of S.J. Agnon, University of California Press, 1968, pp. 346–356
ביאורים

↑  מלחמת העולם הראשונה קרויה בסיפור "המלחמה הגדולה", כפי שנקראה מלחמה זו לפני מלחמת העולם השנייה. מכאן שהמספר מספר את סיפורו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, אף שהסיפור נכתב שנים אחדות לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
↑  בין שלל האתרים הממשיים שמוזכרים בנובלה, לוננפלד הוא האתר הבדיוני היחיד
↑  משפחת ב"ח מתייחסת לרבי יואל סירקיש, מחבר הפירוש בית חדש (ב"ח) על ארבעה טורים (הנובלה אינה מציינת זאת).
הערות שוליים

↑  פנינה מיזליש, מי הייתה משפחת ב”ח?, "ידיעות אחרונות", 3 באוגוסט 1984
↑  ברוך קורצווייל, "עד הנה" לש"י עגנון, הארץ, 12 בדצמבר 1952
↑  אסתר פוקס, העלילה הסטירית בכתבי ש"י עגנון ע"פ "עד הנה" ויצירות אחרות, Hebrew Studies, ‏1981, עמ' 113–116, באתר JSTOR
↑  עד הנה, עמ' לט
1 2  ניצה בן-דב, על חדר, רכבת, בגד וסעודה ב'עד הנה' לעגנון: גישה פסיכואנליטית לרומן, דפים למחקר בספרות, 1991-92, עמ' 301–318, באתר JSTOR. גרסה מעודכנת של המאמר נכללת בספרה אהבות לא מאושרות, עם עובד, 1997
↑  אברהם קריב, ריבוי פרצופין וקלסתר אחד, מאזנים, יוני 1975
↑  חיים באר, ‏חדרים מלאים ספרים: "רפובליקת הספר" ב'עד הנה' בין בדיה למציאות, הוצאת מנגד, תשע"ו, באתר Academia.edu, עמ' 32
↑  חדרים מלאים ספרים, עמ' 38
↑  חדרים מלאים ספרים, עמ' 43–44
↑  חדרים מלאים ספרים, עמ' 74
1 2  עד הנה, עמ' טז
↑  עד הנה, עמ' כג
↑  עד הנה, עמ' נב
↑  עד הנה, עמ' צט
↑  חיים באר, ‏חדרים מלאים ספרים: "רפובליקת הספר" ב'עד הנה' בין בדיה למציאות, הוצאת מנגד, תשע"ו, באתר Academia.edu
↑  עגנון מתאר את ישראל איסר כַהַן ברשימת הזיכרון "[מה טעם לא עשה פרופסור כהן ספרים]", שבספר תכריך של סיפורים, הוצאת שוקן, 2001, עמ' 36–43
↑  עד הנה, עמ' פג
↑  עד הנה, עמ' קכב
↑  עד הנה, עמ' קמז
↑  עד הנה, עמ' נא-נה
↑  עד הנה, עמ' צג-צד
↑  ש"י עגנון, פרק אחד של סיפור אחד, הארץ, 15 באפריל 1946
↑  דוד אסף‏, ספרים, רבותי, בבלוג "עונג שבת", יוני 2016
| כתבי שמואל יוסף עגנון |
| --- | --- | --- |
| רומנים | הכנסת כלה • סיפור פשוט • אורח נטה ללון • תמול שלשום • שירה • בחנותו של מר לובלין |  |
| נובלות | בדמי ימיה • והיה העקוב למישור • עד הנה • שבועת אמונים • תהלה |  |
| סיפורים קצרים | אגדת הסופר • אחות • אצל חמדת • בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש • בין שתי ערים • בשעה אחת • בתוך עירי • האדונית והרוכל • המלבוש • הסימן • הפרוטה • הרופא וגרושתו • השיר אשר הושר • התרנגול ותפילת בני אדם • לאחר הסעודה • מאויב לאוהב • מלאך המות והשוחט • מעשה העז • מעשה רבי גדיאל התינוק • עגונות • עד עולם • עובדיה בעל מום • עידו ועינם • פנים אחרות • פרנהיים • פת שלימה • שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו |  |
| סיפורים | לפנים מן החומה • הנדח • בלבב ימים |  |
| קובצי סיפורים | אלו ואלו • פולין: סיפורי אגדות (מתוך "אלו ואלו") • על כפות המנעול • סמוך ונראה • פרקים של ספר המדינה (מתוך "סמוך ונראה") • ספר המעשים • עד הנה • האש והעצים • עיר ומלואה • לפנים מן החומה • פתחי דברים  • קורות בתינו • תכריך של סיפורים |  |
| מכתבים | אסתרליין יקירתי (עם אשתו) • ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (עם המוציא לאור) • מסוד חכמים |  |
| אנתולוגיות | ימים נוראים • אתם ראיתם  • ספר סופר וסיפור • סיפורי הבעש"ט |  |
| שונות | כלב חוצות • ספר האותיות (ספר ילדים) • מעצמי אל עצמי (קובץ מאמרים ונאומים) • יידישע ווערק (קובץ סיפורים ושירים ביידיש) |  |
אנטוניו פוארטה

