stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריגוש (מחזה)
עלילה

המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט סובלת מנדודי שינה. מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא . היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה. סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה. מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה. והקשר ביניהן מתחזק.
בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף. מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים.
נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית. בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה.
כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה. היא כועסת על סופי וזורקת אותה.
מיקה מגיעה לשפל המדרגה. אין לה משפחה, חברים, עבודה. אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה. ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה. אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה. שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו. והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב. הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה. הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך. שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה. היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה. אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת. אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה.
את הסרט שלה מיקה עשתה על נדודי השינה שלה. והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה. אבל הכי חשוב. בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה. ואז היא ישנה. ובעלה שוכב לידה.
ההפקה של בית ליסין

מחזאי ובמאי: הלל מיטלפונקט
שחקנים: דפנה רכטר (מיקה), יורם חטב, נעמי פרומוביץ' (סופי), אורנה כץ (נוני), דרור ברוך, שי אגוזי.
ריגול תעשייתי

ריגול תעשייתי הוא איסוף מידע סודי על מוצרים ותהליכי עבודה של מתחרים, כחלק הלא לגיטימי של פעילות המודיעין העסקי. ריגול תעשייתי יכול להיות ברמה פרטית או אף ברמה בינלאומית. נוהגים להשתמש בביטוי זה גם לאיסוף מידע סודי על דרך פעולתם של ארגונים לא תעשייתיים.
שיטות הריגול התעשייתי

השיטות המשמשות בריגול תעשייתי דומות ביסודן לאלה המשמשות בריגול למטרות צבאיות. הפעלת שיטות כאלה במסגרת אזרחית - מהווה על פי רוב שיטות המשפט המודרניות עבירה פלילית. בין השיטות הנקוטות נמצאת האזנת הסתר, צילום בסתר, מעקב, גנבת מסמכים ותוכניות ייצור, גנבת דואר, מתן שוחד לעובדים, האזנה למערכות המחשב, גנבת מחשבים ואמצעי אחסנה.
מעקב על מחשבים ורשתות

בשל מרכזיותו של המחשב בפעילות העסקית התפתחה מערכת ריגול תעשייתי הממוקדת במחשבים. חלק משיטות הריגול הן גנבה רגילה של אמצעי אחסנה וגיבוי המכילים מידע על היריב. שיטות ריגול ממוחשב אחרות מתוחכמות יותר, ומשתמשות בטכנולוגיות חומרה ותוכנה. שיטות אלה מאפשרות האזנה לתקשורת המחשבים וכן העברה חשאית של מידע תוך שימוש ברשת האינטרנט. שיטה נפוצה בתחום זה היא החדרת תוכנות סוס טרויאני למחשבי היריב. התוכנה שהוחדרה מאפשרת קריאת קבצים ושידורם ליעד כלשהו תוך שימוש בתשתית האינטרנט. בשנת 2005 התפוצצה בישראל פרשת הסוס הטרויאני, שבמהלכה התגלו תוכנות סוס טרויאני במחשבי חברות מובילות ומרכזיות במשק הישראלי.
שארל הרמיט

| --- | --- |
שארל הרמיט, 1887
שארל הרמיט, 1887
 לידה:  24 בדצמבר 1822 דיאז, צרפת 
 פטירה:  14 בינואר 1901 (בגיל 78) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  תיכון לואי הגדול (1841)  אקול פוליטקניק (1842)  תיכון הנרי הרביעי 
 מוסדות:  אקול נורמל סופרייר (1862–1869)  סורבון (1876–1897)  אקול פוליטקניק 
 תלמידי דוקטורט:  אנרי פואנקרה, Désiré André, Mihailo Petrović, Jules Tannery, Léon Charve, Thomas Joannes Stieltjes, Marie Georges Humbert, Louis Bourguet, Léon Charve, אמיל פיקאר, Désiré André 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (27 בנובמבר 1873)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  קצין גבוה בלגיון הכבוד 
 תרומות עיקריות
 זהות הרמיט
 
שארל הרמיט (בצרפתית: Charles Hermite;‏ 24 בדצמבר 1822 – 14 בינואר 1901) היה מתמטיקאי צרפתי רב-תחומי שעסק בעיקר בתורת המספרים, באנליזה מתמטית ובאלגברה.
ביוגרפיה

