הרפובליקה של ונציה
היסטוריה > במאות ה-15–16: המאבק בעות'מאנים, ליגת קמבריי ונפילת קפריסין

בתחילת המאה ה-15 הרחיבו הוונציאנים את הרפובליקה לאזורים באיטליה ולאורך החוף הדלמטי, מאיסטריה ועד אלבניה, שאותה רכשו ממלך נאפולי ב-1409 תמורת 100,000 דוקט בלבד. ונציה הציבה בדלמטיה אצילים ששלטו במקום, בתגובה לאיומי ההתפשטות מצד ג'אן גלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti), דוכס מילאנו. שליטה בנתיבי הסחר היבשתיים מצפון-מזרח לוונציה הייתה חיונית לבטיחות המסחר. עד 1410 גדל הצי הוונציאני לכדי 3,300 ספינות, שנשאו 36,000 איש. הרפובליקה השתלטה על רוב ונטייה (השם הקדום של צפון-מזרח איטליה – כיום המחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה), בכלל זה ערים חשובות כמו ורונה ופדובה.
ב-1408 נרגעה המתיחות בדלמטיה כאשר נחתמה שביתת נשק עם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה. מיד בתום שביתת הנשק פלשה ונציה לפטריארכיה של אקוויליה, והשתלטה על טרוגיר, על ספליט, על דורס ועל ערים נוספות. כך הצליחה ונציה לחבר את מושבותיה האדריאטיות.
אחרי 1402 החלו הטורקים העות'מאנים להתאושש מכיבושיו של טימור לנג, ובמהרה התחוור כי הם האיום העיקרי על נחלותיה של ונציה במזרח. העות'מאנים החלו ללחום ברפובליקת ונציה ב-1423, במלחמה שארכה שבע שנים וכללה מתקפות ימיות במטרה להשיג שליטה בים האגאי ובים האדריאטי. סלוניקי, העיר השנייה בחשיבותה באימפריה הביזנטית, העבירה את נאמנותה לוונציה, בתקווה שזו תספק להם הגנה מתקיפות העות'מאנים, אך אלה הצליחו לכבוש אותה ב-1430. ב-1453 בא סופה של האימפריה הביזנטית, כשהעות'מאנים כבשו שוב את קונסטנטינופול, והשיגו שליטה במצר הבוספורוס. במהרה העלה הסולטאן את מס המעבר במצר, והוונציאנים נאלצו לשלם מס מעבר גבוה יותר מאשר הסוחרים המקומיים, לראשונה מאז 1082. בהמשך ניצלו העות'מאנים את השליטה בקונסטנסטינופול גם לבנייה של צי מלחמה.
מלחמה נוספת עם העות'מאנים פרצה ב-1463 ונסתיימה בהסכם שלום שנחתם ב-1479. שלום זה אפשר לעות'מאנים להפנות את כוחותיהם לזירות אחרות, וב-1480 הם כבשו את רודוס ואת אוטרנטו שבפוליה.
ב-1499 כרתה ונציה ברית עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, כנגד דוכסות מילאנו, והשתלטה על קרמונה.
באותה שנה בא סופו של השלום עם העות'מאנים, ונפתחה בין האימפריות מלחמה שארכה חמש שנים. הסולטאן העות'מאני באיזיט השני מינה את האדמירל כמאל רייס, שתקף את לפנטו (נפפקטוס, כיום ביוון) בדרך היבשה, ובמקביל שלח צי גדול כדי לתמוך במתקפה גם בכוח ימי. הדוג'ה באותו זמן, אנטוניו גרימאני, לא היה איש צבא מנוסה אלא איש עסקים ודיפלומט, והוא הובס בקרב זונקיו (Zonchio), באוגוסט אותה שנה. היה זה הקרב הימי הראשון שבו השתמשו בתותחים על גבי הספינות. בדצמבר תקפו הוונציאנים את לפנטו בניסיון להחזיר לעצמם את השליטה בעיר, אך העות'מאנים זכו בה בחזרה. באוגוסט 1500, הפסידו שוב הוונציאנים בקרב מודון מול העות'מאנים. עד 1503 נפלו בידי הטורקים גם מודון (מתוני – Methoni) וקורון (קורוני – Koroni) שביוון, ערים שכונו בוונציה "שתי עיני הרפובליקה". ונציה בחרה להעדיף שלום על מלחמה, והכירה בכיבושי הטורקים.