אנטוניו חוסה פוארטה פרס (בספרדית: Antonio José Puerta Pérez;‏ 26 בנובמבר 1984 – 28 באוגוסט 2007) היה כדורגלן בסביליה ובנבחרת ספרד שנפטר בעקבות שני אירועי דום לב שחווה בזמן משחק לה ליגה ב-25 באוגוסט מול חטאפה.
קריירה

פוארטה הצטרף לסביליה כשחקן שמאלי טבעי וגדל שם 14 שנים עם שחקנים כגון חסוס נבאס, סרחיו ראמוס, אלחנדרו אלפרו וקפה בלנקו. הישגיו הרבים וכישרונו הרב גרמו למספר מועדוני כדורגל בכירים כגון ארסנל, מנצ'סטר יונייטד וריאל מדריד להתעניין בו.
פוארטה שיחק פעם אחת בנבחרת ספרד במשחק שנערך ב-6 באוקטובר 2006 נגד נבחרת שוודיה במוקדמות יורו 2008, ובנוסף הוא גם שיחק בנבחרת ספרד עד גיל 21.
ב-25 באוגוסט 2007 התמוטט פוארטה ואיבד את הכרתו מדום לב במהלך המשחק הראשון של סביליה בעונת 2007/2008 באצטדיונה הביתי, רמון סאנצ'ס פיחואן, נגד חטאפה. פוארטה נראה מתכופף אך לפתע התעלף. חבריו לקבוצה - השוער אנדרס פאלופ והמגן איויקה דרגיוטינוביץ – רצו אליו ומנעו את צניחת בסיס הלשון שלו ("בליעת לשון"). לאחר שהתאושש הוחלף וכשירד לחדר הלבשה איבד שנית את הכרתו וחווה דום לב נוסף. פוארטה פונה מחדר ההלבשה במהירות לבית חולים ושם לאחר 3 ימים נפטר, משאיר מאחוריו את חברתו לחיים בחודש השביעי להריונה.
בשל מותו נדחה משחק של סביליה מול א.א.ק. אתונה במוקדמות ליגת האלופות, ובנוסף בכל משחקי השבוע שלאחר מותו כיבדו המועדונים את זכרו בדקת דומייה לפני המשחקים בליגה.
חיים אישיים

פוארטה היה יהודי. הותיר אחריו אישה בהריון שילדה כחודש וחצי לאחר מותו ונקרא אייטור אנטוניו על שם אביו.
תארים

גביע אופ"א: 2006, 2007
הסופר קאפ האירופי: 2006
הסופר קאפ הספרדי: 2007
גביע המלך: 2007
הערות שוליים

↑  המגן לא שמר על ראמוס, באתר ONE, 24 במאי 2021
↑  מערכת ONE, ‏חודשיים לאחר מותו: לאנטוניו פוארטה נולד בן, באתר ONE‏, 23 באוקטובר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133742903  VIAF: 57812010   WorldCat (עם VIAF): 57812010 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ספרדי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דניאל או'קונל

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1775 קאהרסיבין, אירלנד 
 פטירה:  15 במאי 1847 (בגיל 71) ג'נובה, ממלכת סרדיניה 
 מדינה:  אירלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 מקום מגורים:  דוואי, דבלין 
 השכלה:  קינגס אינס  לינקולנ'ס אין 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה־14 של הממלכה המאוחדת (29 ביוני 1841–15 במאי 1847)  חבר הפרלמנט ה־12 של הממלכה המאוחדת (17 במאי 1836–17 ביולי 1837)  חבר הפרלמנט ה־10 של הממלכה המאוחדת (28 באפריל 1831–3 בדצמבר 1832)  חבר הפרלמנט ה־8 של הממלכה המאוחדת (5 ביולי 1828–21 במאי 1829)  חבר הפרלמנט ה־9 של הממלכה המאוחדת (29 ביולי 1830–23 באפריל 1831)  חבר הפרלמנט ה־14 של הממלכה המאוחדת (9 ביולי 1841–24 במאי 1842)  חבר הפרלמנט ה־12 של הממלכה המאוחדת (6 בינואר 1835–16 במאי 1836)  חבר הפרלמנט ה־11 של הממלכה המאוחדת (10 בדצמבר 1832–29 בדצמבר 1834)  חבר הפרלמנט ה־13 של הממלכה המאוחדת (24 ביולי 1837–23 ביוני 1841)  חבר הפרלמנט ה־8 של הממלכה המאוחדת (30 ביולי 1829–24 ביולי 1830) 
 מפלגה:  רדיקלים 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  מרי או'קונל (23 ביוני 1802–ערך בלתי־ידוע) 
 חתימה:   
 
