stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב דורצ'ין
הוראה

בשנים 1978–1986 לימד דורצ'ין במכון לאמנות במכללת אורנים והיה ממקימי הסדנאות במקום.
בשנת 1991 החל ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ובין השנים 1997 – 2002 כיהן כראש החוג לאמנות. בשנת 2007 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1998–2004 שימש בתפקיד יושב ראש הוועדה של המועצה להשכלה גבוהה לבדיקת תוכניות הלימודים לתואר בוגר הוראה באמנויות.
בשנת 2015 נבחר למנהל אמנותי בבית –הספר "בסיס לאמנות ותרבות" בהרצליה והשתתף בעיצוב תוכניות הלימודים ומטרות המוסד ואופיו. המוסד התווה דרך ומדיניות שמתבססים על עבודה דיסציפלינרית יסודית וארוכת טווח שבנויה על ליווי אינדיבידואלי של הסטודנטים. הוא עמד גם בראש המחלקה לפיסול שם הושם דגש על ראייה כוללת של המקצוע, הבנת החלל, חקר חומרים, מיומנות בתהליכים וידע רחב בתולדות האמנות יחד עם עבודה מרובה בסדנאות לימוד איטי ויסודי תוך כדי ניסוי וטעייה, חיפוש וניתוח.
גלריה

באר וארבעה כלבים, 1990
רחוב קינג ג'ורג' פינת שדרות בן ציון, תל אביב-יפו
לידי ספרדייה עם שור, 1992
ברזל
המרכז הבין תחומי הרצליה
מלאך, 1993
גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות
טוּבָּה מֶרוּם, 1993
פלדה
המוזיאון הפתוח תפן
באר אטומה וחבצלת מאובנת 1, 1995
פלדה
שדרות שאול המלך, תל אביב-יפו
באר אטומה, 1995
פלדה
המרכז הבין תחומי הרצליה
באר אטומה, 1995(?)
פלדה
כביש חיפה תל אביב החדש
שן, 1995
פלדה
גן הפסלים ע"ש יואב דגון, רמת השרון
מלאך
ברזל
"באר אטומה" מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
ללא כותרת, 2007
המרכז הבין תחומי הרצליה
לקריאה נוספת

עומר, מרדכי (עורך). יעקב דורצ'ין: קפלים בברזל ומחוות של קווים. מוזיאון תל אביב לאמנות וגלריה גורדון, 2009.
הכל מִתְרַתֵּךְ להכל - שיחה עם יעקב דורצ'ין. מראיינים: יהודה ויזן, איתי קמינר. דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', ינואר 2016.
הערות שוליים

↑  ירון ניר, מלון דן קיסריה הושק מחדש אחרי שיפוץ, באתר בלינקר, חדשות חדרה, ‏במאי 2019
↑  פרס א.מ.ת בקטגוריה תרבות ואמנות בתחום ציור ופיסול - יעקב דורצ'ין (2004)
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273181  NLI: 987007260424105171  BnF: cb15001341h (data)  GND: 128800577  ISNI: 0000 0000 8092 9522  LCCN: nr89017847  RKD: 252414  SUDOC: 109090500  ULAN: 500193104  VIAF: 13371192   WorldCat (עם VIAF): 13371192
מימי (סרט הודי)