בתחילת המאה ה-15 חל שינוי הדרגתי בפעילותה ובאופייה של הרפובליקה. חשיבותם של שטחי הקרקע הסמוכים לוונציה, על היבשה, גדלה. אזורים אלה, שנקראו "טרה פרמה" (terra ferma – אדמה יציבה) הפכו אותה ממעצמה ימית בלבד, למעצמה אירופית שהיא גם בעלת טריטוריה ביבשת. הודות לחקלאות ולתעשייה שפותחו בטרה פרמה, חוזק בסיסה הכלכלי של הרפובליקה, שהסחר שלה עם הלבנט פחת. השמירה על טרה פרמה מכיבוש זר דרשה הקמה של צבא קבע יבשתי בן אלפי אנשים. שמירה על התנהגות לא תוקפנית ביבשת, בשילוב עם בניית ביצורים מודרניים, הקלו על ונציה לגייס ביבשה שכירי חרב רבים בעת צורך: ונציה הייתה מסוגלת לגייס כוחות רגלים גדולים מאוד, עד כ-10,000 איש, בהתראה קצרה, ובמלחמות ארוכות, גם הרבה יותר מכך: יותר מ-30,000 איש. בנוסף הקימה הרפובליקה מיליציות בטרה פרמה, שהתבססו על מקומיים והגיעו לכדי 20,000 איש, בעיקר לשימוש כחילות מצב. להם נוספו אחרי 1560 עוד 18,000 חיילים במושבות שמעבר לים.
למשך מספר שנים אחרי 1503, הקרבות המשמעותיים היחידים באיטליה היו בין פירנצה לפיזה, וונציה נזהרה מיצירת סכסוכים מזוינים באזור. אולם, ב-1507 החלו להיאסף בגבולה הצפוני של הרפובליקה חיילים גרמאנים, כהכנה למסעו המתוכנן של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לרומא. הכוננות בצבאה של ונציה עלתה, ובמאי 1507 אושרה הגדלה של צבאות שכירי החרב ב-25%, במטרה לגייס עוד 10,000 איש תוך חודש. בסתיו החלו צבאות האפיפיור לחדור לרומאניה ואילו הגרמנים התרכזו בטרנטו. כוחות ונציאניים שנאספו על הדרך הראשית מאוסטריה לדרום גרמו לגרמאנים לשנות את נתיבם מזרחה, אבל כוח נוסף של 2,500 חיילים ונציאניים, בפיקודו של ברתולומיאו ד'אלוויאנו (Bartolomeo d'Alviano), איגף אותם בהרים וניתק את הגרמאנים מבסיסם. הם תקפו את הגרמאנים בעמק ליד פייבה די קאדורה (Pieve di Cadore) והכו אותם שוק על ירך. התבוסה מנעה ממקסימיליאן מלהגן על עריו בגבולה המזרחי של ונציה ובפריולי, והרפובליקה כבשה תוך זמן קצר את פורדנונה (Pordenone), גוריציה, טריאסטה ופיומה (רייקה). ב-5 ביוני 1508 חתמו הצדדים על שביתת נשק.
הניצחון על הגרמאנים היה מהגדולים שידעה הרפובליקה מזה שנים רבות. הוא חיזק את ביטחונם העצמי של הוונציאנים, אך אלה קנו להם אויב חדש – הקיסר, ונוצר מצב שבו כל שכנותיה של ונציה היו אויבות לה. לאחר הכרעת הגרמאנים החזיקה ונציה בצבא יבשה גדול ומנוסה שכלל בין היתר 8,000 אבירים עוטי שריון וכוחות רגלים נאמנים. צבא זה היה חזק דיו לעמוד מול כל אחת מיריבותיה של הרפובליקה, בנפרד, אך ב-15 בדצמבר 1508 חתמו יריבותיה של ונציה על הסכם ליגת קמבריי (League of Cambrai) ויצרו קואליציה חזקה כנגדה.
