stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כירה חשמלית
סוגי כירה חשמלית

כיריים חשמליות נבדלות זו מזו בשני חלקיהן העיקריים: אלמנט החימום והמשטח. הבדל נוסף הוא אופן החיבור לחשמל: חד או תלת מופעי.
בכיריים חשמליות ישנות, לא היה קיים משטח אלא הגוף המחומם היה מונח ישירות על גוף החימום שהיה בנוי בצורת ספירלה שטוחה. מאוחר יותר הופרדו גופי החימום מהמשטח שהיה עשוי מחומר מתכתי. כיום, ניתן למצוא שילובים של מספר אלמנטי חימום ומשטחים. אלמנטי חימום הקיימים היום הם:
רדיאן - גוף חימום העשוי סליל מתכתי ממתכת עמידה לטמפרטורות גבוהות, בדומה לסליל של נורת ליבון. גרסאות מתקדמות של הרדיאן מכונות גם "היי לייט".
הלוגן - נורת הלוגן בהספק גבוה.
אינדוקציה - החימום מתבצע ישירות בסיר על ידי חימום השראתי. שיטה זו משאירה את המשטח עליו מונח הסיר קר בכל עת, אך נדרשים סירים מיוחדים לבישול.
המשטחים הקיימים היום עשויים ממגוון חומרים, העיקריים שבהם הם זכוכית קרמית, זכוכית מחוסמת וחומרים קרמיים נוספים.
גופי החימום בכיריים יכולים להיות מסודרים, ומוזנים, בחיבור חשמלי תלת מופעי. חיבור כזה מאפשר הספק כולל גבוה יותר.
הבדלים עיקריים בין כירה חשמלית לכירת גז

בעבר, ההבדל העיקרי היה מהירות החימום והקירור של המשטח: המשטח הקרמי מתחמם לאט יחסית לכירת גז אך גם מתקרר לאט יותר ואפשר להמשיך לבשל עליו גם לאחר כיבוי הלהבה. כיום, עם הגיוון הרב בשיטות החימום החשמליות וכן במבערי הגז, ההשוואה אינה כללית אלא ספציפית לכל סוג כירה חשמלית ומבער גז. יחד עם זאת, ישנם מספר הבדלים ברורים, הנובעים משיטת החימום. להלן השוואה בין גוף חימום חשמלי ללהבת גז.
בניית המערכת - החלטה על שימוש ייחודי בכיריים חשמליות מייתר התקנת מערכות גז בישול על כל הכרוך בהן (אך מגביל במקרה של הפסקת חשמל).
צורת שימוש - לכיריים חשמליות מודרניות אפשרויות בקרה רבות כגון שליטה בטמפרטורה, קוצב זמן, תכנות מחזורי בישול ועוד.
בטיחות - השימוש בכיריים חשמליות בטוח יותר משימוש בכיריים גז.[דרוש מקור]
תחזוקה - כיריים חשמליות מודרניות מעוצבות כך שתחזוקתן, בעיקר בכל הקשור לניקוי, קלה מאוד.
לרוב הכיריים החשמליות מגבלה של שימוש בכלים בעלי תחתית שטוחה לחלוטין. שימוש בכלים עם תחתית שאינה שטוחה מפחית משמעותית את יעילותן.
ראו גם

פלטת שבת
לווח מתגים בכירה חשמלית
יחסי צ'כיה–רוסיה

| יחסי צ'כיה–רוסיה |
| --- | --- |
צ'כיה: רוסיה


צ'כיה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
78,867: 17,098,242
אוכלוסייה
10,682,600: 144,474,856
תמ"ג (במיליוני דולרים)
330,858: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
30,972: 13,992
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי צ'כיה-רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין הרפובליקה הצ'כית לבין הפדרציה הרוסית.
לרפובליקה הצ'כית שגרירות במוסקבה ושתי קונסוליות (בסנקט פטרבורג וביקטרינבורג). לפדרציה הרוסית שגרירות בפראג ושתי קונסוליות (בברנו ובקרלובי וארי).
היסטוריה