פסלו של דניאל או'קונל ברחוב או'קונל בדבלין. או'קונל נחשב לאחד המדינאים המשפיעים ביותר על אירלנד המודרנית. בירכתי התמונה ניתן להבחין בחוד של דבלין, העומד במקום בו עמד עמוד נלסון, שפוצץ על ידי אנשי המחתרת האירית
פסלו של דניאל או'קונל, מבט מקרוב
דניאל או'קונל (באנגלית: Daniel O'Connell;‏ 6 באוגוסט 1775 – 15 במאי 1847) היה מדינאי אירי. מכונה על ידי בני עמו "המשחרר". היה דמות המפתח בפוליטיקה האירית במחצית הראשונה של המאה ה-19. או'קונל התנגד למרידה מזוינת באירלנד, והוא אף התבטא כי חירותה של אירלנד אינה ראויה שתישפך עבורה ולו אף טיפת דם אחת. או'קונל התרכז בשיטות פרלמנטריות ובפניה אל העם על מנת להביא לשינוי.
ביוגרפיה

או'קונל נולד למשפחה קתולית אמידה במחוז קרי, למד בבתי ספר קתולים בצרפת והתקבל ללשכת עורכי הדין בלונדון ולאחר מכן בדבלין. בשנותיו המוקדמות התוודע לרדיקלים האירים אשר תמכו בדמוקרטיה, והחליט להקדיש את חייו להבאת סובלנות דתית ושוויון זכויות לארצו. הוא הצטרף לתנועה הרדיקלית "האירים המאוחדים", אשר הוקמה על ידי וולף טון והטיפה לדמוקרטיה, שוויון זכויות לקתולים, רפובליקה, ומאבק אלים בנוסח המהפכה הצרפתית, והייתה מקור השראה לאירים רבים באותו זמן.
ב-1798 מרדו "האירים המאוחדים" כנגד השלטון האנגלי. המרידה דוכאה ביד רמה, ורבים נהרגו, ביניהם המנהיגים אדוארד פיצג'רלד ווולף טון. או'קונל לא תמך במרד. הוא האמין כי האירים צריכים להתבסס מבחינה פוליטית, אך לא בכוח הזרוע. כך, למשך העשור הבא, התמקד או'קונל בפרקטיקה פרטית כעורך דין בדרומה של אירלנד. אירוע משמעותי בחייו בתקופה זו הוא הריגתו של ג'ון ד'אסטר בדו-קרב בשנת 1815. הוא סירב לשלם אגרת מעבר כאשר חצה גשר שהיה בבעלות ד'אסטר, וד'אסטר הזמין אותו לדו-קרב. לאחר שהרג את ד'אסטר, נשבע או'קונל כי לעולם לא ישתתף בדו-קרב.
בעשור השני של המאה התשע עשרה שב או'קונל לפוליטיקה, וקידם את רעיון האמנציפציה הקתולית. הקתולים באירלנד היו מוגבלים במיני מגבלות חוקיות אשר הפכו את חייהם ואת הפולחן של דתם לקשים מאוד. נאסר על הקתולים לשמש במשרה רשמית כלשהי, והם נדרשו לשלם מעשר לכנסייה של אירלנד, היא הכנסייה הפרוטסטנטית השלטת.
לאחר מאבק פוליטי ארוך מחוץ למסגרת פרלמנטרית החליט או'קונל להיבחר לבית הנבחרים.[דרושה הבהרה] בתקופה זו, לאחר "חוק האיחוד" מ-1800, שלחה אירלנד מאה נציגים לבית הנבחרים האנגלי בווסטמינסטר, ועל פי החוק היה על נציגים אלה להיות פרוטסטנטים. בשנת 1828 הצליח או'קונל להיבחר, על אף שהיה קתולי, אך נמנע ממנו לשמש בתפקידו שכן לא יכל להישבע אמונים למלכה ויקטוריה, ראש הכנסייה האנגליקנית. בחירתו, ובחירתו מחדש בשנת 1829 אילצו את הממשלה הבריטית (בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון) לבטל את ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה. ביטולן של ההגבלות חל לא רק על קתולים, אלא גם על כל הדתות שאינן מאוגדות במסגרת "הכנסייה של אירלנד".
עתה הייתה מטרתו של או'קונל ביטול (Repeal) האיחוד בין אנגליה ואירלנד, אשר מוזגו למדינה אחת על פי חוק משנת 1801. הוא טען לטובת הקמתה מחדש של ממלכה עצמאית באירלנד, שמלכתה תהיה ויקטוריה. על מנת לקדם זאת ערך סידרה של עצרות המונים לאורכה של אירלנד.[דרוש מקור] מאבק זה לא הוכתר בהצלחה.[דרושה הבהרה]
אנקדוטה היסטורית ידועה שנקשרה בשמו של או'קונל היא כי בעת דיון בפרלמנט תקף את בנג'מין דיזראלי על היותו יהודי. בתגובה ענה לו ד'יזראלי "כן, יהודי אני, ובימים שאבות-אבותיו של הג'נטלמן הנכבד היו פראים אכזרים באי נידח, שימשו אבותיי ככוהנים במקדש שלמה".
חרף עלבון זה, היה או'קנול תומך של האמנציפציה היהודית בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. האיץ בדייוויד סלומונס לרוץ לפרלמנט על מנת להביא את השאלה היהודית בכוח, כפי שעשה בעצמו עבור הקתולים.
או'קונל מת בג'נובה בשנת 1847 במהלך טיול שערך לרומא. הוא נטמן בבית העלמין גלסנווין בדבלין. קברו נבנה בצורה של מגדל אירי עגול. כל בניו היו חברי הפרלמנט. שמו של הרחוב הראשי בדבלין, אשר נקרא בעבר רח' סקוויל, שונה בתחילת המאה ה-20 לרח' או'קונל. פסלו ניצב בקצה אחד של הרחוב, בעוד שבקצה השני מוצב פסלו של ממשיך דרכו, צ'ארלס סטיוארט פרנל. אחד מצאצאיו היה השחקן כריסטופר היואט (אנ').
הערות שוליים