| --- | --- |

 בימוי:  Laxman Utekar 
 שחקנים ראשיים:  Pankaj Tripathi Sai Tamhankar קריטי סנון Manoj Pahwa 
 מדינה:  הודו 
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  2021 
 שפת הסרט:  הינדי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מימי (באנגלית: Mimi) הוא סרט דרמה קומי הודי בהינדי, כחלק מהקולנוע ההינדי משנת 2021 בבימויו של לקסמן אוטקאר ובהפקה של דינש ויג'אן מחברות Madock Films. הסרט הוא גרסה מחודשת לסרט מראטהי מ-2011 Mala Aai Vhhaychy!. בסרט מככבת קריטי סנון בתפקיד ראשי, כצעירה המשמשת אם פונדקאית לזוג מערבי.
על תחילת צילומי הסרט הוכרז באוגוסט 2019. הצילומים נערכו בראג'סטאן ובמומבאי בין אוקטובר 2019 לינואר 2021, כאשר חל עיכוב בשל מגפת הקורונה. את השירים בסרט והפסקול הלחין א"ר רהמן עם מילים פרי עטו של אמיטהב בטאצ'ריה. בעקבות סגירת בתי הקולנוע עקב המגפה, הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בצורה דיגיטלית בלבש דרך שירותי הסטרימינג נטפליקס ו-JioCinema ב-30 ביולי 2021. הוא הסרט נכנס לשידטר דרך הפלטפורמות ב-26 ביולי 2021, 4 ימים לפני המועד המתוכנן, מכיוון שיצא בטעות על ידי JioCinema ונכנס לאתרי סיקור.
בטקס פרסי הקולנוע הלאומי ההודי ה-69, מימי זכה ב-2 פרסים - השחקנית הטובה ביותר (קריטי סנון) ושחקן המשנה הטוב ביותר (פנקג' טריפתי). בטקס פרסי פילמפייר ה-67, הסרט קיבל 6 מועמדויות, כולל הבמאי המוזיקלי הטוב ביותר (רחמן) והזמרת הנשית הטובה ביותר (שריה גושל על "פארם סונדארי"), וזכתה ב-3 פרסים - השחקנית הטובה ביותר (קריטי סנון), שחקן המשנה הטוב ביותר (פנקג' טריפאתי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (סאי תמהנקר).
עלילה

מימי ראת'ור היא רקדנית במה בראג'סטאן המקווה להצליח כשחקנית בבוליווד. לאחר הופעה, נהג מונית בשם בהאנו ניגש אליה עם הצעה. הוא מציג למימי זוג אמריקאי, ג'ון וסאמר, שמחפשים אם פונדקאית. סאמר לא מצליחה להרות, ובני הזוג מוכנים לשלם לפונדקאית סכום של 25,000 דולר. מימי מסכימה, בתקווה שהסכום יעזור לשאיפותיה ככוכבת הקולנוע.
הליך ההפריה החוץ-גופית מצליח ומימי נכנסת להריון. מימי מכריזה שהיא עוזבת את הבית לצילומי סרט שנמשך תשעה חודשים, כאשר בזמן הזה היא מסתתרת אצל חברתה, שאמה. בינתיים, על נהג המונית בהאנו מוטל לטפל במימי במהלך הריונה על ידי הזוג.
כמה חודשים לאחר מכן, הרופאה של מימי מודיעה לג'ון וסאמר שהתינוק עלול להיוולד עם תסמונת דאון. ג'ון וסאמר מזדעזעים ומשנים בפתאומיות את דעתם בנוגע לרצונם בילד. הם מבקשים ממימי להפיל וחוזרים לארצות הברית.
מימי דוחה את רעיון ההפלה ומחליטה לשאת את הילד עד סוף ההריון. היא חוזרת להוריה, שם היא רוקחת סיפור הכולל את בהאנו כאבי הילד, איתו ברחה והתחתנה. בהאנו ושאמא מחליטים לשחק את המשחק.
מימי יולדת ילד בריא ללא סימני מוגבלות. היא קוראת לו ראג', על שם דמות מפורסמת בסרטי בוליווד. משפחתה ותושבי העיר שלה מבולבלים מהעור הבהיר של ראג', והוא הופך לפלא מקומי בעיר. מימי מחליטה לוותר על שאיפותיה הבוליוודיות כדי לטפל בו.
ארבע שנים לאחר מכן, סרטון של מימי רוקדת עם ראג' הופך לוויראלי באינטרנט. לאחר שנתקלו בסרטון, ג'ון וסאמר מחליטים לחזור להודו ולתבוע את ראג'. מימי זועמת על נטישתם, ומסרבת לוותר על ראג'. ג'ון וסאמר מאיימים על מימי בתביעה משפטית, והיא מתרצה למענו של ראג' כדי שלא יצטרך להיגרר לבית המשפט.
מימי ומשפחתה פוגשים את בני הזוג כדי לשלוח את ראג', אך מופתעים לראות את ג'ון עם ילדה נוספת, טארה. מתגלה שבדרך חזרה מביתה של מימי, ג'ון וסאמר נתקלו בבית יתומים וחשו קשר עם טארה, ילדה צעירה שבכתה מאחורי שער בית היתומים. הם החליטו לאמץ אותה, והסבירו למימי שחיבתה לראג' גרמה להם להבין שהאימהות מתרחבת מעבר לקשרים גנטיים. הם חוזרים לארצות הברית עם טארה, בעוד ראג' נשאר עם מימי ומשפחתה.
דמויות