במשך כל תקופת ימי הביניים ובתקופה המודרנית המוקדמת, צ'כוסלובקיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה והאימפריה האוסטרית. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נקראו היחסים בין שתי המדינות בשם יחסי ברית המועצות-צ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר המפלגה הקומוניסטית במדינה השתלטה עליה באמצעות הפיכה ב-1948, הפיכה שנתמכה בידי ברית המועצות, הפכה צ'כוסלובקיה חלק מהגוש המזרחי, על פי ברית ורשה עם ברית המועצות ומדינות מזרח אירופיות נוספות. היחסים היו טובים (כי המפלגה השולטת צייתה לכל ההוראות ממוסקבה), עד 21 באוגוסט 1968 כאשר בעקבות "האביב של פראג" פלשה ברית המועצות למדינה. 108 צ'כוסלובקים מתו ו-500 נפצעו כתוצאה מהפלישה. עקב הפלישה נבלמו הרפורמות הדמוקרטיות והליברליות, וזאת עקב השתלטות הפוליטיקאים הנאמנים למוסקבה על המדינה מחדש.
ב-7 בדצמבר 2011, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ביקר בפראג, וחתם על חוזים כלכליים ותרבותיים. שתי המדינות מתייחסות זו לזו כשותפת סחר חשובה.
באפריל 2021 גירשה צ'כיה 18 דיפלומטים רוסים, בחשד שהיו מעורבים בפיצוץ מחסן תחמושת ב-2014. בתגובה, גירשה רוסיה 20 דיפלומטים צ'כים.
מסחר וכלכלה

בשנת 2014 עמד שווי הסחר בין שתי המדינות על כ-11.7 מיליארד דולר, אך שווי זה ירד עקב הסנקציות על רוסיה בעקבות סיפוח חצי האי קרים.
דעת הקהל

אף על פי שהסחר בין שתי המדינות נאמד במיליארדי דולרים מדי שנה, וצ'כיה היא יעד תיירותי משמעותי לתיירים הרוסים, הצ'כים נוטים שלא לבטוח ברוסיה, לאחר פלישת ברית המועצות ב-1968, ולהם דעה שלילית על רוסיה. רוסיה הין בין המדינות שנתפסות בצורה השלילית ביותר בידי הצ'כים, כאשר בנובמבר 2016 רק 26% מהצ'כים ציינו כי להם דעה חיובית על רוסיה.
ראו גם

יחסי ישראל–צ'כיה
יחסי ישראל–רוסיה
יהדות האיים הקריביים

בית הכנסת "נידחי ישראל" בברידג'טאון, ברבדוס
יהדות האיים הקריבים הוא שם כולל למספר קהילות יהודיות המתגוררות בחלק מן האיים המרכיבים את הים הקריבי.
היהודים הראשונים שהגיעו לאיים הקריביים עשו זאת עם התגוררות היהודים הראשונים בברבדוס בשנת 1661, שכן מספר יהודים קיבלו רשות להשתקע בה. היהודים הראשונים שחיו באיים הקריביים היו ברובם יהודים מהולנד שהתגוררו תחילה בברזיל וסורינאם אך היגרו מאוחר יותר צפונה לאחר שנת 1654 בה נכבשה רצועת החוף בצפון ברזיל על ידי פורטוגל מידי הולנד.
על האיים בים הקריבי שלטו בעיקר בריטניה, הולנד, ספרד ופורטוגל, ומאוחר יותר, לאחר מספר רב של שנים, נטלו לעצמן שטחים צרפת וארצות הברית. באיים שהיו תחת שלטון בריטניה והולנד זכו היהודים לשוויון זכויות לאחר תקופה קצרה יחסית ותושבי האיים שבשליטת ספרד נאלצו לחכות זמן רב לזכויות אלו, שניתנו להם רק לאחר הפסקת האינקוויזיציה.
בית הכנסת הראשון באיים הקריביים הוא בית כנסת שהוקם בקורסאו בשנת 1732. התושבים הראשונים שזכו לאמנציפציה מבין תושבי האיים הקריביים היו תושבי האי קורסאו מהולנד בשנת 1667 ולאחריהם זכו לכך תושבי האיים ברבדוס וג'מאייקה מבריטניה בשנת 1740.
כבר בסוף המאה ה-17 היו שש קהילות של יהודים בגלוי באיים הקריביים, בקורסאו, במרטיניק, בטובגו, בהאיטי, בברבדוס ובג'מייקה. לאחר עצמאות קוסטה ריקה, פנמה, ונצואלה וקולומביה היגרו מספר יהודים מהאיים הקריביים למדינות אלו.
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד, בשנת 1898, עברו להתגורר חיילים יהודים מצבא ארצות הברית בקובה.
עם השנים גדלו קהילות האיים הקריביים ובשנת 1917 מנו הקהילות כ-4,150 יהודים. ברפובליקה הדומיניקנית אף כיהן במשך ארבעה חודשים בשנת 1916 נשיא יהודי - דוקטור פרנסיסקו אנריקס.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה היגרו יהודים רבים, בעיקר מגרמניה, אל דרום אמריקה ומרכז אמריקה, ובין השאר גם לאיים הקריביים. בוועידת אוויאן הייתה זו דווקא הרפובליקה הדומיניקנית זו שהציעה לקבל אל שטחיה כ-100,000 יהודים, דבר שלא יצא אל הפועל מפאת חוסר זמן ופרוץ המלחמה, ולכן בסך הכול היגרו אליה כ-10,000 יהודים בלבד. עם הקמתה של מדינת ישראל היגרו יהודים רבים מהאיים הקריביים אליה, אך גם למדינות אחרות, כגון ארצות הברית, מערב אירופה ומדינות דרום אמריקה.
כיום יש באיים הקריביים כ-10,000 יהודים.
ג'מייקה

