יעקב ישראל דה האן
פעילותו הפוליטית וחייו בישראל > פעילותו לצד העדה החרדית

דה האן היה דמות יוצאת דופן בסביבתו; אירופאי משכיל ומודרני בלב העדה החרדית. הוא העמיד את כישוריו לרשות העדה החרדית, תרגם את תזכיריה ואת תזכירי אגודת ישראל (שהייתה אז קשורה אליה) לאנגלית, והושיט לאגודה ייעוץ משפטי. במשך הזמן הפך למנהל המדיני הרשמי של האגודה, וזאת ללא כל תמורה. הוא העריץ את רבה של ירושלים, יוסף חיים זוננפלד, שבברכתו פעל, ועד מהרה הפך לסמן קיצוני בחוגי החרדים.
הוא תקף באופן קבוע את הציונות ואת מנהיגיה. דה האן תיאר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ואת מנהיגי היהדות הדתית-לאומית של תנועת המזרחי כפושעים. הוא הגיש תלונות ותביעות משפטיות תכופות נגד הרב קוק, ביניהן תביעה באשמת זיוף תעודה, שבגינה נאלץ דה האן לשלם הוצאות בית משפט ושכר טרחת עורכי-דין. במשפט תביעה שהתנהל עם שופט שנחשב בעיניו כציוני, הוא הפנה אליו עורף, לעג וקילס, ואף החליף כל פעם את השפה (אנגלית, ערבית ועברית).
מתנגדיו האשימוהו גם שפעל על מנת לסכסך בין היישוב היהודי לבין הערבים. הוא נאבק במרץ ובביטויים קשים נגד היישוב הציוני המאורגן, והחשיבם כ"אנשים מסוכנים, שבגלל שאיפותיהם יעוררו את הערבים כנגדנו", והאשימם בכל תגובות הזעם והתוקפנות של הערבים. הוא השווה את התנהגות הציונים כלפי הערבים להתנהגותם של האנטישמים כלפי היהודים.
דה האן ניצל את קשריו הדיפלומטיים והאישיים כדי להפיץ את השקפתו ביחס לתנועה הציונית. הוא פרסם את דעותיו בעיתונות האירופאית הכללית, כגון בדיילי אקספרס הלונדוני ובהנדלסבלאט ההולנדי. במאי 1921 כתב לעיתון הולנדי:
עם בלתי רגיל אנחנו. מוחים נגד חותרי הסירות הערבים שמסרבים להוריד את העולים היהודים מהאוניות אל נמל יפו. אנו מוחים נגד החרם הערבי. אולם רגיל וידוע שאף ערבי אינו רשאי להתגורר בתל אביב; שערבי לא יתקבל כאורח בבית מלון יהודי. אין אנו זוקפים גבה כאשר חברות מוסיפות סעיף בתקנון שלהן לפיו הן רשאיות לעבוד רק עם עובדים יהודים בלבד. היהודים אינם רוצחים, אינם שודדים, אינם מציתים. כל שהם מבקשים הוא לכבוש את הארץ בדרכי שלום. אבל הערבים אינם רוצים להיות נכבשים בדרכי שלום...

אני סועד במלון היהודי וחוקר:

"יש ערבים במלון?"

"לא אדוני, אני לא מכניס אותם. הם מלוכלכים."

"ואם יבוא אחד נקי?"

"הם לא מוכנים לשלם את המחירים שלנו. לא אקבל אותו. אני לא מכניס ערבים."

וכך אנו חיים בשקט ובשלווה עד המרד הבא.
הוא פתח במסע נגד המיסים שהנציב העליון אישר לוועד העיר של יהודי ירושלים לגבותם, ופעל לביטול המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בשנת 1921 ביקר בארץ אלפרד הרמסוורת', הוויקונט הראשון מנורטקליף (אנ'), בעל העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור. דה האן ארגן פגישה בין הוויקונט לבין משלחת אנשי ועד העיר האשכנזי, שאחריה אמר הלורד נורטקליף: "כמה הם היודעים באנגליה כי היהודים האורטודוכסים אינם מאמינים בציונות ... טוב שידעו זאת כולם". פגישה זו עוררה סערה וגררה גינויים מצד אנשי היישוב החדש.
דה האן היה במגע מתמיד עם ההנהגה הערבית, ובקשרי ידידות עם האמיר עבדאללה מרבת עמון (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן). הוא חתר לתוכנית שתהיה מוסכמת על ידי התנועה הערבית בכך שלא תקפח את הזכויות של היהדות החרדית בארץ ישראל ותיתן תנועה חופשית של יהודים בארצות ערב (כולל ארץ ישראל), ואילו היהודים יוותרו על הדרישה לזכויות מדיניות בארץ ישראל. הוא הרכיב משלחת חרדית בראשות הרב זוננפלד שיצאה ב-י"ט באדר א' ה'תרפ"ד לעבר הירדן, להתייצב בפני האמיר עבדאללה, ולהיפגש עם אביו של עבדאללה, חוסיין בן עלי, שביקר אז בעבר הירדן. המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת ציונית בראשות הקולונל פרדריק קיש שיצאה להיפגש עם אנשי השושלת ההאשמית. הוא השתתף בכל הפגישות והארוחות הרשמיות, כולל סעודה עם הנציב העליון הרברט סמואל. משלחתו של דה האן הגישה תזכיר שלפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק. עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.