יחסי איטליה–סומליה
היסטוריה

היחסים בין הטריטוריות המודרניות של איטליה וסומליה נמשכים לימי קדם. בתקופת האימפריה הרומית, "הפריפלוס של הים האריתריאי", בין שאר המסמכים, מדווח על חילופי מסחר מוקדמים בין סוחרים המתגוררים בערי מדינות בצפון החוף הסומלי עם סוחרים רומאים. חפצי אמנות רבים מתקופה זו נחשפו בסומליה, כמו באתר דאמו באזור פונטלנד.
בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם הממלכות הסומליות, הבריטים והאיטלקים השיגו שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית. בעומק השטח הסומלי, התנועה הדרווישית (אנ'), בהנהגתו של מוחמד עבדאללה חסן, הביסה בהצלחה את כוחות האימפריה הבריטית ארבע פעמים, ואילצה אותם לסגת לאזור החוף, אבל בסופו של דבר, הממלכה הובסה בשנת 1920 על ידי הבריטים, שהסתייעו בכוחם האווירי העדיף. במקביל, איטליה הפשיסטית השיגה שליטה מלאה על צפון מזרח, מרכז וחלקים מדרום סומליה בעקבות מערכה צבאית מוצלחת כנגד סולטנות מג'ירטן וסולטנות הוביו.
בשנת 1889 הוקמה המושבה של סומלילנד האיטלקית ובירתה מוגדישו. היא הורחבה לאחר מלחמת העולם הראשונה עם טרנס-ג'ובה האיטלקית. השליטה האיטלקית האפקטיבית נותרה מוגבלת במידה רבה לאזורי החוף עד לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר קריסת תנועת הדרווישים של דייריה גורה, התרחשו מרידות, עם מחלוקות בין חמולות שונות בצפון סומליה, מה שאפשר לממשלת איטליה לשמש כמתווכת תוך שמירה על שליטה הדוקה בצבא.
בשנת 1924 אימץ המושל צ'זארה מריה דה וקצ'י מדיניות של פירוק נשק של הסולטנות הצפוניות של סומליה, והסולטן עלי יוסף קנאדיד הוגלה לאחר מכן. עד נובמבר 1927, הובסו גם כוחותיו של הסולטן עוסמאן מחמווד מסולטנות מג'ירטין. הכוחות הקולוניאליים של הדובאטים וז'נדרמריית Zaptié שימשו רבות על ידי דה וקצ'י במהלך מסעות צבא אלו. בניגוד לשטחים הדרומיים, הסולטנות הצפוניות לא היו כפופות לשלטון ישיר בשל ההסכמים המוקדמים יותר שחתמו עם האיטלקים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, המושלים האיטלקיים החדשים, גידו קורני ומאוריציו רווה, החלו במדיניות של התבוללות של הסומלים. סומלים רבים נרשמו לכוחות הקולוניאליים האיטלקיים, ואלפי מתנחלים איטלקים עברו להתגורר במוגדישו. העיר גדלה וגדלה וכמה חברות ייצור קטנות נפתחו. בשנת 1930 חיו בסומליה האיטלקית 22,000 איטלקים, המהווים 2% מאוכלוסיית השטח. רובם התגוררו בבירה מוגדישו, כאשר קהילות איטלקיות אחרות התרכזו בג'והאר, אדאלה (איטלה), ג'נאלה, ג'אמה וקיסמאיו.
בשנת 1936, השטח שנרכש מאתיופיה, בשם אוגדן האיטלקי, השתלב במזרח אפריקה האיטלקית כחלק ממחוז סומליה בתוך האימפריה האיטלקית. הכיבוש האיטלקי בשטחי סומליה נמשך עד 1941, כאשר שטח הכיבוש האיטלקי נפל לידי בריטניה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הניצחון הבריטי על איטליה, מערב סומליה נותרה בגדר שטח חסות בריטי, בעוד שצפון מזרח, מרכז ודרום סומליה הפכו לאזור מנדט בחסות האו"ם ב-1 באפריל 1950, תוך הבטחה למתן עצמאות לאחר 10 שנים. ב-1 ביולי 1960, שני האזורים התאחדו כמתוכנן, מה שהוביל להקמתה של רפובליקה סומלית עצמאית בשליטה אזרחית. במועד זה, האספה הלאומית הסומלית, בראשותו של חאג'י בשיר אסמאעיל יוסוף, אישרה את חוק האיחוד של הקולוניות הבריטיות והאיטלקיות לשעבר, לצורך הקמת הרפובליקה של סומליה. בשנת 1969 הפיכה צבאית והתנקשות בנשיא עבדיראשיד עלי שרמרקה סימנו את עלייתו של הגנרל סיאד בארה.
אף על פי שרוב הסומלים האיטלקים עזבו את השטח לאחר העצמאות, יחסיה של סומליה עם איטליה נותרו חזקים בשנים הבאות ובמהלך תקופת מלחמת האזרחים שלאחר מכן, וסיפקו תרומה לתהליך הייצוב של המדינה המערבת לא רק ארגונים ממשלתיים אלא גם חברות אזרחיות. המחויבות של ארגונים לא ממשלתיים, אוניברסיטאות, עסקים והסומלים האיטלקים באיטליה.