היהודים הראשונים ישבו בג'מייקה כבר במאה ה-16, והגיעו ברובם מספרד, פורטוגל ומושבותיהן בעקבות גירוש ספרד. הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1656. היהודים זכו באי זה לאמנציפציה מידי בריטניה בשנת 1740, זמן רב לפני שזכו לכך היהודים בבריטניה עצמה.
היהודים הורשו לנהוג ביהדותם בגלוי וארגנו קהילה בעיר הבירה קינגסטון. בשנת 1917 כבר היו בג'מייקה כ-1,500 יהודים אך חלקם היגרו מאוחר יותר לפנמה וקוסטה ריקה עם מתן הזכויות ליהודים שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו גם לג'מייקה יהודים מאירופה ולאחר המלחמה היגרו רבים מיהודי המדינה לארצות הברית, מרכז אמריקה וארץ ישראל.
בשיאה, מנתה הקהילה כ-2,400 יהודים. בשנת 2008 היו בג'מייקה כ-200 יהודים בלבד. בקינגסטון יש בית ספר יהודי, בו לומדים כ-15 תלמידים יהודים, והשאר אינם יהודים. בית כנסת המקומי, "שערי שלום", ייחודי בכך שרצפתו עשויה מחול ים, דבר האופייני לבתי כנסת שנבנו על ידי צאצאי האנוסים. ב-2014 נפתח בית חב"ד על ידי הרב יעקב ראסקין.
בג'מייקה יש כ-21 בתי קברות יהודיים.
הרפובליקה הדומיניקנית

היהודים הראשונים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית עשו זאת במאה ה-19. בשנת 1916 (יולי - נובמבר) כיהן דוקטור פרנסיסקו אנריקס כנשיא הרפובליקה - היהודי הראשון ויחידי עד כה בתפקיד זה.
בוועידת אוויאן, בשנת 1938, הסכים נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו מולינה, שהרפובליקה הדומיניקנית תקלוט כ-100,000 יהודים מגרמניה, אך בפועל בגלל קשיים הגיעו אליה רק כ-10,000 יהודים בלבד. כמו כן, באותה השנה אף הוקם בעיר סוסואה מושב שיתופי שבו התגוררו כ-500 יהודים שנמלטו מאירופה. לאחר פרוץ המלחמה הפסיקו גלי ההגירה מאירופה והם התחדשו רק לאחר סוף המלחמה.
כיום חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-300 יהודים.
האנטילים ההולנדיים > ארובה

הקהילה היהודית בארובה, התמסדה בשנת 1754, כאשר משה שלמה הלוי מדורו, אשתו וששת ילדיו, קיבלו אישור מיוחד ממשפחת המלוכה ההולנדית להתיישב באי. מדורו ייסד את חברת הספנות מדורו ובניו. באי התיישבו יהודים אנוסים שנמלטו מספרד ומפורטוגל. בית הקברות היהודי, שהחל לשמש באופן קבוע לקבורה בשנת 1837, מכיל שמונה מצבות משנת 1563.
בשנת 1924 התיישבו באורנייסטאד, בירת ארובה, קבוצה גדולה של יהודים ממזרח אירופה, רובם מפולין, יחד עם קהילות מהולנד ומשפחות ספרדיות מסורינאם. כמרכז הקהילה, נפתח בנין הקאנטרי קלאב של הקהילה בשנת 1942, וארבע שנים לאחר מכן, עם הגעת ניצולים מהשואה, הוקמה הקהילה באופן רשמי. בית הכנסת במקום, בית ישראל נבנה בשנת 1962 ונפתח ב-4 בנובמבר. הוא משתייך לחלק הליברלי בקהילה, הדומה ליהדות רפורמית או יהדות קונסרבטיבית. ב-2013 נפתח בית חב״ד בארובה על ידי הרב אהרן בלאסבערג.
ראש ממשלתה הראשון של ארובה היה יהודי - הני אימן (1986 - 1989). הוא כיהן כראש הממשלה גם בשנים 1994 - 2001. אחיו הצעיר מייק אימן מכהן כראש ממשלתה כיום (החל מ-2009).
האנטילים ההולנדיים > קוראסאו

