stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Assassin's Creed: Lineage
עלילה > חלק שלישי

ג'ובאני מגיע לרומא ומוסר את המכתב, שעובר דרך קהל העוברים ושבים עד שמגיע לבורג'ה. בורג'ה הולך אל הכס הקדוש ומוסר את המכתב לאפיפיור סיקסטוס הרביעי. השניים משוחחים בדבר העובדה שלורנצו אינו סר למרותו של האפיפיור. כשבורג'ה מייעץ לו להשתמש בכוח, האפיפיור מסכים לתמוך בתאוריית הקשר של בית פאצי כדי להשליט סדר בפירנצה. ג'ובאני עוקב אחריו לבזיליקת פטרוס הקדוש רק כדי לגלות שמדובר במארב. בורג'ה מגלה לו שהוא יודע ששמו ג'ובאני ומזמין אותו להצטרף לטמפלרים ולחיות מספיק זמן כדי לראות את "העולם החדש", אך ג'ובאני מסרב. ג'ובאני מצליח להדוף את אנשיו של בורג'ה, אך הלהב המוסתרת השמאלית שבזרועו נשברת והוא נדקר בחזהו עם סכין הטלה בידי בורג'ה, שמנצל את ההזדמנות כדי להימלט.
בחזרה בביתו, כשמריה מטפלת בפצעיו, הוא מתוודה בפניה על חששו שההתנקשות בספורצה הייתה רק תחילתה של תאוריית קשר רחבה יותר, ושהמהלומה הבאה תכה בפירנצה. לפתע, מאפיי ומספר שומרים מגיעים לבית אודיטורה ומבקשים את ג'ובאני. בנו בכורו פדריקו משקר להם באומרו שאביו עזב, בעוד ג'ובאני נמלט דרך מחבוא סודי. ברומא, בורג'ה ושאר הטמפלרים מסכימים שהאיום המיידי על תוכניתם הוא ג'ובאני. בורג'ה אומר שיש לו תוכנית לטפל במתנקש, וכאשר הוא יטופל אז שום דבר לא יעמוד בדרכם. בחזרה בפירנצה, ג'ובאני מפטרל ברחובות ועוצר רק כדי לצפות באציו מפלרטט עם חברתו. במונולוג הסיום שלו, הוא מציין שימים אפלים עומדים בפני פירנצה והזמן אוזל. הוא מוסיף ואומר שלא משנה מה יקרה, הוא ובניו הם "בני אודיטורה של פירנצה, ואנחנו מתנקשים!". הסרט הקצר מסתיים עם הכיתוב "סוף הסיפור... נמצא בידיים שלכם" ומכין את הרקע למשחק "Assassin's Creed II".
צוות שחקנים

רומאנו אורזרי - ג'ובאני אודיטורה
מנואל טדרוס - רודריגו בורג'ה
קלאודיה פרי - מריה אודיטורה
ג'סי ראת' - פדריקו אודיטורה
דבון בוסטיק - אציו אודיטורה
אלכס איבנוביצ'י - לורנצו דה מדיצ'י
מישל פרון - אוברטו אלברטי
ארתור גרוסר - האפיפיור סיקסטוס הרביעי
שון ביאצ'ו - האב אנתוניו מאפיי
פיטר מילר - גלצו מריה ספורצה
הארי סטנג'ופסקי - סילביו בארבאריגו
פרנק פונטיין - מרקו בארבאריגו
גם הסרט הקצר וגם המשחק משותפים בקאסט השחקנים. כל השחקנים, למעט דבון בוסטיק, עברו תהליך לכידת תנועה לצורכי נרטיב הסיפור, כאשר פניהם נסרקו וקולותיהם הוקלטו לתוך משחק הווידאו.
הפקה

מפתחי הסרט ומפתחי המשחק עבדו יחדיו כדי לקשר את שני הפרויקטים אחד לשני. שחקנים חיים צולמו מול מסך ירוק (בדיוק כשם שחברת Hybride Technologies עשתה בסרטים "300", "עיר החטאים" ו"אווטאר"), שהוחלף לאחר מכן ברקעי המשחק ממנוע Anvil של חברת יוביסופט באמצעו תוכנת Softimage התלת-ממדית.
כמעט 50 אחוזים מהתלבושות שבסרט הקצר היו יצירות אותנטיות שהושכרו מאיטליה, בעוד שאר התלבושות עוצבו ונוצרו בידי חברת צד שלישי לבקשת יוביסופט, והורכבו בידי מומחים מקוויבק ומונטריאול.
כותב המשחק קורי מיי עבד במשותף עם תסריטאי הסרט ויליאם ריימונד כדי לוודא ששני הסיפורים מקושרים לסיפור הראשי.
מוזיקה