הרמיט נולד בקומונה דיאז, במחוז מוזל שבצרפת. הוא היה השישי מבין שבעת ילדי הוריו. אביו היה מהנדס מכרות ששאף להיות אמן. הרמיט סבל מלידה מנכות ברגלו הימנית שהקשתה על תנועתו. בשנת 1828 עברה משפחתו להתגורר בנאנסי.
הרמיט רכש השכלתו באוניברסיטת נאנסי ולאחר מכן בבתי הספר היוקרתיים תיכון אנרי הרביעי (Henri-Quatre) ותיכון לואי הגדול (Lycée Louis-le-Grand) שבפריז. בשנים 1841-1842 למד לבחינות הכניסה לאקול פוליטקניק תחת הנחייתו של קטלן. הרמיט התקבל למוסד, אך בשל נכותו התקשה לעמוד בחלק מהדרישות הגופניות בזמן הלימודים, שכן לאקול פוליטקניק מאפיינים של מכללה צבאית. בשל קשיים אלו נאלץ לפרוש בטרם סיים את לימודיו.
לאחר הפרישה מהלימודים הממוסדים, למד באופן עצמאי וב-1847 עמד בהצלחה בבחינות לקבלת תואר בוגר אוניברסיטה (Baccalauréat).
ב-1848 נשא לאישה את לואיז ברטראן, אחותו של עמיתו ז'וזף ברטראן. באותה שנה חזר לאקול פוליטקניק, הפעם כמרצה ובוחן.
ב-1856 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1869 מונה כפרופסור לאנליזה הן באקול פוליטקניק והן בסורבון. מהאקול פוליטקניק פרש ב-1876 ואילו מסורבון פרש ב-1897. בין השנים 1862 ל-1873 הרצה גם באקול נורמל סופרייר.
ביום הולדתו השבעים עוטר כקצין גבוה של לגיון הכבוד.
בין תלמידיו המפורסמים נמנים אנרי פואנקרה וז'אק אדמר.
בתו, מארי, נישאה לאמיל פיקאר, שאחרי פרישתו של הרמיט "ירש" ממנו את הקתדרה לאנליזה ולאלגברה מתקדמת בסורבון.
עבודתו המתמטית

בזמן לימודיו פרסם שני מאמרים, באחד מהם הוכיח שלא תמיד ניתן לפתור בעזרת רדיקלים משוואה ממעלה חמישית. הרמיט כנראה לא ידע כי הבעיה כבר נפתרה שנים קודם לכן על ידי גלואה ואבל.
הרמיט פרסם מספר תוצאות בחקר פונקציות אליפטיות. ב-1858 הוכיח כי ניתן לפתור משוואה ממעלה חמישית בעזרת פונקציות אליפטיות.
תוצאה נודעת של הרמיט, משנת 1873, היא ש-e מספר טרנסצנדנטי. הייתה זו ההוכחה הראשונה של טרנסצנדנטיות של מספר שלא נבנה לצורך ההוכחה מראש (בניגוד למספרי ליוביל). השיטות שפיתח הרמיט בהוכחה שימשו להוכחת עוד תוצאות רבות בתחום. הרמיט ניסה להוכיח גם את הטרנסצנדנטיות של פאי, אך ללא הצלחה. היה זה לבסוף פרדיננד לינדמן שהצליח בכך בהסתמך על שיטותיו של הרמיט (ראו משפט לינדמן).
הרמיט נודע גם בשל תרומותיו לתורת התבניות הריבועיות ולחקר פולינומים אורתוגונליים.
על שמו נקראים פולינומי הרמיט, קבוע הרמיט ותכונת ההרמיטיות (סימטריה ביחס להצמדה) של פונקציות, מטריצות, אופרטורים ועוד.
ריגורוזיות