הקהילה היהודית הגדולה והמשמעותית ביותר באנטילים ההולנדיים היא קהילת יהודי קורסאו.
הקהילה בקורסאו היא הקהילה העתיקה ביותר מבין קהילות יבשת אמריקה (אף על פי שלפניה התקיימו קהילות בברזיל ובסורינאם אך הן נחרבו והוקמו מחדש רק מאוחר יותר).
בשנת 1650 שלחה ממשלת הולנד שתים עשרה משפחות יהודיות אל האי על מנת שיעבדו את אדמתו. ב-1654 הצטרפו אליהם יהודים מברזיל, שנמלטו מהכיבוש של צפון-מערב ברזיל על ידי פורטוגל, ואשר הביאו עימם פיתוח ורכוש לקהילה.
המאה ה-18 הייתה עמדת השגשוג של הקהילה ובשנת 1730 הוקם באי בית הכנסת הראשון. בשנות ה-50 של המאה ה-18 הגיע מספר בני הקהילה לכ-2,000, והיא נחשבה כאחת הקהילות הגדולות של מרכז אמריקה והים הקריבי באותה העת. בשנת 1858 הוקם באי בית ספר יהודי ראשון ובשנת 1863 התפצלה הקהילה והוקם בית כנסת רפורמי, אך פיצול זה נמשך עד לשנת 1964, אז אוחדו שתי הקהילות.
בשנת 1976 מנתה הקהילה כ-800 תושבים אך כיום יש באי כ-400 יהודים, לאחר שרוב היהודים היגרו למדינת ישראל, ארצות הברית, הולנד וונצואלה. בבונייר וארובה חיים יהודים מעטים ומספר הכולל מסתכם במספר עשרות בודדות.
פוארטו ריקו

הקהילה היהודית בפוארטו ריקו היא הקהילה הגדולה ביותר כיום של יהודים באיים הקריביים החיה במושבה האמריקאית פוארטו ריקו שבים הקריבי.
במהלך מאות שנים לא הורשו יהודים להיכנס אל שטח האי והראשונים שהיגרו אליו עשו זאת במהלך מלחמת העולם השנייה, פליטים מאירופה שנמלטו מפני גרמניה הנאצית אך האוכלוסייה המסיבית של היהודים באי היגרו אליו מקובה השכנה לאחר עליית פידל קסטרו לשלטון בשנת 1959, שכן באותה התקופה חיו בקובה כ-15,000 יהודים.
באי ישנם שלושה בתי כנסת לשלושת הזרמים העיקריים של היהודים באי:הרפורמים, הקונסרבטיבים והאורתודוקסים - חב"ד.
באי ישנה קהילה גדולה של נוצרים קתולים אשר טוענים כי הם צאצאים לאנוסים, קבוצה יהודית גדולה יחסית שהייתה נפוצה מאוד במדינות ביבשת אמריקה אשר נשלטו על ידי ספרד. אנוסים אלו הגיעו לפוארטו ריקו ככל הנראה כבר לאחר הכיבוש הספרדי ונשארו שם מאז, למרות התקנות שאסרו על ישיבת יהודים באי.
כיום חיים בפוארטו ריקו כ-1,500 יהודים.
האיטי

היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה האנוס לואיס דה טורס שהפליג לצד קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים להגר אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי. ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר. במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי.
בסוף המאה ה-19 החלו להגר לאי משפחות יהודיות מלבנון, מצרים וסוריה, בעקבות מתן אזרחות צרפתית לבני מיעוטים במזרח התיכון. עד אותה העת לא הורשו היהודים באי ללמוד בבתי הספר, שהיו כולם קתוליים, ולכן הסתירו רבים את דתם. הקהילה באי מנתה כמאתיים נפשות בעקבות הגירה זו, אך הצטמצמה שנית עם הכיבוש האמריקני ב-1915, שגרר בעקבותיו הגירה המונית לארצות הברית.
ב-1937 החלה הממשלה, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים. האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי שלוש-מאות נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים בשנת 1986.
יהדות קובה