באופן רשמי הייתה ליגת קמבריי הסכם בין לואי ה-12 לקיסר מקסימיליאן ליצור ליגה שמטרתה העיקרית היא יציאה למסע צלב נגד הטורקים, אבל היה בה סעיף שקבע כי הצדדים יאחדו כוחות יחד עם האפיפיור ומלך ספרד, כנגד רפובליקת ונציה. האינטרסים של כל המעצמות והשליטים שחתמו על ההסכם, או הצטרפו אליו בהמשך, התלכדו למטרה עיקרית אחת: לאיין את השפעתה של ונציה על טרה פרמה. חברי הליגה היו:
צרפת, שמלכה לואי ה-12 ביקש להשיב לדוכסות מילאנו שתחת השפעתו, את השטחים שכבשה ונציה.
מקסימיליאן, שרצה לכבוש את שטחי פריולי וונטו – בין השאר, הערים ורונה, ויצ'נצה, פדובה, טרוויזו ואקוויליה.
האפיפיור יוליוס השני רצה את השליטה ברומאניה.
פרננדו השני, מלך אראגון ביקש להרחיב את ממלכת נאפולי שבשליטתו, אל ערי הנמל שלאורך חופי פוליה, מטראני (Trani), דרך גליפולי וברינדיזי, ועד אוטרנטו.
דוכס פרארה, אלפרדו ד'אסטה הראשון (Alfonso I d'Este), ביקש להשיג שטחים שאיבד ב-1484, בעיקר רוביגו (Rovigo).
דוכס מנטובה, פרנצ'סקו גונזגה (Francesco Gonzaga), שרצה להשיב את הערים שוונציה כבשה מקודמיו ב-1441, בעיקר פסקיירה דל גארדה, אזולה (Asola) ולונאטו (Lonato)
מלך הונגריה רצה להשיב את דלמטיה וקרואטיה
דוכס סבויה התפתה לקבל את קפריסין.
יוליוס השני, על אף שהיה מיוזמי הליגה, נמנע מחתימה על ההסכם עד שווידא את מחויבות הצדדים האחרים. הסכמתו ניתנה במרץ 1509. הוונציאנים, שהחלו להבין את חומרת המצב, הציעו בתחילת אפריל להשיב לו את פאאנצה ואת רימיני, אך זה היה מאוחר מדי. ב-15 באפריל יצא ממילאנו הצבא הצרפתי – כ-40,000 חיילים בפיקודו של לואי השני – ופלש לשטחי ונציה, שמיהרה לגייס צבא שכירי חרב בן עשרות אלפי אנשים, ולרכזו ליד ברגמו. ב-27 באפריל פרסם האפיפיור בולה אפיפיורית חריפה שבה קרא לנידוי מוחלט של ונציה, וחייליו פלשו לרומאניה. מקסימיליאן ומלך ספרד המתינו מהצד, וב-14 במאי התחולל בין הצרפתים לוונציאנים קרב אניידלו (Agnadello), מזרחית למילאנו.
היה זה אחד הקרבות החשובים במלחמות האיטלקיות. ונציה נחלה בקרב מפלה קשה וטראומטית, שעלתה לה באלפי אבדות. לאחר המפלה השתלטו הצרפתים על לומברדיה, כבשו את ברשה, קרמונה, קרמה וברגמו והגיעו עד ורונה. בשבוע האחרון של מאי החליטה ונציה לנסות לשכך את זעמו של האפיפיור, והעבירה את הערים הרומאניות פאאנצה (Faenza), רימיני, רוונה וצ'רביה (Cervia) תחת שלטונו. צבא ונציה, שניגף בברשה ואחר כך בפסקיירה, הגיע לוורונה כדי למנוע את נפילתה בידי הצרפתים, אך אנשי ורונה סירבו להכניס את החיילים לעיר. ב-25 במאי הצביע הסנאט בוונציה לתת לתושבי ורונה פטור קבוע מהמס על קמח, אך ללא הועיל: העיר נפלה בידי הצרפתים ב-2 ביוני. תוך זמן קצר איבדה ונציה את כל טרה פירמה, למעט השליטה בטרוויזו ובכמה כפרים בקרבת לגונת ונציה.