ריגורוזיות (מלטינית: Rigor) או מדוקדקות היא תואר לדבר שמבוצע באופן קפדני, מדויק ומבוסס לוגית. המונח נמצא בשימוש בעיקר בתחומי המתמטיקה, הלוגיקה והפילוסופיה. כיום, ריגורוזיות היא הסטנדרט המקובל וההכרחי לעבודה מתמטית על מנת שתהיה קבילה ומבוססת.
שימוש זה נפוץ בייחוד להגדרות והוכחות והוא משמש כתואר חיובי:
ניסוח ריגורוזי הוא ניסוח קפדני ומדוקדק.
הוכחה ריגורוזית היא הוכחה שמבוססת היטב, מנוסחת בדקדקנות ובקפידה, וכל צעד בה מנומק היטב מבחינה לוגית. במובן מסוים, הוכחה ריגורוזית היא ההוכחה האידיאלית (מבחינה צורנית) במתמטיקה.
לעומת ה"ריגורוזיות", ישנה גישה של "נפנופי ידיים" (או "על הגל הקל"). מדובר בהסבר או בהוכחה הנסמכים על אינטואיציה, ללא בחינה מדוקדקת, באמצעות הצדקות רופפות, ניסוח מרושל, השארת פערים וחורים בהוכחה, התעלמות מפרטים קטנים וממקרי קצה ואף עקיפת כללי היסק פורמליים. הוכחה כזו לא נועדה להחליף הוכחה ריגורוזית אלא לספק רק רעיון של הוכחה או הצדקה רופפת שלה כאשר ישנן מגבלות טכניות (כמו זמן או רמת ידע) בהסברת הנוסח הריגורוזי והמלא של ההוכחה.
הוכחות רבות החלו את דרכן כ"נפנופי ידיים" ועברו תהליך של "ריגוריזציה" בה הושלמו החורים בהוכחות, תוקנו הפרטים הקטנים והכל בוסס לוגית. דוגמה ידועה לכך היא פיתוח החשבון האינפיניטסימלי שהחל בידי אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ ללא ביסוס סביר ובוסס בהמשך בצורה ריגורוזית בעיקר באמצעות הגדרת הגבול על פי קושי.
ראו גם

משפט (מתמטיקה)
היסטוריה של המתמטיקה
הערות שוליים

↑  rigorous במילון מתמטיקה (תשמ"ה, 1985), באתר האקדמיה ללשון העברית
קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד

קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד (בספרדית: Catalina Micaela de España ‏ 10 באוקטובר 1567 – 6 בנובמבר 1597) הייתה אשתו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, ואף שלטה כעוצרת בשמו כמה פעמים.
ביוגרפיה

קתרינה מיקאלה נולדה במדריד ב-10 באוקטובר 1567 לפליפה השני ולאשתו השלישית אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, בתו של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
בשנת 1584 התחתנה קתרינה מיקאלה עם בן דודה קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, שניסה להשיג תמיכה ספרדית לתוכניותיו להתפשטות על חשבון ממלכת צרפת. עד מהרה צברה קתרינה מיקאלה כבוד רב, עקב המיומנות הפוליטית והדיפלומטית שגילתה, בניסיון להגן על האוטונומיה של הדוכסות נגד ספרד. קתרינה מיקאלה דחתה את ההצעה הספרדית להציב חיל מצב ספרדי בטורינו, על מנת להגן מפני התקפה ממילאנו. בנוסף, היה לה השפעה רבה על בעלה קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, ואף שימשה מספר פעמים כעוצרת, במהלך היעדרותו של קרלו אמנואלה עקב מבצעים צבאיים. בנוסף, טיפחה קתרינה מיקאלה את חיי התרבות בטורינו, ואף ייסדה גלריה לאמנות בעיר.
ב-6 בנובמבר 1597 מתה קתרינה מיקאלה בטורינו, לאחר שעברה הפלה.
משפחתה

בשנת 1584 התחתנה קתרינה מיקאלה עם בן דודה קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, ממנו נולדו לה עשרה ילדים:
פיליפו אמנואלה (1586–1604).
ויטוריו אמדאו (1587–1637).
אמנואלה פיליברטו (1588–1624).
מרגריטה (1589–1655).
איזבלה (1591–1626).
מאוריציו (1593–1657).
מריה אפולוניה (1594–1656).
פרנצ'סקה קתרינה (1595–1640).
תומאסו פרנצ'סקו (1596–1656).
ג'יובאנה (נולד מת 1597).
שארל פול דה קימון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במאי 1902 בלגיה בריסל, בלגיה
 פטירה:  9 ביוני 1990 (בגיל 88) בלגיה בריסל, בלגיה
 מדינה:  בלגיה 
 השתייכות:   צבא בלגיה
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר 
 