תחילת ההיסטוריה היהודית בקובה, הייתה עם בואו של לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים. אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים ו"נוצרים חדשים" מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל שתמכה באינקוויזיציה וכן מהגרים מהולנד.
הגל העיקרי של היהודים שהיגרו לקובה, היה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, בה נלחמו יהודים רבים לצידה של ארצות הברית על אדמת קובה ולאחר סיום המלחמה, כ-3500 מהם נשארו לגור בה.
בשנות ה-30 החלו להיחקק חוקים שהגבילו את היהודים ואת ההגירה היהודית לתוך המדינה. מוכר סיפורה של האונייה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית, אך נוסעיה לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה. בשנת 1935 הגיע מספר יהודי קובה לשיא - כ-20,000, אך לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מפליטי אירופה והיגרו לארצות הברית.
בשנת 1952 חיו בקובה כ-15,000 יהודים. בשנים שלאחר מכן, לאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ובשל הגזירות הכלכליות שהקשו על כלכלתם של יהודים רבים, עזבו כ-94 אחוזים מן היהודים את האי, חלקם לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
ממשלת קובה העניקה חופש דת יחסי ליהודים ולא הגבילה את מכירת הבשר הכשר. בשנת 1991 שינתה הממשלה את מדיניותה והתירה לקיים את מצוות הדת והתפילות בפומבי.
כיום חיים בקובה כ-1,500 יהודים בלבד, רובם בהוואנה.
לקריאה נוספת

ארבל מרדכי, בני האומה היהודית באזור הקאריבי: התיישבות יהודי ספרד ופורטוגל באיים הקאריביים ובגויאנות. גפן: הקונגרס היהודי העולמי: הספרייה הציונית, (תשס"ו 2005).
הערות שוליים

↑  Chabad.org, Just in Time for the Holidays, Jamaica Lands Permanent Chabad Presence
↑  אתר חב"ד בגמייקה
↑  The Virtual Jewish History Tour Aruba, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
↑  Beth Israel Synagogue באתר www.aol.com
↑  Chabad.org, Aruba Lands a Couple Striving to Boost Jewish Outreach
משה רוט

ערך זה עוסק בפוליטיקאי. אם התכוונתם לשף, ראו .
משה רוט נואם בכינוס של אגודת קדושת ציון
משה שמעון רוט (נולד בל' בשבט ה'תשכ"ד, 13 בפברואר 1964) הוא חבר כנסת ממפלגת יהדות התורה, המכהן מטעמה כסגן יו"ר הכנסת וכיו"ר ועדת האתיקה של הכנסת. עורך דין במקצועו, מרצה ופעיל ציבור מחסידות צאנז.
ביוגרפיה

משה שמעון רוט נולד בשנת ה'תשכ"ד (1964) בקראון הייטס, לחיים אלטר ראטה – ממייסדי קריית צאנז ובית החולים לניאדו בנתניה ופעיל בולט של אגודת ישראל בארצות הברית. כילד למד בתלמוד התורה של חסידות צאנז ולאחר מכן המשיך בישיבות של החסידות ובישיבת לוצרן.
בגיל 20 עלה לישראל לבדו. בישראל החל למסור שיעורים תורניים קבועים בהלכה ובאגדה במספר מקומות וכן מעביר שיעור קבוע בדף היומי. למד גם מפיהם של אדמו"רי לעלוב, מכנובקא, ליובאוויטש, גור, סקולען ועוד.
רוט השתתף בסרט הדוקומנטרי אסתיר פניי ששודר בתאגיד השידור הישראלי.
רוט בוגר תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, ובעל ניסיון כעורך דין לדיני חוזים, ירושות ונדל"ן. בשנת 1999 מונה לחבר הוועד המנהל של בית החולים לניאדו. במסגרת זו, ניהל מול משרד הבריאות את המשא ומתן להבראת בית החולים לניאדו. במקביל, כיהן כראש הנהלת מוסדות צאנז בבני ברק, שבה הוא מתגורר.
במשך שנתיים ייעץ רוט לחברת ההשקעות א.ד.ר. כלכלה בטוחה בע"מ אשר התמחתה בקניית פוליסות ביטוח חיים מאזרחים אמריקאים.
פעילות פוליטית