קריטי סנון כמימי ראתור, אמו של ראג'
פנקג' טריפתי בתור נהג המונית, המשחק את אביו של הילד
סאי טמהנקר בתור שאמה זפרון
מנוג' פאווה בתוראמה של מימי
סופרייה פתהאק- בתור שובה רתורה
אוולין אדוארדס בתור סאמר רוג'ר
איידן ווייטוק בתפקיד ג'ון רוג'ר
ג'ייקוב סמית' בתור ראג' ראת'ור
ג'יה בהטצ'ריה בתור ד”ר אשה דסאי
שייח' אישאקה מוחמד בתפקיד עאטיף עלאם
גיאן פראקש בתפקיד עבדול זפרון, המכונה מאולווי סהאב
נאדים חאן בתור ג'ולי סינג
הפקה > פיתוח

באפריל 2019 דיווח הטיימס אוף אינדיה שקריטי סנון תככב בסרט שיעסוק בנושא הפונדקאות. דווח כי בית ההפקה של דינש ויג'אן, Maddock Films, מגבה את הפרויקט. הסרט הוכרז רשמית באוגוסט 2019 ואחריו פרסום פוסטר ודווח כי סנון ופנקג' טריפתי יופיעו בתפקידים ראשיים. עוד אושר שהוא מבוסס על הסרט המראטי Mala Aai Vhhayachy (2011). בראיון ל-India Today, דינש ויג'אן הצהיר כי מימי הייתה סיפור המבוסס על אירועים אמיתיים. מבחינתו, הסרט בוחן מערכת יחסים יפהפייה בין אישה שמעולם לא רצתה להיות אמא לבין אחת שלא יכולה לחכות להיות כזו. החלק הבלתי צפוי נקרא על ידו "הומור" בקו העלילה. סנון הסכימה להשתתף בסרט איך ששמעה על הרעיון אפילו טרם קראה את התסריט. מאוחר יותר היא הבינה שלתפקיד יש הרבה מה להציע לה כשחקנית. היא העלתה חמישה עשר קילוגרמים ממשקל הגוף כדי להשתלב בדמותה של אישה בהריון. בראיון ל־Hindustan Times, היא צוטטה: "היינו צריכים לצלם את סצנות ההריון ולקסמן סר היה מאוד ברור שצריך להשמין עבור הסצנות האלה כי הוא לא רצה שלדמות יהיו פרצוף מסותת". השחקנית סאי טמהנקר נדחפה לגלם דמות מרכזית בסרט, כשהיא חולקת מסך עם טריפאטי. דווח שהיא מגלמת אישה מוסלמית מראג'סטאן, ולמדה אורדו לצד את הניב הראג'סטני עבור תפקידה.
הפקה > צילומים

הצילום העיקרי החל במנדווה, ראג'סטאן ב-29 באוקטובר 2019. בראיון ל-Filmfare, סנון אישרה שזהו הסרט הנשי הראשון שלה. בדצמבר 2019, הצוות השלים 40% מהפקת הסרט. לוח הזמנים הבא של הצילומים תוכנן לפברואר 2020 למשך 30–40 יום. הצילומים התרחשו בג'איפור ב-10 בפברואר 2020, שם סיימו היוצרים לצלם חלקים גדולים ב-4 במרץ 2020. על פי הדיווחים, הצילומים נעצרו לכמה ימים עקב מגפת הקורונה בהודו. ביוני 2020, אותקר אישרה כי ממתינים לצילומים של חמישה ימים שכללו שיר היכרות בהשתתפות אמנים מבריטניה. השיר ("Param Sundari") תוכנן להצטלם בינואר 2021. בשל המגפה, הגעה של צוות גדול בינלאומי ומקומי הלוך וחזור לרג'סטאן לא היו אפשריים, לכן צוות השחקנים הבינלאומי נקרא למומבאי לצילומים על מנת לסיים את הסרט. עד מאי 2021, התברר כי כל תהליך הצילום הושלם.
פסקול