שארל פול דה קימון (בצרפתית: Charles Paul de Cumont;‏ 31 במאי 1902 – 9 ביוני 1990) היה גנרל בלגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1959–1963, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1964–1968.
ביוגרפיה

קימון שימש כמפקד בית הספר לטקטיקה של הכוחות המזוינים בשנים 1946–1947 וכמנהל בית הספר למלחמה בין השנים 1947–1948. בין השנים 1950–1951 היה מפקד גדוד התותחנים הראשון, ובין 1951–1955 היה ראש מחלקת המבצעים והגיוס של המטה הכללי. בין השנים 1955 ו-1957 הוא היה מפקד הארטילריה של הקורפוס ה-1 שהוצב בגרמניה. בשנת 1959 הוא שימש כמה חודשים כמפקד האקדמיה הצבאית המלכותית בבריסל.
ב-30 בנובמבר 1959 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). במקביל, ב-1962 הוא מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו במקום ליימן למניצר. ב-30 ביוני 1963 הוא הועבר מתפקיד ראש ההגנה. בדצמבר של אותה שנה החליף אותו אדולף הויזינגר בתפקיד יו"ר הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-1 באפריל 1964 פרש הויזינגר וקימון חזר לתפקיד, בו כיהן עד פרישתו שלו ב-1 ביוני 1968.
קתרינה סטופיה

קתרינה סטופיה (בשוודית: Catharina Stopia; נפטרה לאחר 2 באפריל 1657) הייתה הדיפלומטית הראשונה בשוודיה, והשגרירה הראשונה של שוודיה - שגרירה לרוסיה בתקופה שבין 1632–1634 - ובכך הייתה לשגרירה הראשונה בעולם.
קורות חיים

קתרינה סטופיה הייתה ביתו של, זכרי סטופי, רופא העיר (אנ') ריגה. היא נישאה בשנת 1620 ליוהאן מולר שהיה שגריר שוודיה לרוסיה ב-1630. סטופיה נסעה עימו למוסקבה.
כאשר יוהאן מולר נפטר ב-21 באוגוסט 1632, סטופיה מונתה על ידי הריקסראד (אנ'), מועצת המלוכה של המדינות הסקנדיביות, להמשיך את כהונתו של בן זוגה המנוח ולמלא את תפקידו כשגרירה. במהלך כהונתה השלימה בהצלחה משא ומתן על יחסי הסחר בין שוודיה לרוסיה. לאחר מכן היא חוותה עוינות, ורכושה הותקף ונשרף. בעקבות זאת, בשנת 1634 היא נאלצה לברוח לשוודיה.
סטופיה נישאה מחדש לסגן קולונל כריסטופר יאגו בשנת 1637 לערך.
האזכור האחרון של שמה מופיע בתיעוד מ-2 באפריל 1657.
לקריאה נוספת

• B. F. Porshnev, , P 149
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ראו ב"לקריאה נוספת" בספרו של Porshnev.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קתרינה סטופיה".
שארל השלישי, נסיך מונקו

שארל השלישי, נסיך מונקו (Charles III; ‏8 בדצמבר 1818 - 10 בספטמבר 1889), היה נסיך מונקו בין השנים 1856–1889 והמייסד של הקזינו המפורסם במונטה קרלו.
ביוגרפיה