ניקולו מקיאוולי התייחס לקרב אניידלו בספרו "הנסיך" (פרק 12), וכתב כי ביום אחד איבדה ונציה את מה שכבשה ונלחמה למענו במשך 800 שנה.
כמה חודשים לאחר הקרב הבין יוליוס השני כי הריסה מוחלטת של רפובליקת ונציה, שהייתה אז המעצמה האיטלקית היחידה שביכולתה לעמוד מול מעצמות כמו צרפת או הטורקים, תסכן את מעמדו. עוינותו לוונציה פחתה, והוא ניסה להפריד בין צרפת לקיסר. הדוג'ה אנדראה גריטי כבש מחדש את פדובה מהצרפתים, והצליח להחזיק בה למרות מצור של כוחות הקיסר. ונציה השתלטה מחדש גם על ויצ'נצה, ברשה וורונה. ניצחונות אלה לא שינו את המגמה: לאחר אירועי 1509 נפסקה התפשטותה של רפובליקת ונציה.
לאחר התבוסה לליגת קמבריי התגברו הסכסוכים בין הסרניסימה לבין הטורקים. האי קפריסין, שהיה מדינה צלבנית (ממלכת קפריסין) עד שסופח לוונציה בפברואר 1489, הותקף על ידי הטורקים כבר באותה שנה. הם פשטו על חצי האי קרפס (Karpass) שבקפריסין, בזזו אותו, שבו תושבים ומכרו אותם לעבדות. הוונציאנים חפצו לכבוש מחדש את נחלותיהם, אך לאחר מפלת 1509 נמצאו במצב בעייתי: על אף היותם מעצמה ימית בעיקרה, לא נותר להם כוח ימי חזק דיו להתמודד לבדם עם צי מלחמה טורקי. ב-1537 כבש ח'יר א-דין "ברברוסה" כמה מאיי יוון שהיו בשליטה ונציאנית, ובהמשך תקף את קורפו, השמיד גידולים חקלאיים ושבה את רוב תושבי המקום. הוא צר על המבצר הוונציאני באי, אך זה היה מוגן היטב ועמד במצור. הטורקים החליטו לעזוב את האי, ותקפו את קלבריה. בספטמבר 1538 איגדו מספר מדינות את כוחותיהם בקורפו, במסגרת קואליציית "הליגה הקדושה" כנגד הטורקים. ארמדה שבה שולבו צי ונציאני, צי ספרדי, צי של האפיפיור פאולוס השלישי וצי של הקיסר קרל החמישי, יצאה לתקוף את "ברברוסה" בפרווזה (Prevesa) שבצפון יוון. בראש הצי המשולב עמד האדמירל אנדראה דוריה, שהיה אז בן 72. המתקפה נכשלה, וב-1539 תקף הצי הטורקי את לימסול והרס אותה. בחששם מהאימפריה העות'מאנית המתחזקת, ביצרו הוונציאנים את קירניה, ניקוסיה ופמגוסטה (Famagusta), אך ערים רבות אחרות בקפריסין נפלו בידי הטורקים. באוקטובר 1540 חתמו הוונציאנים על הסכם שלום שבו שילמו לטורקים 300,000 דוקאט והכירו בבעלות הטורקים על הטריטוריות שכבשו ובהיותם בעלי זכות שווה לוונציאנים במימי הים האדריאטי. מנגד הבטיחה ונציה את חופש הסחר שלה לאלכסנדריה וביירות, וקיבלה רישיון גישה למספר ערים טורקיות, ביניהן קונסטנטינופול, גלאטה, גליפולי ולפנטו. בסיכום שלוש שנים של מאבק בטורקים, מחירו של הסכם זה היה גבוה מאוד עבור הוונציאנים. הוא הבטיח את שליטת הטורקים בים התיכון למשך יותר משלושים שנה – עד קרב לפנטו.