הפרטיטורה והפסקול המקוריים הולחנו על ידי א"ר רהמאן והכילו מילים שנכתבו על ידי אמיטהאב בצ'אריה. הפסקול שוחרר על ידי Sony Music India ב-16 ביולי 2021, יחד עם השיר " Param Sundari " בתור הסינגל המוביל.
שחרור

המפיק דינש ויג'אן תכנן לצאת לאקרנים בקולנוע במרץ 2021 לאחר יציאת ההפקה שלו "רוהי" (אנ'), שהיה הסרט ההינדי המיינסטרים הראשון שיצא לאקרנים בקולנוע לאחר מגפת הקורונה. עם זאת, בעקבות הסגר הארצי עקב הגל השני של המגפה, הוחלט על יציאה בצורה דיגיטלית במאי 2021. הסרט הופץ ברחבי העולם על ידי נטפליקס ו־JioCinema (הפלטפורמה הדיגיטלית של אולפני ג'יו, שהיו שותפים להפקת הסרט) הפיצו את הסרט בנוסף בהודו, עם תאריך יציאה מתוכנן ל-30 ביולי 2021. עם זאת, ארבעה ימים לפני היציאה לאקרנים, הפלטפורמה JioCinema פרסמה את הסרט מוקדם יותר למשך דקות ספורות ב-26 ביולי 2021, והביאה לפיראטיות מקוונת מכיוון שהוא הפך זמין לאתרי סיקור ופלטפורמות הזרמת סרטים לא חוקיים. כדי להתמודד עם פיראטיות, גם נטפליקס וגם JioCinema הציגו את הסרט באותו תאריך במקום ב-30 ביולי.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מקבלים | תוצאה |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | 22nd IIFA Awards | Best Actress | קריטי סנון | זכייה |      |
| 2022 | 22nd IIFA Awards | Best Supporting Actress | Tamhankar !Sai Tamhankar | זכייה |      |
| 2022 | 22nd IIFA Awards | Best Female Playback Singer | Shreya Ghoshal (for "Param Sundari") | מועמדות |      |
| 2022 | 22nd IIFA Awards | Best Story | Laxman Utekar and Rohan Shankar | מועמדות |      |
| 2022 | Mirchi Music Awards | Female Vocalist of The Year | Shreya Ghoshal (for "Param Sundari") | מועמדות |  |
| 2022 | Mirchi Music Awards | Upcoming Female Vocalist of The Year | Khatija Rahman (for "Rock-A-Bye Baby") | מועמדות |    |
| 2022 | Mirchi Music Awards | Upcoming Female Vocalist of The Year | Rakshita Suresh (for "Yaane Yaane") | מועמדות |    |
| 2022 | Mirchi Music Awards | Best Song Producers (Programming & Arranging) | A. R. Rahman (for "Param Sundari") | זכייה |    |
| 2022 | Mirchi Music Awards | Best Song Engineer – Recording & Mixing | Nakul Abhyankar and Suresh Permal (for "Param Sundari") | מועמדות |    |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Actress | קריטי סנון | זכייה |  |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Supporting Actor | Pankaj Tripathi | זכייה |  |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Supporting Actress | Sai Tamhankar | זכייה |  |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Music Director | A. R. Rahman | מועמדות |  |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Female Playback Singer | Shreya Ghoshal (for "Param Sundari") | מועמדות |  |
| 2022 | פרסי פילמפייר ה-67 | Best Choreography | Ganesh Acharya (for "Param Sundari") | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי הקולנוע הלאומי ה-69 | Best Actress | קריטי סנון (יחד עם אליה בהאט עבור Gangubai KathiawadiO | זכייה |  |
| 2023 | פרסי הקולנוע הלאומי ה-69 | Best Supporting Actor | Pankaj Tripathi | זכייה |  |
טריילור האוורד