שארל נולד בפריז כבנו היחיד של פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו ומארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי.
ב-28 בספטמבר 1846 התחתן שארל בבריסל לרוזנת אנטואנט דה מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן. בשנת 1848 נולד בנו היחיד אלבר.
בשנת 1856 מת אביו, ושארל עלה לשלטון במקומו. בתקופת שלטונו, הערים מנטון ורוקברון, אשר היוו כ-80 אחוז משטחה של מונקו, נמסרו באופן רשמי לצרפת, ובכך סללו את הדרך להכרה רשמית של צרפת בעצמאותה של מונקו. בעקבות מסירת שתי ערים אלה לצרפת, המצב הכלכלי בנסיכות נחלש והמדינה נקלעה לקשיים כלכליים. בעקבות כך, בניסיון ליצור מקורות הכנסה חדשים לנסיכות ולשפר את הכלכלה שנפגעה, אישר הנסיך שארל את הקמת הקזינו בנסיכות על פי המודל שהיה קיים בגרמניה. תחילה נפתח הקזינו (שכיום מהווה את המאפיין העיקרי של הרובע) ברובע אחר של הנסיכות אך לאחר מספר מעברים, נפתח במקומו הנוכחי במונטה קרלו. ההצלחה של הקזינו לא הייתה מיידית עקב מיקומו שהיה יחסית בעייתי מבחינת נגישות עבור אוכלוסיית אירופה. ההקמה של תחנת הרכבת בשנת 1868 הביאה לזינוק גדול במספר המבקרים במונטה קרלו, וכך זינק גם עושרו של הרובע.
תחת שארל השלישי, הגבירה נסיכות מונקו גם את פעילותה הדיפלומטית, למשל, בשנת 1864 חתם שארל על הסכם-ידידות עם הביי של תוניסיה, מוחמד השלישי א-צאדיק.
בשנותיו האחרונות בריאותו הייתה רופפת ואף נפגעה ראייתו, ובעשור האחרון לחייו התעוור כמעט לחלוטין. ב-10 בספטמבר 1889, מת שארל בשאטו דה מארשה, ובנו אלבר עלה לשלטון במקומו.
שארל הרביעי, דוכס אלנסון

שארל הרביעי, דוכס אלנסון (בצרפתית: Charles IV  d'Alençon;‏ 2 בספטמבר 1490 - 11 באפריל 1525), הייתה דוכס אלנסון בין השנים 1492–1525, וגיסו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ביוגרפיה

שארל נולד ב-2 בספטמבר 1489 באלנסון, לרנה, דוכס אלנסון ולמרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו. בשנת 1492 מת אביו, ושארל קיבל את התארים דוכס אלנסון, רוזן פרש, ארמניאק, פזנסאק, רודז, פזנסגו, איל'ס ז'ורדן, ופרדיאק.
בשנת 1509 התחתן שארל עם מרגריט מאנגולם, אחותו של פרנסואה, דוכס ולואה, אשר בשנת 1515 הפך למלך צרפת, אולם לא היו להם ילדים. לאחר שגיסו עלה לשלטון מונה שארל כמושל נורמנדי, ותחת פיקודו של גיסו הוא לחם בקרב מריניאנו, ובשנת 1521 בשמפאן בבלימת צבאות האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1525 הוא לחם יחד עם פרנסואה המסע לאיטליה, ולאחר התבוסה בקרב פאביה נסוג עם שרידי הצבא לצרפת. שארל נתפס כשעיר לעזאזל על התבוסה, וב-11 באפריל אותה שנה הוא מת בליון.
לאחר מותו הייתה אמורה אחותו פרנסואז ד'אלנסון לרשת את נחלותיו, אולם פרנסואה הראשון, מלך צרפת הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אלמנתו של שארל, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים.
רחוב הירקון

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  נחל הירקון
 אורך:  3.5 ק"מ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  3, 5
 שכונה:  כרם התימנים, מרכז העיר, הצפון הישן
 קואורדינטות:  32°05′02″N 34°46′09″E﻿ / ﻿32.084°N 34.7693°E﻿ / 32.084; 34.7693
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) רחוב הירקון(למפת תל אביב רגילה) רחוב הירקון(למפת גוש דן רגילה) רחוב הירקון(למפת גוש דן מוגדלת) רחוב הירקון  he רחוב הירקוןhe רחוב הירקוןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נקודת המפגש בין רחוב הירקון (משמאל) ורציף הרברט סמואל (מימין)
קונסוליית ארצות הברית ברחוב הירקון
קצהו הדרומי של רחוב הירקון במפגש עם רחוב הרברט סמואל, 4/11
רחוב הירקון הוא רחוב ראשי המקביל לחוף הים של תל אביב לכל אורך מרכז וצפונה הישן של העיר. הוא מתחיל מול גן צ'ארלס קלור ומסתיים בנמל תל אביב בצפון.
מאפיינים

