שתיית יין בפורים
חובת השתייה

מפרשים רבים התקשו לקבל כצורתה את חובת השתייה בפורים כחובת השתכרות, בין היתר בשל התפיסה כי השכרות מביאה לקלות דעת ולהוללות, תפיסה שניתן לה ביטוי אף בדברי חז"ל עצמם במספר מקומות.
סיבה נוספת למחלוקת, היא גרסת התלמוד - האם את האמירה "חייב איניש לבסומי" אמר רבא או רבה (אם רבה אמר, הרי מהסיפור מוכח שחזר בו מהוראתו). בהתאם לכך נאמרו פירושים רבים בראשונים על מנת לסייג את מאמרו של רבא ולהסבירם בדרך שונה, לעיתים אף על ידי הוצאת דבריו מפשוטם. חלקם אף הוסיפו כי שתייה מופרזת בפורים היא עבירה ואסור לנהוג כך.
רבינו אפרים מקלעת חמאד תלמיד הרי"ף סבור שדברי רבא נדחו להלכה בתלמוד ולכן אין כלל מצווה לשתות יין בפורים, הרב חזקיה די סילוה (ה"פרי חדש") בתחילה חולק על רבינו אפרים ולומד הפוך ממנו את הסוגיה ולבסוף בשל "קלקול הדורות" אימץ את גישתו.
הרמב"ם היה ככל הנראה הראשון שעסק בביאור המאמר, והציע לו פירוש ייחודי בהלכותיו.
"כיצד חובת סעודת הפורים? שיאכל בשר, ויתקן סעודה נאה, ושותה יין עד שישתכר וירדם בשכרותו."
הרמב"ם אפוא מפרש בצורה זו את השיעור שנתן רבא "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי", על ידי שיירדם מתוך השכרות שוב לא ידע (מתוך שנתו) בין ארור המן לברוך מרדכי. היו שהבינו מהרמב"ם (בעקבות אמרות נגד שכרות במורה הנבוכים ובהלכות יום טוב), שכוונתו היא לשתות מעט, והאדם ירגיש מעט כבדות ועייפות בעקבות כך, מטרת השתייה בעיקרה היא להוסיף מעט שמחה (להלכה נוהגים כך רבים מהעדה התימנית, וכך פירש הרב קאפח).
רבי אהרון הכהן מלוניל הוסיף לאסור את השכרות בתכלית האיסור: ”שחייב אדם לבסומי בפורים, לא שישתכר, שהשכרות היא איסור גמור, ואין לך עבירה גדולה מזו, שהוא גורם לגילוי עריות, ושפיכות דמים, ולכמה עבירות זולתן, אך שישתה יותר מלימודו מעט, כדי שירבה לשמוח” (ארחות חיים, הלכות פורים, אות לח) מתוך תפיסה זו פירש הארחות חיים את דברי הגמרא המחייבת שתיית יין בפורים שלא כפשוטם, אולי תוך הבנה שהדברים נאמרו בדרך גוזמא. לדבריו, אין חובה להשתכר, ורק ישתה "יותר מלימודו (מהרגלו) מעט".
שילוב של שתי השיטות האמורות ניתן למצוא בדברי הרמ"א שפסק ש"ישתה יין יותר מלימודו מעט, ויישן, ומתוך שישן לא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי". הרמ"א הסיף: "ואחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכון לבו לשמים". שיטה זו התקבלה על רבים מהאחרונים שאף ביססו אותה, והצביעו על כך שבגמרא לא נאמר שחייב להשתכר ("למרוי" בארמית) אלא להתבסם, ודי בכך ששותה מעט יותר מהרגלו בשאר ימות השנה כדאי להגיע למצב זה.
חלק מהראשונים הבינו כי סיפור המעשה בתלמוד על רבא ורבי זירא נועד כדי לחזור מאמירתו של רבא שאדם חייב להשתכר בצורה מוחלטת בפורים, ולקבוע שאין הלכה כדבריו. הר"ן ורבי מנחם המאירי הלכו בדרך זו וכפועל יוצא מכך יצא בצורה נחרצת נגד ההשתכרות.
חייב אדם להרבות בשמחה ביום זה ובאכילה ובשתיה עד שלא יחסר שום דבר. ומכל מקום אין אנו מצווין להשתכר ולהפחית עצמנו מתוך השמחה, שלא נצטוינו על שמחה של הוללות ושל שטות, אלא בשמחה של תענוג שנגיע מתוכה לאהבת השם והודאה על הנסים שעשה לנו.
עם זאת, רוב הפוסקים סוברים שדברי רבא עומדים במקומם וחובה לשתות בפורים לשכרה. כך ניתן ללמוד גם מדברי הרי"ף שהביא את הוראת רבא על חובת ההשתכרות, אך לא את סיפור המעשה עם רבי זירא. ואכן חלק מהמפרשים פירשו מעשה זה שלא כפשוטו, בדרך משל או גוזמה. כך לדוגמה רבי אברהם בן הרמב"ם רואה מעשה זה כדוגמה לכך שלעיתים "דיברו חכמים בלשון הבאי". לדבריו רבא לא באמת שחט את רבי זירא, אלא "שהכהו ופצע בו חבורה גדולה שקרוב למיתה", ורבא "החיה" אותו מחוליו על ידי תפילתו. בצורה דומה מפרש גם המהרש"א, שמה שאמרו "שחטיה" הוא לאו דווקא, אלא שכפהו לשתות יותר מדי, עד שחלה ונטה למות, ואז התפלל עליו שיחלים. פירוש נוסף מציע היעב"ץ, לדבריו, רבא ראה שהנוכחים היו שמחים יותר מדי וקרובים להוללות, ולפיכך כדי להכניס בהם מעט כובד ראש השתמש באחיזת עיניים והציג כאילו שחט את רבי זירא. רבי זירא עצמו נבהל במיוחד מהקורה סביבו "וכמעט שמת לבו בקרבו", ורבא התפלל עליו שישוב לבריאותו.