↑  Warren Boroson, What Disraeli Actually Said, jewishstandard.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Sorkin, David. Jewish Emancipation: A History Across Five Centuries. Princeton University Press. 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272097505171  PLWABN: 9810534750805606  BnF: cb11964016f (data)  GND: 118786695  ICCU: CSAV040335  ISNI: 0000 0000 8142 9060  LCCN: n50036577  NKC: jn20020625005  NLA: 35394766  NTA: 070140901  SNAC: w6qr533d  SUDOC: 027642046  Trove: 937492  VcBA: 495/109339  VIAF: 64013771   WorldCat (עם VIAF): 64013771 
בקריקטורה זאת משנת 1830 שנעשתה בתגובה להצעה כושלת לאמניצפציה של היהודים נראה דניאל או'קונל מאיץ ביהודי שעומד בפתח הדלת לפרלמנט. "תאתגר את המערכת, חברי משה, תאתגר! כך אני נכנסתי"
קרב קמפרדאון

קרב קמפרדאון מאת ויליאם אדולפוס קנל במוזיאון המלחמה הלאומי בטירת אדינבורו
קרב קמפרדאון הוא קרב ימי שנערך ב-11 באוקטובר 1797 בים הצפוני כתשעה מיילים מהכפר קמפרדאון ששוכן לחוף הים, צפונית-מערבית לאלקמאר בין הצי המלכותי הבריטי בראשותו של האדמירל אדם דנקן לצי ההולנדי בראשותו של האדמירל יאן וילם דה וינטר. הקרב הסתיים בניצחון בריטי.
רקע

במהלך שנת 1797, הטיל דנקן הסגר ימי על הצי ההולנדי בדן הלדר וטסל. הצי ההולנדי התכוון לחפות על עלייתם של החילות הצרפתיים על חופי אירלנד, כדי לתמוך שם במרד המתוכנן. להולנדים היו תוכניות לעגון בסופו של דבר בסקוטלנד, עם צבא בן כ-50,000 לוחמים, ולהשתלט על מרכזה בעזרת 'החברה של הסקוטים המאוחדים'. ההמתנה הארוכה בנמל דלדלה את האספקה של הספינות ופגעה במורל. ההולנדים לא היו מודעים לכך שבמשך כמה שבועות רק ארבע מהספינות של דנקן שמרו על הסגר בגלל מרידות בצי. בספטמבר, מנהיגי המרד נתלו והימאים חזרו למלא את תפקידם.
בסוף ספטמבר נטשו ההולנדים את רעיון הפלישה. השינוי בתוכניות ההולנדיות נודע למפקדי הצי הבריטיים והם הורו לדנקן להחזיר את השייטת שלו ליארמות כדי לארגנה מחדש. ההולנדים ניצלו את ההזדמנות להגיח אל הים הצפוני כדי לשבש את השיט הבריטי. הבריטים, שהוזהרו על ידי ספינות סיור מהירות נערכו מחוץ לטקסל והמתינו לצי ההולנדי.
הקרב