| --- | --- |

טריילור האוורד, 2005
 לידה:  14 ביוני 1966 (בת 58) אורלנדו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1991–פעילה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה  תיכון לייק היילנד 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
טריילור אליזבת הווארד (באנגלית: Traylor Elizabeth Howard; נולדה ב-14 ביוני 1966) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כנטלי טיגר בסדרת הטלוויזיה "מונק" של רשת USA בה שיחקה מ-2005 עד 2009. היא גם שיחקה בסיטקום "בוסטון קומון" (1996–1997) ו"שני בחורים ונערה" (אנ') (1998–2001), בקולנוע השתתפה ב"עבודה מלוכלכת" (אנ') (1998), "אני, עצמי ואיירין" (2000), ו"המסכה חוזרת" (2005). בשנת 2023 חזרה לתפקידה כנטלי טיגר בסרט התיק האחרון של מר מונק: הסרט.
ביוגרפיה

טריילור אליזבת הווארד נולדה ב-14 ביוני 1966 באורלנדו, פלורידה, לפגי (לבית טריילור) ולרוברט מ. הווארד, ג'וניור היא האמצעית מבין שלושה ילדים, עם אח גדול, ג'ון. ר' הווארד, ואח צעיר ממנה. היא למדה בבית הספר לייק היילנד, ועבדה ב-סיוורלד אורלנדו כנערה. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת המדינה של פלורידה עם תואר בתקשורת, פרסום ואנגלית, הווארד עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם עבדה בחברת יחסי ציבור ובחברת כרטיסי ברכה בזמן שהופיעה בהפקות תיאטרון מקומיות.
קריירה

בזמן לימודיה בתיכון, הווארד הופיעה בפרסומת למסטיקים של Juicy Fruit. היא החלה רשמית את הקריירה שלה בשנת 1994 כשהופיעה באחת מפרסומות הטלוויזיה "You Will" של תאגיד AT&T.
הווארד קיבלה את תפקיד הטלוויזיה הגדול הראשון שלה בשנת 1996 עבור הסיטקום "בוסטון קומון" (אנ') של NBC, שם גילמה את ג'וי ביירנס, דוקטורנטית ומושא האהבה של בויד פריצ'ט בגילומו של אנתוני קלארק, לאורך שתי העונות של התוכנית.
מ-1998 עד 2001, הווארד כיכבה בתפקיד שרון קרטר, ה"נערה" בסיטקום "שני בחורים ונערה" של ABC לצד ראיין ריינולדס וריצ'רד רוקולו.
ב-1998, הווארד כיכבה בתפקיד הראשי הרומנטי בסרט "עבודה מלוכלכת" יחד עם נורם מקדונלד.
בשנת 2000 הופיע הווארד בסרט "אני, עצמי ואיירין" בתור הכלה הנואפת של ג'ים קארי. היא גם הופיעה בקליפ " Breakout " של הפו פייטרס.
בשנת 2002, הווארד כיכבה בסיטקום קצר המועד "בראם ואליס" (אנ') לצד אלפרד מולינה. באותה שנה, היא הופיעה בהופעת אורח בעונה השלישית של "הבית הלבן".
בשנת 2005, הווארד כיכבה בסרט "המסכה חוזרת".
משנת 2005 עד 2009, הווארד כיכבה יחד עם טוני שלהוב בסדרת הבלשים הקומית-דרמטית "מונק" של רשת USA בתור העוזרת הנאמנה של הדמות הראשית, נטלי טיגר.
עם סיום הסדרה האוורד פרשה ממשחק כדי לבלות יותר זמן עם ילדיה.
הווארד שחזרה את תפקידה כנטלי טיגר בסרט הקצר של פיקוק "At-Home Variety Show: Mr. Monk Shelters in Place" ובסרט ההמשך "Mr. Monk's Last Case: A Monk Movie", שיצאו לאקרנים ב-11 במאי 2020, ו-8 בדצמבר 2023, בהתאמה.
חיים אישיים