מנגינת הסרט הולחנה בידי ג'ורג' ס. קלינטון, וזאת בניגוד למנגינת המשחק, שהולחנה בידי ג'ספר קיד.
קידום והפצה

ב-8 ביולי 2008, חברת יוביסופט רכשה את Hybride Technologies, סטודיו לפוסט-פרודקשן של אפקטים חזותיים הממוקם בפיימונטה, איטליה. החברה עשתה זאת כחלק מאסטרטגיה שיווקית להרחיב את זיכיונות המשחקים שלה למדיות אחרות בכדי לשלב בין תעשיית הגיימינג ותעשיית הקולנוע.
כשנה לאחר מכן, במסיבת עיתונאים של כנס E3‏ 2009, יוביסופט חשפה את עשיית הסרטים הקצרים בהתבסס על היקום הבדיוני של "Assassin's Creed II", תוך שימוש במנוע המשחק של החברה ובשיתוף Hybride Technologies ומחלקת האמנות הדיגיטלית של יוביסופט. בהמשך, יוביסופט שחררה פרטים נוספים על הפרויקט במהלך כנס החובבים קומיק-קון 2009 וחשפה מספר תמונות של מאחורי הקלעים מאותה תקופת זמן של המשחק.
ב-19 באוקטובר 2009, יוביסופט ערכה הקרנה פומבית של החלק הראשון בתיאטראות בשאנז אליזה, וקדימון שוחרר עוד באותו יום.
החלק הראשון שוחרר ליוטיוב ב-26 באוקטובר 2009, והוא הוצג בעמוד הבית של האתר בשמונה מדינות שונות. כמו כן, הוא שוחרר באתר EuroGamerTV ב-2 בנובמבר 2009. החלקים השני והשלישי שוחררו ליוטיוב ב-12 בנובמבר 2009, כשהסרט השלם שוחרר כיומיים לאחר מכן.
Assassin's Creed: Lineage יצא ל-DVD במרץ 2010 בתור תוכן בונוס במהדורה מיוחדת של המשחק השני (שידוע גם כ-"Special Film Edition"). ה-DVD יצא גם ב"מהדורת אודיטורה" המיוחדת למשחק "Assassin's Creed: Brotherhood" (שיצאה בהפצה בלעדית באוסטרליה, אירופה וניו זילנד) וכן "מהדורת הקודקס המוגבלת".
ב-15 בנובמבר 2016 יצא "האוסף של אציו" לקונסולות המשחקים פלייסטיישן 4 ו-Xbox One, אשר כלל את Assassin's Creed: Lineage בנוסף למשחקים "Assassin's Creed II", ‏"Assassin's Creed: Brotherhood", ‏"Assassin's Creed: Revelations" וסרט התלת-ממד "Assassin's Creed: Embers", שמסיים את סיפורו של אציו.
ביקורות

כריסטופר מונפטי מאתר הביקורות IGN מציין בביקורת משנת 2009 כי "'Lineage' מרגיש כמו תוספת מצוינת למהדורה מיוחדת ויקרה מכל דבר אחר עליו צריך לשלם כדי לראות". בביקורת משנת 2011, מבקר בשם ר.ל שייפר מציין שהסרט הקצר הוא טוב מאוד, אך אינו כובש מספיק כדי לסחוף אחריו מעריצים חדשים".
הערות שוליים

↑  Ubisoft acquires Hybride Technologies, August 7th 2008
↑  E3 2009: Ubisoft Live Blog, July 13th 2016
↑  Assassin's Creed 2 Comic-con Panel, Youtube, July 27th 2009
↑  The first episode of the Assassin’s Creed Lineage short movies will be aired on 8 YouTube homepages worldwide on Oct. 27th, twitter, October 19th 2009
↑  Assassin’s Creed: The Ezio Collection Review, Marty Sliva, May 2nd 2017
↑  Assassin's Creed: Lineage Impressions, Christopher Monfette, May 9th 2012
↑  Assassin's Creed: Lineage Blu-ray Review, R.L Shaffer, January 17th 2012
ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון

ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון (באנגלית: William Alexander Richardson‏; 16 בינואר 1811 - 27 בדצמבר 1875) היה פוליטיקאי דמוקרטי בולט באילינוי לפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. כבן חסותו של סטיבן דאגלס ריצ'רדסון היה תומך נלהב של דמוקרטיה ג'קסונית, ריבונות עממית וקונסטרוקציוניזם קפדני. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא תמך בתחילה בסכסוך, אך עד מהרה הפך לחבר באגף ראשי הנחושת של המפלגה הדמוקרטית ולמבקר מר של הנשיא אברהם לינקולן.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ריצ'רדסון נולד ב-16 בינואר 1811 ליד לקסינגטון, קנטקי, ומוצאו היה ממשפחה מכובדת. סבא רבא שלו מצד אמו היה מוותיקי מלחמת העצמאות האמריקנית והשתתף בקרב על הר המלכים. סבו מצד אמו לחם במלחמת 1812 ונהרג בקרב על פרנצ'טאון. ריצ'רדסון למד באוניברסיטת טרנסילבניה, ולאחר מכן המשיך ללמד בבית ספר וללמוד משפטים. הוא עבר את מבחן לשכת עורכי הדין ב-1831 והחל את העיסוק שלו בשלביוויל, אילינוי. הוא שירת כקצין במהלך מלחמת הבלאק הוק שחייליו זכרו את "הגסות החמורה" של מנהיגותו. הוא היה עורך דין של המדינה מ-1834 עד 1835, ונבחר לחבר בבית הנבחרים של המדינה, וכיהן בין השנים 1836–1838. במהלך קדנציה זו שירת ריצ'רדסון לצד סטיבן דאגלס ואברהם לינקולן.
ב-1837 הוא תמך בלינקולן בהפיכת ספרינגפילד לבירת אילינוי, לאחר שפג תוקפה של האמנה על ונדליה. ריצ'רדסון תמך בנשיא אנדרו ג'קסון נגד הבנק השני של ארצות הברית. ברמת המדינה הוא תמך בהצעת חוק שתהפוך את מנהלי הבנקים ובעלי המניות לאחראים על שטרות פדיון שיש לאזרחים עם המדינה. כאשר המושל ג'וזף דאנקן הגן על הבנק, ריצ'רדסון ודמוקרטים אחרים הציגו החלטה שכינתה טענות כאלה "בניגוד לטענות הפטריוט והמדינאים, הגנרל ג'קסון".
הוא נבחר בדוחק לסנאט של המדינה ב-1838 בשבעה קולות בלבד, מה שכמעט הוביל לדו-קרב בין ריצ'רדסון למנהלי הקמפיין של יריבו. הוא כיהן עד 1842 והחליט נגד בחירה מחדש. ריצ'רדסון חזר שוב לבית הנבחרים מ-1844 עד 1846, ושימש לזמן קצר כיושב ראש הבית התחתון במהלך כהונתו האחרונה. הוא היה אלקטור לנשיאות בשנת 1844 עבור המועמד הדמוקרטי שנבחר ג'יימס ק. פולק.
כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ריצ'רדסון הקים פלוגה של מתנדבים שבחרו בו כקפטן שלהם בצבא ארצות הברית. בתחילה בפיקודו של ג'ון ג'. הארדין, הרגימנט של ריצ'רדסון הופקד מאוחר יותר תחת גנרל זאכרי טיילור ובסוף המלחמה הועלה ריצ'רדסון לדרגת לוטננט-קולונל. כמגן חזק של המלחמה, אחת מפעולותיו הראשונות בקונגרס הייתה הצגת פתרון לא מוצלח שכינה את הסכסוך "צודק והכרחי". כשתקופת כהונתו הסתיימה ביולי 1847, הוא עבר לקווינסי, אילינוי, ולאחר מכן נבחר לחבר קונגרס אמריקאי לקונגרס ה-30 כדי למלא את מושבו של סטיבן א. דאגלס. לאחר מכן הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה-31, ה-32, ה-33 וה-34 עבור אותו מושב (1847 עד 1856).
ביוגרפיה > קריירה בקונגרס

בתקופתו בבית הנבחרים, הוא היה יושב ראש הוועדה לטריטוריות (קונגרסים 32–33). בקונגרס ריצ'רדסון היה בן חסותו הנאמן של סטיבן דאגלס. במהלך המשבר של 1850, ריצ'רדסון תמך בכל חמשת החלקים של פשרת 1850. לאחר המילים, כאשר התעמת באילינוי על חוק העבדים הנמלטים הלא פופולרי, ריצ'רדסון אמר כי בעוד שהוא אישית התנגד לחוק הוא תמך בו כדי להבטיח את קבלתה של קליפורניה. באותה שנה הוא זכה בבחירות חוזרות והביס את אורוויל ה. בראונינג. במהלך המשבר ריצ'רדסון קונן על עליית רגשות ההיפרדות:
יש כאן מצב רע של דברים, וככל שחושבים עליו, אני חושש שהאיחוד הזה בסכנה... זה מזעזע לשמוע רבותי, חברי קונגרס נשבעים לתמוך בחוקה, מדברים ברצינות למען פירוק האיחוד.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-1852, ריצ'רדסון מילא תפקיד מוביל בבית הכנסת בתמיכה במדיניותו של דאגלס בטריטוריות קנזס ונברסקה. הצעת החוק הראשונית שלו שהוגשה ב-2 בפברואר 1853, לא כללה כל אזכור לעבדות ונתמכה על ידי הנציגים וילארד פ. הול וג'ושוע גידינגס. כאשר דאגלס הביא את חוק קנזס נברסקה, ריצ'רדסון שימש כ"אבוס" שלו עבור החשבון בבית והיה מכריע בהבטחת העברתו. תפקידו של ריצ'רדסון בוויכוח קנזס-נברסקה הפך אותו לדמות לאומית ובבחירות לבית הנבחרים של 1854 הוא היה התומך היחיד בחוק קנזס-נברסקה שנבחר מחדש ברוב רחב יותר.
ביוגרפיה > מועמדות ליושב ראש הבית

במהלך הבחירות ליושב ראש לאחר בחירות אמצע הקדנציה, ריצ'רדסון היה הבחירה ליושב ראש בית הנבחרים של הדמוקרטים הפרו-נברסקה. בהצבעה הראשונה זכה ריצ'רדסון במירב הקולות, כשיריבו הקרוב לואיס ד. קמפבל מאחוריו עשרים קולות, אך לא השיג את הרוב שהיה נדרש להיות יושב ראש. עם המשך ההצבעה החלו כוחות אנטי-נברסקה להתגבש סביב נתנאל פ. בנקס מהמפלגה האמריקאית (לא יודע כלום). ב-10 בינואר 1856, אנשי שאינם יודעים דבר הדרומיים בניסיון להביך את ריצ'רדסון ולעצור זמן שלח למועמדים המובילים (ריצ'רדסון, בנקס והנרי מילס פולר) שאלון בנושאי העבדות במחוז קולומביה ובטריטוריות, חוק עבדים נמלטים, נייטיביזם ושוויון גזעי. ריצ'רדסון השיב כי החוקה וחוק העבדים הנמלטים חלים על השטחים. בעודו "מגן" בשאלת החוקתיות של תנאי וילמוט, הוא גם טען שהחוקה אינה נושאת עבדות לשטחים. הוא התנגד לביטול העבדות במחוז, טען את עליונותם של הלבנים על השחורים, וגנה את הנייטיביזם. עמדתו של ריצ'רדסון בעניין וילמוט פרוביסו ערערה את מעמדו מול הדמוקרטים הדרומיים ושלושה נציגים מקרוליינה הדרומית נטשו אותו בהצבעה הבאה שהייתה ה-108. בלחץ הנשיא פרנקלין פירס לפתרון הקיפאון בבית, הדמוקרטים החליפו את ריצ'רדסון בג'יימס לורנס אור. בסופו של דבר נבחר בנקס ליושב ראש הבית.
ריצ'רדסון היה המועמד הדמוקרטי למושל בבחירות למושל אילינוי ב-1856. הוא התפטר באוגוסט 1856 כדי להתמודד על מושל אילינוי, והפסיד בקושי לנציג עמית, ולמועמד הראשון של המפלגה הרפובליקנית שהוקמה לאחרונה, ויליאם ה. ביסל. ריצ'רדסון סחף את רוב דרום אילינוי בעוד ביסל ניצח ברוב צפון אילינוי. ביסל זכה ב-4,697 קולות, הפרש של קצת פחות מ-2%.
ביוגרפיה > מושל טריטוריאלי

לאחר שהובס, מונה ריצ'רדסון על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן למושל טריטוריית נברסקה במשך רוב שנת 1858. ריצ'רדסון התפטר לקראת סוף השנה, ונשאר נאמן למנטור הפוליטי שלו, סטיבן א. דאגלס.
הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1860 מאילינוי. לאחר מכן הוא חזר לוושינגטון די. סי. כחבר בקונגרס ה-37 ב-1861. בשנת 1863, הוא נבחר למלא את מושבו הישן של סטיבן דאגלס בסנאט של ארצות הברית, והביס את הרפובליקני המכהן אורוויל בראונינג. הוא לא קיבל את המועמדות ב-1865 ואת שארית חייו בילה בעבודת עיתונות.
הוא מת ב-27 בדצמבר 1875 בקווינסי, אילינוי, שם הוא קבור.
מחוז ריצ'רדסון, נברסקה, נקרא על שמו.
אפרת מישורי

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1964 (בת 60) טבריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2002) 
 efratmishori.com
 
אפרת מישורי (נולדה ב-5 במאי 1964) היא משוררת, דוקטור לספרות, מסאית, אמנית מיצג וקולנוענית ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לשנת 2002 פרס עמיחי לשנת 2017 ופרס לנדאו לשנת 2018.
ביוגרפיה

אפרת מישורי נולדה בטבריה, והיא בתו של הבלשן יצחק צַדְקה ושל המורה וחוקרת שירת ימי הביניים רינה צַדקה. בשנות ה-90 כתבה מסות ומאמרי ביקורת על שירה ואמנות פלסטית, שהתפרסמו בין השאר במקומון "העיר", בכתבי העת "סטודיו" ו"עכשיו" ובמוספי התרבות של "מעריב" ו"הארץ"
. היא למדה באוניברסיטת תל אביב וקיבלה תואר ד"ר לספרות בשנת 2006, עבור עבודת הדוקטורט "תל אביב - מציאות או המצאה", המשלבת בין פסיכואנליזה וספרות, עוסקת בייצוג מקום בשירה כאובייקט מעבר של המשורר ומתמקדת בתל אביב של אבות ישורון כמקרה מבחן; על העבודה זכתה בפרס דב סדן.
בשנת 1989 נישאה לאמן הישראלי יעקב מישורי. השניים התגרשו ב-2011. למישורי בן והיא מתגוררת כיום בתל אביב.
יצירתה הספרותית
הפרסום הראשון של מישורי היה ספר הילדים "ספר החלומות", שראה אור בשנת 1988 (בשם אפרת צדקה) ואותו גם איירה בעצמה. ספר שיריה הראשון, שראה אור ב-1994 בהוצאה עצמית במהדורה מוגבלת, זכה בפרס קרן רון אדלר לספר ביכורים והוגדר בידי המבקר מנחם בן כ"אחד המעשים השיריים החשובים שנעשו אצלנו בשנים האחרונות".
מאז פרסמה מישורי עוד שמונה ספרי שירה, חמישה מהם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואחד, בהוצאת אבן חושן, שלווה ביצירות פלסטיות מאת בעלה, האמן יעקב מישורי. על יצירתה הוענק לה פרס היצירה לסופרים ומשוררים (בשמו הבלתי רשמי 'פרס ראש הממשלה) ב-2002. שירתה ומסותיה נדפסו בעיתונות היומית ובכתבי עת רבים, בהם עכשיו, הו!, מעין, שבו, דחק ועוד. בשנת 2004 זכה הסיפור הקצר פרי עטה "ידיעת היבשת" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". בשנת 2017 זכתה בפרס עמיחי על ספרה "Thinkerbell סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות" ופרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד פרסום היצירה על יצירתה "אישה נשואה ושירים בודדים" שיצאה לאור בספר ב-2019.
שירתה של מישורי מתאפיינת ברגישות למיקום המילים על הדף, לארגונן ולצורתן, וכן להפקה ולעיצוב ספריה; ברשימה על ספרה הראשון ציינה המשוררת מאיה בז'רנו שהוא "מופק ומעוצב אחרת מכל ספר שירה שנראה באחרונה" ו"מזכיר מבנה אוטונומי אישי". מאפיינים אלה מופיעים גם בספרים מאוחרים, למשל בפואמה "הבוהמה הביתית", שבה "השורות הבודדות מופיעות על הדפים כאילו היו מוקרנות על קיר, בקצב קבוע, במעין וידאו־ארט מדיטטיבי". בכתיבתה המינימליסטית בולטים משחקי מילים ואתגרים חידתיים ואינטלקטואליים לצד טקסטים קלילים ונגישים, העושים שימוש רב בחזרתיות. בסגנונה ניכרות השפעות מגוונות: שירתה המוקדמת הוגדרה בין השאר כ'ניאו אוואנגארד' ומבקרים זיהו ביצירותיה השפעות של פוטוריזם, דאדא ושירת הייקו, וכן של המשוררים חזי לסקלי ואהרן שבתאי (ספרה של מישורי "הבוהמה הביתית" הוא מחווה מוצהרת ל'פואמה הביתית' של שבתאי).
פעילויות נוספות

ב-1996 הפיקה מישורי את מופע היחיד "אני הדוגמנית של השירה", שהתבסס על שיריה ונמנה עם מופעי הספוקן וורד הראשונים בישראל. במופע שולבו גם אלמנטים של וידאו ארט ותנועה, והוא תואר בעיתונות כראשוני וחדשני, והושווה לסגנון הראפ.
מישורי לימדה כתיבה ופרפורמנס בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, הנחתה סדנאות כתיבה באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות והשתתפה בתוכנית 'סופר אורח' במסגרת משרד החינוך ובפרויקט סל תרבות של מפעל הפיס. כמו כן ערכה מספר ספרי שירה, בהם "המשרד לסיפורי הציבור" (כרמל, 2008) מאת גלעד מאירי ו"פרפר פרלין" (ספרא, 2013) מאת לורן מילק, ומכהנת כחברת מערכת בכתב העת ננופואטיקה. בשנת 2011 ייסדה את הסלון הספרותי "תיאטרון הטקסט הנודד", שבמסגרתו היא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומקיימת מפגשים חודשיים עם יוצרות ומרצות.
מישורי הקימה, בשיתוף עם עתון 77, סדרת שירה עצמאית בשם "אש קטנה 77" - 'מעבדה לליווי ולפיתוח שירת א-נשים'.
בשנת 2014 הקימה מישורי, בשיתוף עם דנה גולדברג, את חברת ההפקות Gypsycam, המוקדשת לקולנוע ניסיוני ועצמאי. במסגרת החברה הופקו עד כה מספר סרטים קצרים שיצרו גולדברג ומישורי. השתיים היו במערכת יחסים זוגית ונפרדו. בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "מות המשוררת", שביימה ביחד עם גולדברג. השתיים גם כתבו במשותף את התסריט לסרט, שבו מופיעות בתפקידים הראשיים יבגניה דודינה וסמירה סרייה.
2018 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו לשירה.
מישורי היא חברת מערכת בהוצאת הספרים "ברחש".
ספרים ופרסומים נוספים > שירה

שירים 1990–1994 (תל אביב: א' מישורי, הוצאה עצמית, חתומה וממוספרת, 1994)
כרך א: יש לָנוּמָשוּ לָגִיד - שירים 1990–1992 ;כרך ב: הנפש האוקלידית – שירים 92–94
ממרחקי אפרת: שירים, 1994–1996 (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996)
נשיכות של דגים קטנים (רעננה: אבן חושן, תש"ס 1999), בשיתוף דימויים של יעקב מישורי, בעיצובה
הפה הפיזי: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002)
אנך ואנחה: שירים 2003–2007 (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תל אביב, תשס"ח 2007)
הבוהמה הביתית: פואמה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2013)
Thinkerbell - סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2015)
"אישה נשואה ושירים בודדים" (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2019)
"ואיש לא חיבק את הים-מבחר שירים 1994- 2018", (ירושלים: מקום לשירה, 2021).
מישל, אגדת קיץ. פואמה. (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2023)
ספרים ופרסומים נוספים > ספר ילדים

ספר החלומות (ירושלים: חורב, תשמ"ח 1988), בשם 'אפרת צדקה'
ספרים ופרסומים נוספים > עיון וקטלוגים

תל אביב - מציאות או המצאה? : ייצוג מקום בשירה כביטוי של יחס-אובייקט - תל אביב כאובייקט-מעבר של אבות ישורון (אוניברסיטת תל אביב, 2006)
מופשט חדש - 22.10.92 - 28.11.92 (תל אביב: סדנאות האמנים בתל אביב, 1992) <אוצר התערוכה - יורם קופרמינץ ; אוצרת שירים - אפרת מישורי> <קטלוג>
הערות שוליים

↑  בוועדת הפרס כיהנו יהודה עמיחי, חיים גורי, ארז ביטון ופרופ' חיה שחם
1 2  מאיה בז'רנו, כאב מודפס אינו נתפס, "הארץ", מוסף ספרים, 14.9.94
↑   אמיר בקר, הקול האותנטי של אפרת מישורי, באתר הארץ, 15 ביולי 2013
1 2  יוחאי אופנהיימר, חשיבותה של קלילות, באתר הארץ, 16 במרץ 2003
1 2   עידן צבעוני, האם אפרת מישורי היא מתרגלת בודהיסטית טובה?, באתר הארץ, 25 בינואר 2016
↑  מרית בן ישראל, על "הבוהמה הביתית" של אפרת מישורי, ‏2 במרץ 2014
↑   עידן צבעוני, שירת אהבה ימית נזילה, באתר הארץ, 2 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298339705171  BnF: cb15001633q (data)  GND: 1262585171  ISNI: 0000 0000 6662 3260  LCCN: n97055392  VIAF: 44577043   WorldCat (עם VIAF): 44577043 
אפרת מישורי. צילום: דנה גולדברג
אפרת מישורי קוראת משיריה. צילום: עזרא לוי
בית התפילה הבהאי בשיקגו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית תפילה בהאי 
 מיקום:  וילמט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2 במאי 1953
 תאריך פתיחה רשמי:  2 במאי 1953 
 אדריכל:  לואיס בורז'ואה 
 
 קואורדינטות:  42°04′28″N 87°41′04″W﻿ / ﻿42.074444444444°N 87.684444444444°W﻿ / 42.074444444444; -87.684444444444
 www.bahai.us/bahai-temple/
  (למפת שיקגו מוגדלת) בית התפילה הבהאי בשיקגו(למפת שיקגו רגילה) בית התפילה הבהאי בשיקגו
 
בית התפילה הבהאי בשיקגו הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של צפון אמריקה". בית התפילה שוכן לחופי ימת מישיגן בווילמט, פרוור של העיר שיקגו בארצות הברית. בית התפילה הוא הוותיק מבין כל בתי התפילה הבהאים הקיימים כיום בעולם.
היסטוריה

בסוף המאה ה-19 התפשטה הדת הבהאית ברחבי צפון אמריקה, וקהילה גדולה במיוחד, אשר מנתה למעלה מאלף מאמינים, התרכזה באזור שיקגו. עם תחילת הקמתו של בית התפילה הבהאי באשגבאט שבטורקמניסטן ב-1902, העניק מנהיג התנועה הבהאית באותה עת, עבד אל-בהאא', את ברכתו להקמת בית תפילה גם בשיקגו. ב-1908 החלה רכישת השטח להקמת המבנה, ובמרץ 1909 הוקמה "ועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמתו. בעת ביקורו של עבדול בהאא במקום ב-1 במאי 1912 הוא הניח את אבן הפינה לבית התפילה, וזו מוצגת כיום במרכז המבקרים באתר. התוכנית למבנה נבחרה מבין 15 תוכניות ב-1920, וב-21 במרץ 1921 החלה הבנייה. זו נמשכה באיטיות אגב הפסקות בשל קשיים פיננסיים, אך משך כל השנים עשתה הקהילה הבהאית שימוש במבנה כמקום כינוס. ב-1930 החלה הקמת השלד ועם סיומו לאחר כשנה, נוצקו לוחות הבטון המעוטרים לציפויו. מלאכת התקנת הלוחות נמשכה עד 1943, ומשך עשר השנים הבאות נערכו העבודות לעיצובו הפנימי של המבנה, ולהקמת הגנים ובריכות הנוי המקיפות אותו. ב-2 במאי 1953, כחמישים שנה לאחר תחילת הפרויקט, הוקדש המקדש ונחנך. בית התפילה שופץ בין 1983 ל-1996.
המבנה

למבנה תשע צלעות שבכל אחת מהן קבועה דלת. הוא עשוי משלוש קומות, כל אחת מהן קטנה מקודמתה, והוא נישא לגובה כולל של 42 מטר. סביב הקומות הראשונה והשנייה ניצבים תשעה עמודים דמויי צריחים, ואילו הקומה השלישית נושאת את הכיפה. ציפוי המבנה עשוי מלוחות יצוקים מבטון ומקוורץ, והם מעוטרים בעושר רב, וכוללים סמלים דתיים שונים כמו צלב, סהר, מגן דוד וצלב קרס. האדריכל הקפיד שצלבי הקרס שעל המבנה יהיו הפוכים בכיוונם לאלה שמסמלים את התנועה הנאצית. קוטרה של הכיפה הוא 27.5 מטר בבסיסה, ובה פתחים רבים המאפשרים כניסת אור אל חלל המבנה. במרכזה קבוע עיטור קליגרפי של "השם הגדול". האולם יכול להכיל 1,192 איש, ומתחתיו שוכן מרכז מבקרים שבו משרדים, חנות ספרים, ספרייה, חדר מחקר, חדר צפייה בסרטים ואולם כנסים. את המקום פוקדים יותר מרבע מיליון מבקרים בשנה.
גלריה

תקריב של עיטורי המבנה
מראה הכיפה
תקריב של עיטורי אחד העמודים
הערות שוליים

↑  The dawning place 1912-1921
↑  The dawning place 1944-1953
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה

| --- | --- |


 מטה הארגון:  בייג'ינג 
 תקופת הפעילות:  14 ביוני 2001 – הווה (23 שנים) 
 מוטו:  Shanghai Spirit 
 sectsco.org
 
ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO) (בסינית: 上海 合作 组织; ברוסית: Шанхайская организация сотрудничества), הוא ארגון בינלאומי שנועד לבנות אמון ולהגביר את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי והביטחוני, אשר נוסד בשנת 2001, על ידי מנהיגי סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
היסטוריה

ב-26 באפריל 1996, ראשי הממשלות של סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן; חתמו על אמנה להעמקת האמון הצבאי בין המדינות, שמו של הארגון בתחילה היה 'שנחאי 5', בשל מספר החברות בארגון. היה בפגישה במוסקבה בין מדינות אלו שהוזכרו לעיל ב-24 באפריל 1997, חתמו על הסכם, הפוקד על צמצום כוחות צבאיים באזורי גבול בין המדינות.
בשנים הבאות ראשי מדינות אלו נהגו להיפגש אחת לשנה, בשנת 1998 באלמאטי, קזחסטן; בשנת 1999 בבישקק, קירגיזסטן; ובשנת 2000 בדושנבה, טג'יקיסטן. בפגישות אלו הם דנו בדרכים להגברת שיתוף הפעולה בין המדינות. בשנת 2001 נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות בשאנגחאי, סין. בעת זו, הודיעה אוזבקיסטן שהיא החליטה על הצטרפות מלאה לארגון. ב-15 ביוני 2001, חתמו מנהיגי המדינות על ההצהרה הרשמית על כינון הארגון, ששינתה את שמו לשמו הנוכחי: "ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה".
ביוני 2002, נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות בסנט פטרסבורג, רוסיה. בפגישה, הם חתמו על הרחבת סמכויות הארגון, ומיסדו את הארגון מבחינת המשפט הבינלאומי. מנהיגי המדינות הדגישו בהצהרתם ששטחי אירואסיה מהווים 10.6% משטחי כדור הארץ (36.2% מהשטחים היבשתיים שלו), וקרוב ל-4 מיליארד מאוכלוסיית העולם מתגוררת ביבשת זו. בהצהרה זו הם הביעו את שאיפתם ליצירת ארגון כלל אירואסייתי.
ביוני 2005, נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות באסטנה, קזחסטן. חשיבות הפגישה הייתה כאשר לראשונה, נכחו בוועידה גם נציגי הודו, איראן, מונגוליה ופקיסטן. בנאומו בתחילת הפגישה, אמר נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב: "מנהיגי המדינות שיושבים כאן, מייצגים את מחצית האנושות".
עד שנת 2007, הספיק הארגון ליזום למעלה מ-20 פרויקטים אזוריים בקנה מידה גדול, בנושאי: אנרגיה, תחבורה, תקשורת, ביטחון, צבא, ענייני חוץ, בנקאות, תרבות ועוד. הארגון החל למסד את יחסיו עם האו"ם, וכיום הוא זכה למעמד משקיף בעצרת הכללית.
מבנה הארגון

הגוף העליון של הארגון, הוא מועצת נשיאי המדינות. אחת לשנה נפגשים ראשי המדינות החברות בארגון, באחת מערי הבירה של מדינות הארגון. הגוף השני בחשיבותו בארגון, הוא מועצת ראשי ממשלות המדינות, גם היא נפגשת בקביעות. תפקידי מועצה זו, הם לדון בנושאים של שיתוף פעולה בין-מדינתי, ולאשר את תקציב הארגון. הגוף השלישי בחשיבותו בארגון, הוא מועצת שרי החוץ של המדינות, גם היא נפגשת בקביעות. תפקידי מועצה זו, הם לדון במצב הבינלאומי הנוכחי, ובקשרים של הארגון עם מדינות חיצוניות וארגונים בינלאומיים אחרים.
הגוף הביצועי העיקרי בארגון, הוא המזכירות הכללית. תפקידו הוא ליישם את מדיניות הארגון, לקדם פרויקטים בין חברות הארגון, ולהפיץ מידע אודותיו. מטה המזכירות ממוקם בבייג'ינג, סין. המזכ"ל העומד בראש המזכירות, כיום הוא שר החוץ לשעבר של קירגיזסטן.
תפקידו של "המטה האזורי נגד טרור" (RATS), הוא לקדם שיתוף פעולה בין חברות הארגון נגד שלושה נושאים עיקריים: טרור, בדלנות, וקיצוניות. מטה הארגון ממוקם בטשקנט, אוזבקיסטן. העומד בראש המטה נבחר לכהונה של שלוש שנים. המטה הוקם ב-16 ביוני 2004.
ב-26 באוקטובר 2005, במהלך פגישת פסגה שנערכה במוסקבה, הוחלט על יצירת "המועצה הבין בנקאית", שתפקידה הוא לממן פרויקטים משותפים בין חברות הארגון.