שני הציים נפגשו במרחק של כ-30 ק"מ מהחוף ההולנדי, הבריטים עם 15 אוניות קו (מהן 7 בעלות 74 תותחים) וההולנדים עם 11 אוניות קו (מהן רק שלוש בעלות 70 תותחים ומעלה). הצי ההולנדי סבל מנחיתות ניכרת בספינות העיקריות. בנוסף לכך, ספינותיהם היו קטנות יותר. כיוון הרוח היה צפון-מערב והאדמירל ההולנדי היה יכול להימנע מהקרב על ידי שיוט בכיוון הרוח, או לחלופין לצאת לקרב ועדיין לסגת ממנו בבטחה במידה והתנאים היו מתפתחים לרעתו.
הבריטים הגיחו מכיוון צפון-מערב והתקיפו בשני טורים. דנקן, מפקד השייטת הבריטית, הוביל את הטור המזרחי על גבי ספינת הדגל שלו "ונראבל" ותת האדמירל ריצ'רד אונסלו הוביל את הטור המערבי על גבי ספינתו "מונרק". ההתקפה הייתה מהירה כדי למנוע מהספינות ההולנדיות לחמוק מהקרב ולהגיע למים רדודים, שבהם היה להם יתרון בגלל השוקע הנמוך שלהם. דנקן שבר את מבנה הטור העורפי, הניף את האות למרדף הכללי ונתן פקודה לחתור למגע ולנסות ולחצות את קווי האויב. כמה מפקדים בריטיים היססו, בעוד שאחרים הסתערו קדימה.
"ונראבל" פרצה את הקו ההולנדי ותקפה את ספינת הדגל של דה וינטר, "ורייהייד", מהצד המוגן מפני הרוח. כמה ספינות בריטיות נוספות פרצו את הקו ההולנדי וחצו את קווי האויב בראשותו של אונסלו. ספינות משני הציים התקיפו זו את זו משני הצדדים. ירי מאסיבי על גוף הספינות העלה את מספר הנפגעים בהתמדה אצל שני הצדדים. מספר ספינות הולנדיות הצליחו לברוח מזרחה; 11 נלכדו, כולל ספינת הדגל "ורייהייד", אך גם הספינות הבריטיות ספגו נזקים גדולים מדי מכדי לרדוף אחרי השאר.
לאורך הקרב, לבריטים היה יתרון של ספינות, תותחים כבדים יותר והכשרה טובה יותר. כמה ספינות בריטיות היו חמושות בקרונדות (תותחים בעלי קנה קצר שירו פגזים כבדים). תותחים אלו היו בעלי השפעה הרסנית בטווח האש הקרוב אליהם. הספינות ההולנדיות שנשבו ניזוקו ללא תקנה ובאופן שלא אפשר להשמישם.
תוצאות

כתוצאה מהקרב, המשלחת הצרפתית הראשונה לאירלנד לא הצליחה להגיע עד לאוגוסט 1798, כאשר בזמן זה המרד כבר חוסל ברובו.
הניצחון על הצי ההולנדי הביא לחידוש הביטחון הלאומי על ידי הצי המלכותי, דבר שהביא לשליטה מוחלטת מסקוטלנד עד דבון.
הערות שוליים

↑  משנת 1795 ועד ל-1806 הולנד נקראה הרפובליקה הבטאווית
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283219905171  LCCN: sh85019219
סמל מיוט

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  מיוט 
 תאריך אימוץ:  23 ביולי 1982 
 
סמל מָיוֹט (בצרפתית: Armoiries de Mayotte) הוא סמל לא רשמי המייצג את מיוט, הטריטוריה הצרפתית שמעבר לים. סמל זה הוא גם החלק העיקרי בדגל מיוט. הוא מורכב ממגן בצורת ענן, סהר מאוזן ופרחים צהובים על רקע אדום. משני צדדיו של הסמל ניצבים שני סוסוני ים. המוטו, שמופיע על סרט אפור בתחתית, הוא "Ra hichiri" ("אנחנו על המשמר").