בשנת 1991, הווארד התחתנה עם קמרון בי הול באורלנדו, פלורידה. בני הזוג התגוררו אז בבוורלי הילס, קליפורניה.
באפריל 2003, הווארד התחתנה עם סוחר היין כריסטיאן נבארו. בני הזוג התגרשו בשנת 2005.
בנובמבר 2006, הווארד ילדה את בנה סאבו.
בשנת 2011, הווארד התחתנה עם ג'ראל פורטמן, בנו של האדריכל ג'ון סי פורטמן ג'וניור. יש להם בן, ג'וליאן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 | עד סוף הלילה | פראן | זוכה בתור טריילור ה. הול |
| 1998 | וידויים של חזיר סקסיסטי | אן הנינג | שם חלופי: טעם אהבה |
| 1998 | עבודה מלוכלכת | קתי |  |
| 2000 | אני, עצמי ואיירין | ליילה בייליגייטס |  |
| 2005 | המסכה חוזרת | טוניה אייברי |  |
| 2016 | סיימון אומר להציל את האקלים! | דוב קוטב | קול |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994 | לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן | משרה של ד"ר הלר במשרד | פרק: "גברת לשעבר" |
| 1996 | חברים | מליסה |  |
| 1996–1997 | בוסטון קומנום | ג'וי בירנס | 32 פרקים |
| 1998–2001 | שניים ועוד אחת | שרון קרטר | 81 פרקים |
| 2002 | הבית הלבן | ליסה שרבורן | פרק: "100,000 מטוסים" |
| 2002 | יום שני הראשון | אשלי ריברטון | פרק: "זכות למות" |
| 2002 | המחלקה | שרה פרנזן | פרק: "זיכרון" |
| 2002 | בראם ואליס | אליס או'קונור | 8 פרקים |
| 2005–2009 | מונק | נטלי טיגר | 87 פרקים פרס גרייסי לשחקנית משנה יוצאת דופן - סדרת קומדיה (2009) |
| 2007 | מונק באינטרנט | נטלי טיגר | פרק: "מר מונק הולך למכון לכושר" |
| 2010 | נולן יודע הכי טוב | ג'ולי נולן | פיילוט |
| 2020 | פיקוק מציגה: התוכנית עם סת' מקפרלן | נטלי טיגר | פרק: "מגורים של מר מונק במקום" |
| 2023 | התיק האחרון של מר מונק: סרט | נטלי טיגר | סרט טלוויזיה |
הערות שוליים

↑  Aug 05, 1990, page 51 - Boca Raton News at Newspapers.com, Newspapers.com (באנגלית)
↑  "'Girl' and her dolphin". The Orlando Sentinel. 27 ביוני 1999. pp. A-2. נבדק ב-24 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Feb 02, 1997, page 39 - The Marshall News Messenger at Newspapers.com, Newspapers.com (באנגלית)
↑  Boedeker, Hal (21 במרץ 1996). "Campus sitcom 'Boston' is uncommonly bad". Television. The Orlando Sentinel. pp. E-6. נבדק ב-24 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Boedeker, Hal (16 במאי 2002). "CBS hopes to cash in on the allure of crime". Life & Times. The Orlando Sentinel. pp. E2. נבדק ב-24 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lee, Luaine (10 בנובמבר 2009). "'Monk' role has been a dream job for Traylor Howard". PopMatters. אורכב מ-המקור ב-2017-07-01. נבדק ב-23 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה) (archived 2017)
↑  Barsanti, Sam (11 במאי 2020). "Adrian Monk is back and more miserable than ever in Peacock's first At-Home Variety Show short". news.avclub.com. נבדק ב-2020-05-11. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Monk Is Coming Back — Get Ready for an All-New Monk Movie on Peacock". Peacock Blog (באנגלית אמריקאית). 2023-03-30. נבדק ב-2023-08-25.
↑  Silva, Gabriela (23 באוגוסט 2023). "Mr. Monk's Last Case: Everything we know about the Monk movie". Dexerto (באנגלית). נבדק ב-2023-08-25. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hall - Howard". Boca Raton News. 5 באוגוסט 1990. pp. 7E. נבדק ב-24 באוגוסט 2023 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Monk Star's Husband Seeks Divorce". South Florida Sun Sentinel. 18 במרץ 2005. pp. 4A – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Traylor Howard welcomes a son". Peoplemag (באנגלית). נבדק ב-2024-05-04.
↑  Lynch, Lorrie (15 באפריל 2007). "Who's News". USA Weekend. Florida Today (Magazine). USA Today. p. 2. נבדק ב-25 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Green, Josh (18 במאי 2014). "Building on his father's legacy" (PDF). The Atlanta Journal-Constitution. p. 2. נבדק ב-1 בפברואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tom Ford, What happened to Traylor Howard? Net Worth, Height, Children, The Biography, ‏2024-02-22 (באנגלית)
↑  "'How I fell in love' at WTF". Entertainment. North Adams Transcript. 7 ביולי 2000. pp. B6. נבדק ב-24 באוגוסט 2023 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Shows A-Z - nolan knows best on abc". TheFutonCritic.com. 2010-06-05. נבדק ב-2020-05-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012385073005171  BnF: cb15719082m (data)  ISNI: 0000 0000 0509 2347  LCCN: no2006104268  VIAF: 32325787   WorldCat (עם VIAF): 32325787
מיכל חלבין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 (בת 51 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה (2001) 
 פרסים והוקרה:  פרס ליאון קונסטנטינר (2007)  פרס אוסקר הנדלר (2003)  פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית (2016) 
 www.michalchelbin.com
 