הרחוב נקרא על שם נחל הירקון ומסתיים באזור שפך הירקון. הרחוב הוא מרכזה התיירותי של תל אביב ולאורכו מוסדות ועסקים רבים המשרתים את התיירים הבאים לעיר, בהם בתי מלון, סוכנויות נסיעות, משרדי חברות תעופה ומקומות בילוי רבים. ברחוב הירקון נמצא גם המספר הגדול ביותר של שגרירויות, בהן השגרירויות של ארצות הברית, בריטניה, הודו, טורקיה, קנדה, שווייץ, בלגיה ורוסיה. ברחוב כמה מבתי-המלון הגדולים והחשובים שבעיר, בהם מלון דן תל אביב, מלון שרתון תל אביב (גם מלון שרתון הישן שכן ברחוב הירקון), מלון הילטון תל אביב ועוד.
עד שנות ה-80 של המאה העשרים נודע הרחוב בשל פעילות הזנות שהתרכזה בו. הד לפעילות זו ניתן למצוא בסרט הקולנוע "מציצים".
הרחוב מוזכר בשיר אנטארקטיקה של קורין אלאל, שנושא את שם האלבום שיצא בשנת 1989, "אין ארמון באמצע רחוב הירקון"...
חלקי הרחוב

הרחוב נחלק לשלושה חלקים עיקריים:
קטע ראשון, מתחילת הרחוב, מצפון למתחם מנשייה, ועד לכיכר הכנסת – רחוב מרכזי של שכונת גאולה, ומשני צדיו בעיקר בנייני מגורים ובהם כמה בתים צמודי קרקע שנותרו במקום. בכיכר הכנסת מתחיל האזור התיירותי של הרחוב, הכולל את מרבית בתי המלון הנמשכים כמעט עד סופו.
הקטע השני נמשך עד מלון שרתון, בפינת רחוב גורדון, ובו הרחוב צר באופן יחסי וכולל שני נתיבי נסיעה צפונה בלבד.
הקטע השלישי, שמבחינת תחבורתית הוא המשכו של רציף הרברט סמואל, תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 כחלק מכביש רב-מסלולי שנועד לעקוף את כל תל אביב בצמוד לים. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל במלואה, ובמקומה נסללו נתיבי איילון (אולם רק שני עשורים מאוחר יותר), אשר נתנו מענה לבעיות התחבורה מבלי לפגוע ברצועת החוף. בקטע זה של רחוב הירקון, כמו גם בכביש המקביל לטיילת, נסללו כמה נתיבי תנועה ההופכים אזור זה של הרחוב לעורק תחבורה סואן. במסגרת המאמצים להפוך קטע זה של הרחוב לכביש מהיר, הוקמה המנהרה העוברת מתחת כיכר אתרים. קטע הרחוב המשוקע סביב מבנה הכיכר קרוי על שם אליעזר פרי (פרלסון), ואילו רחוב הירקון בקטע מצומצם זה מקביל אליו ממזרח ובנוי כרחוב צדי, צר ושקט.
קתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים

קתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים (בגרמנית: Katharina Polyxena von Solms-Rödelheim‏; 30 בינואר 1702 – 21 במרץ 1765) הייתה אשתו של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
ביוגרפיה

קתרינה פוליקסנה נולדה ב-30 בינואר 1702 באובריגהיים שהשתייכה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, לגאורג לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ולשרלוטה זיבילה, רוזנת אהלפלדט, בתם של פרידריך, רוזן אהלפלדט ומריה אליזבת מליינינגן-דאגסבורג-הארטנבורג.
ב-27 בנובמבר 1726 התחתנה קתרינה פוליקסנה עם כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, ממנו נולדו לה 6 ילדים. ב-21 במרץ 1765 מתה קתרינה פוליקסנה בהיידסהיים, והיא בת 63 שנים. דרך בתה מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג, קתרינה פוליקסנה היא אם קדמונית של מרי מטק.
משפחתה

ב-27 בנובמבר 1726 התחתנה קתרינה פוליקסנה עם כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
יוהאן קרל לודוויג, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג (1727–1734)
מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג (1729–1818), התחתנה עם גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטדט
פוליקסנה וילהלמינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג (1730–1800), התחתנה עם לודוויג אמיך, נסיך ליינינגן
סופיה שרלוטה פרנציסקה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג (1731–1781)
אלכסנדרינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג (1732–1809), התחתנה עם היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ
קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג (1734–1810), התחתנה עם קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן
קתרין וואליס

| --- | --- |

 לידה:  1861 
 פטירה:  14 בדצמבר 1957 (בגיל 96 בערך) 
 
קתרין וואליס, באנגלית: Katherine Wallis ‏ (1861–1957) הייתה פסלת קנדית, ציירת צבעי מים ומשוררת. היא טיילה בכל העולם, התבוננה באמנות, למדה פיסול וקידמה את הקריירה האמנותית שלה. וואליס ידועה בעיקר בזכות פסלי ברונזה של חיות ותינוקות.
ביוגרפיה > ראשית חייה

קתרין וואליס נולדה ב-1861 מחוץ לפיטרבורו (אנ'), במערב קנדה, בעיירה קטנה בשם מרינו. אף שוואליס, ואחותה עדה, גדלו בחווה, עודדו אותן לעסוק באמנות. כל אחד מבני משפחת וואליס היה מוכשר אמנותית כולל אמה שנהנתה ממוזיקה ושירה. המודלים לחיקוי של וואליס היו חבריה של אמה, כולל קתרין פאר טרייל (אנ'), אחותה סוזנה מודי (אנ') והציירת אן לנגטון. לזמן קצר למדה וואליס בבית הספר לאמנות בטורונטו (ידוע היום בתור, אוניברסיטת אונטריו קולג' לאמנות ועיצוב (אנ')), אך בסוף המאה ה-19 היו מעט אפשרויות לנשים לעסוק באמנות באופן מקצועי. במהלך תקופה זו, נשים לא הורשו לקחת שיעורי ציור עם דוגמניות עירומות. לנגטון אמרה לוואליס, "אם את רוצה להשיג את החלום שלך, אינך יכולה להישאר כאן." בשלב זה, קתרין וואליס עדיין לא הבינה שהיא מתעניינת בפיסול, אבל היא ידעה שהזדמנויות עבור אמניות בקנדה הן מוגבלות.
ביוגרפיה > סקוטלנד (1878–1880)

וואליס ואחותה סוסנה נסעו לסקוטלנד כדי לבקר את משפחתן. היא נרשמה לבית הספר לאמנויות באדינבורו בשנת 1878. בעודה בגלריה הלאומית של סקוטלנד כמעתיקה, הצליחה וואליס להתפרנס בהכנת עותקים של יצירות אמנות מפורסמות. ב-1880 חלתה אמה של וואליס והאחיות חזרו הביתה כדי לטפל בחווה. לאחר שהותה בקנדה וטיפול בחווה במשך שלוש עשרה השנים הבאות, לקתרין וואליס היה החופש והיציבות הכלכלית לחזור לאירופה.
ביוגרפיה > לונדון (1893–1899)

בגיל 32 חזרה וואליס לאירופה עם אחותה עדה. הם התיישבו בדרזדן, גרמניה, ובילו שנתיים בטיולים ברחבי אירופה, צפו בציורים, פסלים ואדריכלות מפורסמים. בשנת 1895, קתרין וואליס נרשמה לקולג' המלכותי לאמנות בלונדון. שם לימד אותה הפסל יליד צרפת אדואר לאנטי (אנ'), תלמידו לשעבר של ז'אק-לואי דויד. במהלך עבודתה עם לאנטי שלימד אותה את "הפיסול החדש (אנ')", וואליס הבינה את התשוקה שלה לפיסול. לנטי לימד אותה גם שיטה חדשה, שהפסל הורכב מברונזה בקנה מידה קטן של נושאים ביתיים, כולל נשים וחיות קטנות בזמן שלמדה בבית הספר לעיצוב, היא זכתה במדליית הארד. בשנת 1897 קיבלה וואליס מלגה שאפשרה לה להמשיך בלימודיה למשך שנתיים נוספות עד שהחליטה לעבור לפריז.
ביוגרפיה > פריז (1899–1939)

בפריז התמקדה וואליס בפיסול. באופן ספציפי, היא נהנתה לפסל חיות שצפתה בהן בגן החיות. היא פגשה את אוסקר ולדמן בפריז בגן שתפקד כגן חיות מודרני הוא עודד אותה להגיש את אחד מהפסלים שלה לתערוכה העולמית, מה שהוסיף להכרה באמנותה. וואליס הציגה את עבודותיה גם בסלון האביב בפריז. בתקופה זו, וואליס חקרה בעלי חיים ופיסלה אותם באבן, שיש וברונזה. וואליס פגשה את אוגוסט רודן בשנת 1902. הוא עודד אותה לשרטט פסלים שראתה בלובר. רודן שיבח את המבנה המוצק של הדמויות שלה. רודן רצה לראות יותר מעבודותיה, אך וואליס סירבה משום שעבודתה הייתה קשה מדי להעברה לצפייה שלו, ומכיוון שכבר היו לה מנטורים גדולים כמו לנטרי וולדמן.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, וואליס לא המשיכה לפסל, אלא התמקדה במאמצי המלחמה כאחות בבית חולים קנדי בפריז. האמנות שלה הייתה אמורה להיות מוצגת בתערוכה הלאומית של קנדה בטורונטו, אך בשל המלחמה היא נדחתה. לאחר שמלחמת העולם הראשונה הסתיימה, חזרה וואליס לקריירה האמנותית שלה. בשנת 1929, היא הפכה לקנדית הראשונה שנבחרה כחברת החברה הלאומית לאמנות הצרפתית. ב-1920 היא בילתה שלוש שנים בהצגת עבודות בפטרבורו, אונטריו, לפני שחזרה לפריז. היא גם בילתה חמישה חודשים בבוסניה ויוון, ועבדה בתבליט ובצבעי מים. היא שלחה את עבודותיה לאנגליה ותוך שנה אחת הציגה את פסליה בלונדון, ליברפול, לידס וגלאזגו. ב-1936, כשפרצה מלחמת העולם השנייה, היא ברחה לקליפורניה, שהפכה לביתה לשארית חייה.
ביוגרפיה > סנטה קרוז (1939–1957)

ליגת האמנות של סנטה קרוז הציעה לוואליס לקיים תערוכה אישית. וואליס הציגה אותה באודיטוריום בעיר. וואליס הוכתרה לחברה באגודה לשפיות באמנות (אנ'), שאפשרה לה להציג פעם בשנה בסן פרנסיסקו ובשיקגו. באמצעות חברה זו, היא קיבלה פרס על הצטיינות בפיסול, פרס בו זכתה פעמיים.
ביוגרפיה > יצירות והישגים בולטים

וואליס הציגה תערוכות באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון במהלך 1897, באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות (אנ') מ-1904 עד 1937 ובגלריה הלאומית של קנדה בשנת 1928. וואליס קיבלה ציון כבוד על הפסל שלה בתערוכה העולמית. היא לא הייתה רק פסלת יוצאת דופן, אלא ציירת ומשוררת. שיריה של וואליס פורסמו כאוסף. ב-1947 רכשה הגלריה הלאומית של קנדה את הפסל המפורסם ביותר של וואליס, "הקרב על החיים" .
עם מותה, היא הורישה את אוסף האמנות שלה לעיר פיטרבורו והוא חלק מהמוזיאון והארכיון של פיטרבורו.
הערות שוליים

↑  Canadian Women Artists History Initiative". 2012.
1 2  Collins, Roger. A Biographical sketch of Katherine E. Wallis, Canadian Sculptor. Fort Erie: Lorne Pierce.
↑  Tippett, Maria (2018). Sculpture in Canada: A History. Ottawa: National Gallery of Canada.
↑  "The Struggle for Life". www.gallery.ca.
↑  Making Their Mark Gallery". Peterborough Museum and Archives
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7863 3116  LCCN: n98063390  VIAF: 69787258   WorldCat (עם VIAF): 69787258 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קתרין וואליס".
רכס דאסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס בריטניה 
 קואורדינטות:  80°05′00″S 157°01′59″E﻿ / ﻿80.0833°S 157.033°E﻿ / -80.0833; 157.033
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירכס דאסקי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירכס דאסקי
 
רכס דאסקי (באנגלית: Dusky Ridge; מילולית: הרכס הכהה) הוא רכס הרים שאינו מכוסה קרח, הממוקם בין קרחון לייסקה וקרחון הינטון, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 17 קילומטרים ורוחבו 4 קילומטרים.