אופנהיימר (סרט)
תקציר העלילה

(עלילת הסרט מוצגת באופן לא ליניארי, התקציר כאן מסודר לפי ציר זמן).
בשנת 1926, רוברט אופנהיימר, סטודנט יהודי-אמריקאי בן 22 מניו יורק, מתמודד עם געגועים הביתה ובעיות רגשיות, כולל חרדות מרחיקות לכת בנוגע לעולם הפיזיקה. הדגמה למצבו הנפשי מוצגת בסצנה חריגה מתקופה זו: בזמן לימודיו לדוקטורט בפיזיקה במעבדת קוונדיש שבקיימברידג', הוא נפגע מפטריק בלקט, מורה תובעני, המדבר אליו באופן בוטה. כשאחרון יוצא מהחדר אופנהיימר מחדיר ציאניד לתפוח המונח על השולחן. מי שכמעט אוכל את התפוח המורעל הוא הפיזיקאי הדני נילס בוהר, המבקר במעבדה, אך אופנהיימר עוצר אותו בזמן וזורק את התפוח.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן, אופנהיימר חוזר לארצות הברית, מונע מרצון להביא את התחום החדש של מכניקת הקוונטים למולדתו, כאשר תחילה יש לו סטודנט אחד בלבד. הוא מתחיל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובמקביל גם מקדיש זמן למכון הטכנולוגי של קליפורניה. בדרך הוא נתקל בדמויות משמעותיות כמו ארנסט לורנס, המדגיש את החשיבות של ניסויים מעשיים; ג'ין טאטלוק, חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית שאיתה אופנהיימר מקיים מערכת יחסים רומנטית, והביולוגית הקומוניסטית-לשעבר קתרין "קיטי" פונינג, איתה הוא מתחתן מאוחר יותר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה, מנהל פרויקט מנהטן, יוזם פגישה עם אופנהיימר ומבקש את מעורבותו בפיתוח פצצת האטום במסגרת הפרויקט הסודי, אך רק לאחר שאופנהיימר מבטיח לו שאין לו אהדה לקומוניזם. אופנהיימר מרכיב צוות של מדענים לעבוד יחד בסתר וליצור את הפצצה בלוס אלמוס, ניו מקסיקו, במטרה להשתמש בה כאמצעי להבסת גרמניה הנאצית.
אופנהיימר מודאג מההשלכות של השימוש  בפצצה החדשה ויוזם פגישה עם הפיזיקאי הנודע אלברט איינשטיין כדי להתייעץ איתו. הוא מציג בפני איינשטיין את ממצאיו של חבר הצוות אדוארד טלר, לפיהם קיימת אפשרות שהפצצה עלולה לגרום לתגובת שרשרת שתבעיר את האטמוספירה ותשמיד את כדור הארץ כולו. איינשטיין אומר בתגובה, שהוא לא יכול לסייע עם המתמטיקה, אבל יש לבדוק זאת שנית, ואם יתגלה שהחישוב נכון, עליהם להפסיק מיד את הפיתוח, ולשתף את הממצאים עם גרמניה, כדי שגם היא תעצור את הפיתוח.  בעקבות זאת, טלר ואחרים מבצעים חישוב מחדש. מתברר שהסיכויים לתגובת השרשרת הקטסטרופלית שואפים לאפס, והצוות ממשיך בפיתוח הפרויקט.
כשגרמניה נכנעת, כמה ממדעני הפרויקט מתחילים להטיל ספק בחשיבותו, אך אופנהיימר מפציר בצוות להמשיך בעבודה כדי להביס גם את האימפריה היפנית ולסיים את המלחמה. הצוות מבצע בהצלחה את ניסוי טריניטי שבו פוצצה לראשונה פצצת אטום בעוצמה גדולה, ממש לפני ועידת פוטסדאם. נשיא ארצות הברית הארי טרומן מקבל את ההחלטה להטיל שתי פצצות אטום על הערים הירושימה ונגסאקי ביפן. לאחר ההפצצות אופנהיימר סובל מרגשות אשמה, ומשתף את רגשותיו בפגישה עם טרומן בחדר הסגלגל, בשל המוות שנגרם, ואף טוען כי לדעתו מוסקבה תשיג נשק גרעיני. טרומן מלגלג על החרטה הנסערת של אופנהיימר ותופס אותה כחולשה; הוא פוטר את אופנהיימר מכל אחריות להפצצות, אבל רגשות האשמה של אופנהיימר לא חולפים.
בשנים שלאחר המלחמה, אופנהיימר הופך לתומך קולני בהפסקת השימוש בנשק גרעיני, ובמיוחד מנסה למנוע את יצירתה של פצצת מימן על ידי אדוארד טלר. עם זאת, עמדתו הופכת לנקודת מחלוקת במלחמה הקרה המתוחה עם ברית המועצות. בשיאה של תקופת המקארתיזם קשרי העבר של אופנהיימר עם חברים קומוניסטיים מתגלים ומעוררים חשד מצד פקידי ממשל. לואיס סטראוס, פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שאף משוחח עם אופנהיימר על מוצאם היהודי המשותף, מקיים קשר עם אופנהיימר בשנים שלאחר המלחמה. כאיש המפלגה הרפובליקנית וכחבר בכיר בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, סטראוס נוטר טינה לאופנהיימר עקב תמיכתו בשיחות נשק עם ברית המועצות, ועל כך שביטל בפומבי את חששותיו בנוגע לייצוא איזוטופים. הוא אף מטיל ספק במניעיו של אופנהיימר, וטוען שהוא מונע מאגו. סטראוס גם מאמין שאופנהיימר הסית את איינשטיין נגדו בשיחה בין השניים בה צפה מהצד, בשל העובדה שאיינשטיין נראה כעוס והתעלם מסטראוס.
סטראוס מארגן שימוע מוטה שנועד לסלק את אופנהיימר מהשפעה ולחסל את תדמיתו, בה אופנהיימר נבגד על ידי עדותם של טלר וגרובס. הסיווג הביטחוני שלו מבוטל, והחשיפה הפומבית של קשריו הקומוניסטיים והרומן עם טטלוק, מובילים לפגיעה בתדמית הציבורית שלו. עם זאת, אופנהיימר מצליח להוכיח בשימוע, בסיוע של חבריו המדענים שעזרו להגן על כבודו ולערער על יושרת הוועדה של סטראוס, שהוא אזרח נאמן לארצות הברית, אך סיווגו הביטחוני נשלל בכל זאת. בהמשך, כשסטראוס עצמו מועמד להיות מזכיר המסחר, דייוויד היל, מדען שעבד עם אופנהיימר בפרויקט מנהטן, חושף את האג'נדה האישית של סטראוס נגד אופנהיימר, מה שמוביל את הסנאט להצביע נגד המינוי.
בשנת 1963 אופנהיימר מקבל את פרס אנריקו פרמי מהנשיא לינדון ג'ונסון כמחווה של שיקום פוליטי. אופנהיימר נזכר בשיחתו האחרונה עם איינשטיין, זו שבעקבותיה סטראוס פיתח נגדו טינה. מתגלה שאופנהיימר לא דיבר עם איינשטיין על סטראוס, אלא שיתף אותו בחששו לגבי עתיד העולם; אופנהיימר חושש שעל אף שתגובת השרשרת המטאורולוגית לא השמידה את העולם, אולי היא התחילה למעשה "תגובת שרשרת" מסוג שונה, ושעקב השימוש בפצצות גרעין, העולם יגיע לקיצו בשואה גרעינית באמצעות הנשק הגרעיני שיצר.