מיכל חלבין (נולדה ב-1974) היא צלמת ישראלית.
ביוגרפיה

חלבין נולדה והתבגרה בחיפה. בגיל 15 התחילה ללמוד בבית ספר תיכון לאמנויות, שם גילתה את הצילום. בשנת 2001 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לצילום באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. בצבא שירתה כצלמת בדובר צה"ל, ושם גם הכירה את בן זוגה, צלם הווידאו והמפיק עודד פלוטניצקי, שמלווה את הצד הטכני בעבודתה. השניים מתגוררים במושב עופר שבמועצה האזורית חוף הכרמל, ולהם שלושה ילדים.
עבודותיה

חלבין הציגה בתערוכות קבוצתיות רבות וכן במספר תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה. עבודותיה נמצאות, בין היתר, באוספי מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון גטי בלוס אנג'לס, באוסף מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק וכן באוספים פרטיים.
העיסוק בגיל הנעורים משמעותי ביצירתה של חלבין, ורוב המצולמים שלה הם בני נוער. עבודותיה מעלות שאלות של זהות, השתייכות ופרפורמנס, לצד מיניות מעורפלת וזהות מגדרית. על פי חלבין, "בכל הפורטרטים יש איזה פער בין השבריריות של הדמויות לבין החוזק שהן מנסות להפגין. המושאים מתחפשים, עושים איזה פרפורמנס, חושפים את העובדה שיש מעין זרות כזו, כמו עולם בתוך עולם".
היא מציינת את ורמיר, קאראוואג'ו, ולסקס, דיאן ארבוס ואוגוסט זנדר כאמנים שהשפיעו באופן משמעותי על עבודתה.
בשנת 2000, בעודה סטודנטית, הציגה חלבין את תערוכת היחיד הראשונה שלה, "ויטלינה וחברים," בגלריה רוזנפלד בתל אביב. התערוכה תיעדה את ויטלינה, אחות של חברתה ללימודים, ואת חברותיה, ועסקה במעבר שבין נערות לנשיות.
בשנת 2002 הציגה בגלריה רוזנפלד את התערוכה "לזרובה," תמונות בשחור לבן אותן צילמה חלבין בשלושה קרקסים נודדים. התערוכה הוצגה גם בגלריה יוסי מילוא בניו יורק, והייתה הפעם הראשונה בה הציגה חלבין מחוץ לישראל. התמונות מתמקדות באמני הקרקס ברגעי המנוחה שלהם או מאחורי הקלעים.
עבודותיה של חלבין פורסמו בארבעה ספרים, המבוססים על ארבע תערוכות יחיד. ספרה הראשון, " Strangely Familiar: Acrobats, Athletes and Other Traveling Troupes" יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת aperture (אנ'). לצד תצלומים מתוך "לזרובה," הספר מציג אקרובטים, אמני קרקס ורקדנים סלוניים בחללים שמחוץ לבמה, ובכך מעניק מבט אינטימי על דמויות שבדרך כלל נצפות ממרחק. התמונות צולמו ברובן במזרח אירופה, בעיקר באוקראינה, וגם בישראל ובאנגליה. התערוכה בת אותו השם הוצגה במוזיאון תל אביב ב-2008. על פרויקט זה זכתה חלבין בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום.
בשנת 2009 הייתה אחת מארבעת המועמדים לפרס טיילור ווסינג לצילום דיוקן (אנ') המוענק על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון וזכתה במקום השלישי.