בין השנים 1996 עד 1999 שימש יועץ לענייני שיקום שכונות של לסגן שר השיכון מאיר פרוש.
עד 2021 לא יוצגה חסידות צאנז ברשימת יהדות התורה. בתום תהליך התקרבות ממושך בין החסידות למפלגת אגודת ישראל ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, מונה רוט לנציג חסידות צאנז ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב כנציג חסידות צאנז באגודת ישראל במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה. הרשימה זכתה ל-7 מנדטים. עם התפטרותו של השר מאיר פרוש במסגרת "החוק הנורווגי", נכנס רוט לכנסת.
בכנסת העשרים וחמש מכהן רוט כסגן יושב ראש הכנסת, יו"ר ועדת האתיקה של הכנסת וכחבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת המשנה למדיניות חוץ והסברה, ועדת המשנה למשאבי אנוש בצה"ל, ועדת הבריאות, בוועדה לביקורת המדינה, ובוועדת המשנה לביטחון, יחסי חוץ וקשרי מסחר בינלאומיים, בוועדה לזכויות הילד, בוועדה לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל. בנוסף מכהן כיו"ר השדולה למען בתי החולים הציבוריים.
הערות שוליים

↑  שרה פרדס, הכר את הנבחר, באתר משפחה, 11 במרץ 2021
↑  כאן 11 תאגיד השידור הישראלי, אסתיר פניי, באתר YouTube
↑   רוני לינדר, נחתם הסכם הבראה בלניאדו: המדינה תזרים 360 מיליון שקל והשר"פ יבוטל, באתר TheMarker‏, 17 באוגוסט 2017
↑  איציק ברנדויין, 10 דברים על הח"כ החדש משה שמעון רוט: עו"ד, חזן, מנחה, איש חינוך, מקרב רחוקים ועוד, באתר ערוץ 7, 26 בינואר 2023
↑   חיים לוינסון, הח"כ החדש מיהדות התורה עבד בחברת השקעות מפוקפקת שבית המשפט ביקר את התנהלותה, באתר הארץ, 11 במאי 2023
↑  שאלות נפוצות - ADR, באתר ADR, ‏15 במאי 2014
↑  ארי קלמן, הכירו: משה שמעון רוט נציג צאנז לכנסת ה-24, באתר בחדרי חרדים, 3 בפברואר 2021
↑  חזקי ברוך, ח"כ משה רוט יכהן בתפקיד יו"ר ועדת האתיקה, באתר ערוץ 7, ‏01.07.24
| חברי הכנסת המכהנים בכנסת העשרים וחמש |
| --- | --- | --- |
(חברי הכנסת ששמותיהם מודגשים מכהנים גם כשרים או כסגני שרים בממשלת ישראל השלושים ושבע)
| סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (68 חברי הכנסת)  | סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (68 חברי הכנסת)  |  |
| הליכוד (32) | נתניהו • לוין • גלנט • אוחנה • ברקת • דיכטר • ישראל כ"ץ • קרעי • ביטן • אדלשטיין • רביבו • דיסטל-אטבריאן • ואטורי • דנינו • גוטליב • מילביצקי • ביסמוט • סעדה • דלל • גמליאל • אופיר כץ • גולן • אילוז • קלנר • עטייה • הלוי • מלקו • שקלים • שטרית • פסל • גואטה • בוארון |  |
| ש"ס (11) | דרעי • מלכיאלי • ארבל • אזולאי • אבוטבול • בוסו • טייב • בצלאל • מישרקי • מלול • מושיאשוילי |  |
| הציונות הדתית (7) | סופר • סטרוק • רוטמן • וולדיגר • טל • סולומון • סוכות |  |
| יהדות התורה (7) | גפני • טסלר • אשר • אייכלר • פינדרוס • רוט • ברוכי |  |
| עוצמה יהודית (6) | בן גביר • וסרלאוף • אלמוג כהן • פוגל • סון הר-מלך • קרויזר |  |
| הימין הממלכתי (4) | סער • אלקין • השכל • בוסקילה |  |
| נעם (1) | מעוז |  |
| סיעות האופוזיציה (52 חברי הכנסת) | סיעות האופוזיציה (52 חברי הכנסת) |  |
| יש עתיד (24) | לפיד • מאיר כהן • אלהרר • מירב כהן • שטרן • מיקי לוי • בן ארי • בן ברק • סגלוביץ • טופורובסקי • שיר • רול • להב-הרצנו • בליאק • רון כץ • צרפתי הרכבי • מזרסקי • סאקס פרידמן • דבורה ביטון • טור-פז • דוידסון • שירי • מירון • ירון לוי |  |
| המחנה הממלכתי (8) | גנץ • איזנקוט • תמנו • טרופר • מיכאל ביטון • כהנא • פרקש-הכהן • שוסטר |  |
| ישראל ביתנו (6) | ליברמן • פורר • סובה • ניר • מלינובסקי • עמאר |  |
| רע"מ (5) | עבאס • טאהא • אל-הואשלה • ח'טיב-יאסין • חוג'יראת |  |
| חד"ש-תע"ל (5) | עודה • טיבי • תומא סלימאן • כסיף • עטאונה |  |
| העבודה (4) | מיכאלי • לזימי • קריב • רייטן |  |
כשרות אלטרנטיבית

במדינת ישראל כשרות אלטרנטיבית או תעודת כשרות אלטרנטיבית היא מסמך או שלט המוצג במסעדה או בית עסק ומצהיר על כשרות המזון או על קיום השגחה על מילוי דרישות ההלכה בהקשר של הכנת המזון, בלי שבית העסק יהיה מושגח על ידי הרבנות הראשית או גוף מטעמה. חלק מהתעודות מונפקות על ידי גוף חיצוני.
היסטוריה

חוק איסור הונאה בכשרות אוסר על בתי עסק להציג עצמם בכתב ככשרים ללא אישור מאת אחד הגורמים המוסמכים מטעם הרבנות הראשית לישראל. החוק אינו אוסר הנפקת תעודות כשרות מטעם ועדי כשרות פרטיים, אך רק אם בית העסק מחזיק גם בתעודה רשמית מטעם הרבנות המוסמכת. חוק זה מקנה לרבנות את המונופול על הענקת תעודות כשרות, אך במקרים רבים הוא מופר, לעיתים בטענה כי הרבנות דורשת מחירים מופקעים עבור שירותיה ונאכפת בה פרשנות קפדנית מדי של דיני הכשרות וההלכה.
בין הגופים המעניקים תעודות השגחה לבתי עסק שאינם בהשגחה הרבנות, תוך הסתמכות על חוות דעת משפטית לפיה כל עוד בתעודה לא מופיעה הביטוי 'כשר' אין בכך עבירה על החוק, נמנים בד"צ 'משמר הקודש - שמן המשחה' הנותן כשרות באזור התחנה המרכזית בתל אביב, בד"צ מישקולץ' בפתח תקווה, בד"צ רופשיץ באזור ירושלים, בד"ץ חרדים של הרב יעקב לנדאו באזור באר שבע, וגופי הכשרות 'כתר הכשרות', 'נזר הכשרות', 'עטרת ישורון' ו"השגחה פרטית" שהוקמה על ידי עמותת "השגחה פרטית לקידום יהדות פלורליסטית בישראל", פועלת בתמיכת תנועת 'ירושלמים' של רחל עזריה, שכחברת הכנסת פועלת להכשרת תעודות כשרות אלטרנטיביות, ובשנת 2018 נרכשה בידי עמותת צהר.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה בשם שני בעלי מסעדות שביקשו לאפשר להם להציג את מסעדותיהם ככשרות, אף כאשר אין בידיהם תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית או לחלופין לקבוע שסעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות בטל, השיב היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, כי החוק אינו אוסר על בתי עסק להציג תעודות כשרות מטעם גוף שאינו הרבנות, כל עוד ההצהרה היא רק על השגחת אותו גוף ולא שהאוכל כשר. ביוני 2016 דחה בג"ץ את העתירה (בג"ץ 6494/14). על פסק הדין הוגשה בקשה לקיום דיון נוסף. ב-10 באוקטובר 2016 קיבלה נשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור, את הבקשה לדיון נוסף וההליך נדון בהרכב מורחב של שבעה שופטים. ביום 12 בספטמבר 2017 ניתן פסק הדין ששינה את ההחלט הקודמת במובן זה שאסור לבית אוכל שאינו מחזיק בתעודת הכשר להציג כל מצג כשרותי, אולם מותר לו להציג מצג אמת בדבר הסטנדרטים עליהם הוא מקפיד ואופן הפיקוח על שמירתם, הכולל גם הבהרה מפורשת כי אין בידיו תעודת הכשר. דהיינו, נקבע כי לצד היותה של מסעדה כשרה או לא כשרה ישנו "שער שלישי", במסגרתו יכול בעל מסעדה להעיד על מרכולתו - להודיע ללקוחותיו מהם כללי הכשרות הנהוגים במסעדה ומי הגוף המפקח עליהם - גם אם מדובר בגוף שאינו הרבנות, כל עוד לא נעשה שימוש במלה "כשר" ואין חשש להטעיית הלקוחות כאילו יש לבעל העסק תעודת כשרות מהרבנות. ההלכה נקבעה ברוב הדעות, על ידי השופטים נאור, ג'ובראן, חיות ומלצר כנגד הדעות החולקות של השופטים רובינשטיין וסולברג. בעקבות פסק הדין שונה נוסח התעודה שמעניק ארגון "השגחה פרטית".
הערות שוליים

↑  ליזה שיפרין, ‏הרבנות לא נותנת תעודת כשרות? יש תעודה אלטרנטיבית, באתר ‏מאקו‏, 15 באוקטובר 2012
↑   יאיר אטינגר, תעודות הכשרות האלטרנטיביות זוכות להצלחה בירושלים, באתר הארץ, 11 באפריל 2014
↑  Jessica Steinberg, In about-face, state okays private kosher certification, TimesOfIsrael.com, 7 May 2015
↑  ישי קרוב, מי הם הבד"צים ה'קיקיוניים'?, באתר ערוץ 7
↑  כשרות פרטית-דף הבית
קובי נחשוני, יוזמי הכשרות האלטרנטיבית: לא נירתע מ"משטרת הכשרות", באתר ynet, 30 בדצמבר 2013
↑  אשר הלפרין, היועץ ויינשטיין בעד תעודות כשרות אלטרנטיביות, אתר לדעת, י"ז אייר תשע"ה
↑  תלם יהב וקובי נחשוני, העליון: דיון נוסף בהחלטה שהעניקה מונפול לרבנות על מתן כשרות, באתר ynet, 13 באוקטובר 2016
↑  דנג"ץ 5026/16 שי גיני נ' הרבנות הראשית לישראל, ניתן ב־12 בספטמבר 2017
↑  יאיר אטינגר, בעקבות פסיקת בג"ץ, הופצו תעודות כשרות אלטרנטיבית בנוסח חדש, באתר הארץ, 17 ביוני 2016
ספיר קופמן-פפושדו

| --- | --- |

קופמן, 1990
 לידה:  7 בספטמבר 1965 פתח תקווה, ישראל
 פטירה:  23 בנובמבר 2017 (בגיל 52)
 שם לידה:  ספיר קופמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין כפר שמריהו
 ידועה בשל:  מלכת היופי של ישראל (1984)
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן זוג:  יואב פפושדו
 מספר צאצאים:  3
 
ספיר קופמן (מימין) ואלעד קופרמן בתקופת ערוץ 2 הניסיוני, 1990 לערך
ספיר קופמן-פפושדו (7 בספטמבר 1965 – 23 בנובמבר 2017) הייתה דוגמנית ומנחה ישראלית, מלכת היופי של ישראל לשנת 1984.
ביוגרפיה

ספיר קופמן נולדה וגדלה בפתח תקווה, למשפחה בת שתי בנות. אמה יהודית הייתה דיילת יופי ואיפור בשקם, ואביה יעקב היה עובד חברת החשמל.
בגיל 18, בעת שירותה בצה"ל, הגיעה למיון של תחרות מלכת היופי של ישראל לאחר שחברת משפחה המליצה עליה. לאחר זכייתה, ייצגה את מדינת ישראל בתחרות מיס תבל (מיס יוניברס) 1984 שנערכה בארצות הברית, ובתחרות מיס אירופה שנערכה בגרמניה - ובכך הייתה לישראלית הראשונה שהשתתפה בתחרות. בעקבות פרסומה כמלכת היופי הפך "ספיר" לאחד השמות הפופולריים לבנות בישראל, בשנים 1990–1997.
לאחר שחרורה משירות צבאי, נסעה קופמן לדגמן בניו יורק למעצב האופנה הדומיניקני אוסקר דה לה רנטה.
בישראל שימשה כדוגמנית הבית של מותג בגדי הים הישראלי גוטקס, והשתתפה במשלחת של גוטקס לאולימפיאדת 1984, והייתה לאחת הדוגמניות המובילות בישראל. במהלך השנים כיכבה קופמן על 25 שערים של שבועון "לאשה".
במהלך שנות התשעים לקחה חלק בהנחיית טקסי מלכת היופי, וב-2006 נפגשה עם המועמדות לתחרות.
בנוסף ב-1993 קופמן הנחתה את תחרות היופי הישראלית, תגלית השנה.
ב-2002 קופמן-פפושדו דגמנה לחברת שעוני היד השווייצרית אוריס(אנ').
קופמן-פפושדו עסקה גם בפעילות פילנתרופית.
חיים אישיים

קופמן ניהלה זוגיות בשנות ה-90 עם אייל בוחבוט, מי שהשתתף במחזמר "שיער".
ב-1995 קופמן נישאה לאיש העסקים יואב פפושדו (בנו של המלונאי, אלי פפושדו), ונולדו להם שלושה ילדים. בתה נעה גם היא דוגמנית.
ב-23 בנובמבר 2017, קופמן-פפושדו נפטרה בגיל 52 ממחלת הסרטן.