ספרה השני, "The Black Eye" מ-2010 עוסק במתאבקים אותם צילמה חלבין במועדוני היאבקות באוקראינה וברוסיה. רוב הצילומים נעשו לאחר קרב, כאשר המצולמים עוד מסדירים את נשימתם. על פי חלבין, המשיכה לרגעים האלו נבעה מהניגוד שבין הפיזיות של הקרב והמאמץ לבין הערפול ההכרתי שמגיע לאחריו.
הסדרה "Sailboats and Swans" שפורסמה בשנת 2012 בספר באותו השם, צולמה במשך חמש שנים בשבעה בתי כלא מסוגים שונים ברחבי אוקראינה ורוסיה: כלא נערות, כלא נשים, כלא נערים, כלא גברים, וכלא לנשים וילדיהן אותם ילדו בכלא. חלבין הקפידה שלא להתעניין בפשעי האסירים לפני שסיימה לצלם אותם, על מנת להימנע משיפוט שישפיע על עבודתה.
ספרה הרביעי, “How to Dance the Waltz" ראה אור בשנת 2021. שלוש הסדרות המרכזיות בספר צולמו בבית ספר למטדורים בסביליה שבספרד, צוערים באקדמיה צבאית באוקראינה ותלמידי תיכון אוקראינים ערב נשף סיום התיכון. על פי חלבין, בספר יש התמקדות מיוחדת במדים אותם לובשים המצולמים הצעירים, ובפרפורמנס הנדרש מהם כדי למלא את התפקיד אותו המדים מכתיבים.
במקביל לפרויקטים אמנותיים בעלי אופי אישי, עסקה חלבין גם בצילום מסחרי וצילום אופנה. צילומים שלה הופיעו במגזינים כדוגמת הניו יורק טיימס, GQ ולה מונד. חלבין צילמה עבור בתי האופנה דיור ופייר קארדן, ובשנת 2018 צילמה את תמונת השער של אלסנדרו מיקלה, המנהל האמנותי של בית האופנה גוצ'י, עבור מגזין T. חלבין צילמה גם את הפקת האופנה שנלוותה לראיון עמו.
בכתבת השער במגזין "טיים", שהוקדשה למשפחות החטופים במלחמת חרבות הברזל, מופיעים צילומים של חלבין.
תערוכות יחיד נבחרות

2000 - "ויטלינה וחברים", גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2002 - "לזרובה", גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2008 - "מוכר אך זר", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2013 - "Sailboats and Swans", המרכז ההלני לצילום, אתונה, יוון.
2015 - "Raw Iron", מיצב וידאו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2021 - "העמדת/פנים", גלריה שלוש, יפו.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2008 - “Presumed Innocence: Photographic Perspectives of Children", מוזיאון דה-קורדובה, מסצ'וסטס.
2011 - "עושים מקום: צילום ישראלי עכשווי", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 - "מים ישנים", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2013 - "Israel Now- Reinventing the Future", מוזיאון MACRO, איטליה.
2016 - "אוטופיה/דיסטופיה", מוזיאון חיפה לאמנות.
2018 - "מקום לאופנה: מסע בעקבות הבגד הישראלי", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2021 - "Living Together- Crossing Boarders", הביאנלה הים-תיכונית הרביעית, חיפה.
פרסים

2004 - פרס אוסקר הנדלר, קרן אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2007 - פרס ליאון קונסטנטינר
2016 - פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית