stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איראן – הממלכה המאוחדת
היסטוריה > תקופת פהלווי

בעקבות חשש לעצמאות הממלכה הפרסית מול כוחם הכלכלי של הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית החלה המהפכה החוקתית באיראן שהובילה לנפילת השושלת הקאג'ארית בין 1905–1920. שגרירות ארצות הברית תיארה שמעורבותו של הגנרל אדמונד איירונסייד בשלטון הפרסי הובילה לעליית רזא ח'אן כשאה. עם זאת, ממשלת בריטניה תמכה באמיר מוחמרה ח'זאל חאן אל-כעבי ופעולותיו הלאומניות, אך לבסוף נסוגה מהתמיכה בו על פני רזא. מבנה היחסים השתנה ב-1928 כאשר איראן ביטלה את הסכמי הכניעה שלה לרוסיה ולבריטניה, וכישלון ההסכמים האנגלו-איראניים ב-1919 הובילו למאמצים דיפלומטיים לקבלה כמדינה לגיטימית. למרות זאת בריטניה התנגדה בחריפות לדרישות הבעלות האיראניות על איי תנב, איי אבו מוסא והאי הגדול של בחריין העשירים בנפט. במקביל דרישות איראן לביטול המונופול הבריטי על הבנק האימפריאלי הפרסי וחוק המונופולין האיראני מ-1928 אשר אסר על חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) ליצור קשר ישיר עם הלקוחות השבטיים דרדרו את שליטתה של בריטניה באיראן. סיר רוברט קלייב, השר הבריטי לענייני טהראן, תיאר זאת בדוח למשרד החוץ ב-1931 "הסימנים קיימים, והמדיניות שלהם בהחלט בודקת עד כמה ניתן להתקדם לכיוון וויתורים, אני מרגיש שלעולם לא נוכל לחדש את מעמדנו או אפילו לגשת לשלטון הפרסי בתנאים שווים, עד שנגיע למצב בו נוכל לעצור". המאבק המרכזי היה על רישיון הנפט שהוענק לאפא"ק ב-1901, ימי שושלת קאג'אר, ושינוי התנאים בו הרישיון ניצב. שר החוץ של איראן, עבדול טימורטש, הסביר כי "הפרסים הרגישו שהתעשייה העשירה את אדמתם עב רבו שהם אינם יכולים לחלוק בה עוד". בתפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל קבע ב-1914 חוק לפיו 53% ממניות אפא"ק יועברו לידי ממשלת בריטניה, חוק שאומץ במלחמת העולם הראשונה עקב החשיבות של הנפט האיראני לצי המלכותי הבריטי והגביר את הריחוק בין העמים.
עקב תמיכת השאה במפלגה הנאצית, אירעה ב-1941 הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במהלכה הופל השלטון האיראני והשאה הוחלף בבנו, מוחמד רזא שאה פהלווי, שהנהיג שלטון אוהד לבריטניה. עד תום מלחמת העולם השנייה המשיכה בריטניה להחזיק כוחות זרים באיראן עד תום המלחמה להבטחת עתודות הנפט.
בקרב הציבור האיראני התעורר זעם על ההשפעה הנרחבת שהייתה לממשלת בריטניה על השלטונות האיראניים דרך תאגיד אופ"ק ומקורביה בשלטון השאה. בעקבות זאת עלה לשלטון ב-1951 ראש הממשלה האנטי-מערבי מוחמד מוסאדק, אשר פעל להלאמת הנפט האיראני ולדחיקת ההשפעות הזרות מאיראן, פעולות שהובילו למשבר אבדאן במהלכו כפתה בריטניה חרם בינלאומי על הנפט האיראני. בסופו של המשבר בריטניה בשיתוף פעולה עם ארצות הברית הובילה להפיכה בשלטון האיראני ב-1953 באמצעות הצתה ממומנת של תנועות אזרחיות והפעלת שידורי תעמולה. בתום ההפיכה נכפה על איראן שלטון מערבי שחימם את היחסים עם בריטניה, אך בקרב הציבור האיראני נזכרה ההפיכה כסמל למרי אזרחי שמקורו במדינות זרות ולא ברצון העם האיראני, סמל שמשמש עד היום לביקורת על תנועות מרי עכשוויות.
התחממות היחסים הובילה בין השאר לסחר בציוד צבאי, במהלכו נמכרו לאיראן המשחתת אה"מ סלויס (אנ'), ארבע פריגטות מדגם אלבנד (אנ'), מספר משגרי טילים ורחפות, ו-250 רכבי סיור משוריינים מדגם סקורפיון (אנ') ו-790 טנקי צ'יפטיין, חלקם בשימוש עד היום.
היסטוריה > המהפכה האיסלאמית

מיד לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 צוות של שישה טרוריסטים בתמיכה עיראקית תקפו את שגרירות איראן בלונדון והחזיקו אותם כבני ערובה עד שחולצו שישה ימים לאחר מכן על ידי הSAS. בעקבות המהפכה השהתה בריטניה את יחסיה עם איראן עד כינונם מחדש ב-1988.
יחסים נוכחיים

מאז המהפכה האסלאמית, איראן ובריטניה שומרות ביניהן על יחסים ידידותיים אך מתוחים. מצד אחד, בריטניה שותפה פעילה בסנקציות על איראן, ולא פעם נרשמו מתיחויות ואף ניתוקי קשר זמניים עקב אי הסכמה אידאולוגית עמוקה בין המשטר הדמוקרטי-מערבי של בריטניה לשלטון האייתוללות באיראן. מצד שני, בריטניה ניסתה כמה פעמים לנרמל את היחסים ביניהן בהסכמים שונים, והמדינות (נכון ליולי 2019) שומרות ביניהן על יחסים חמימים הכוללים קשרי מסחר מוגבלים, קשרי תיירות ומערך דיפלומטיה.
יחסים נוכחיים > סחר

ב-2006 הוערך כי היצוא הבריטי לאיראן ב-2004 עמד על £443.8 מיליון לירות שטרלינג. ב-2009 הנכסים האיראניים בבריטניה אשר הוקפאו על ידי האיחוד האירופי והאו"ם עמדו על ערך של 1.64$ מיליארד דולר אמריקאי עקב העיצומים נגד איראן.
יחסים נוכחיים > מתח פוליטי-צבאי > תפיסת חיל הים המלכותי במפרץ הפרסי 2007

ב-23 במרץ 2007 נעצרו במפרץ הפרסי 15 חיילי הצי המלכותי הבריטי על שחדרו כביכול למים טריטוריאליים של איראן. ב-1 באפריל סטודנטים הפגינו מול שגרירות בריטניה בטהראן בדרישה לגרש את שגריר בריטניה, תוך קריאות "מוות לאמריקה" ו"מוות לבריטניה". ב-4 באפריל שוחררו כל החיילים העצורים.
יחסים נוכחיים > מתח פוליטי-צבאי > סחר בנשק

למרות המתיחות האידאולוגית-צבאית התמידית בין איראן לבריטניה ובעלות בריתה, מספר אנשי עסקים בריטיים באירועים שונים ניסו למכור למשמרות המהפכה ציוד צבאי, כולל ציוד למטוסים, ציוד לטילים ואף ציוד לשימוש גרעיני.
יחסים נוכחיים > מתח פוליטי-צבאי > גן קולהק

הן ב-2006 והן ב-2007 דרשו חברי פרלמנט באיראן את החזרת קרקעות מתחם גן קוהלק (אנ'), מתחם דיפלומטי גדול בצפון טהראן שבריטניה מחזיקה בו לפחות מ-1934. חברי הפרלמנט טענו שרישיון הבעלות של בריטניה על המתחם לא חוקי.
יחסים נוכחיים > מתח פוליטי-צבאי > קבלת מבקש מקלט איראניים בבריטניה

הן ב-2008 והן ב-2010 העניקה בריטניה מקלט מדיני לאזרחים איראניים הומוסקסואלים אשר חששו לחייהם אם יחזרו לאיראן. באיראן העונש על נטיות הומוסקסואליות נע בין מלקות בציבור לעונש מוות.
יחסים נוכחיים > מתח פוליטי-צבאי > משבר המכליות ב-2019

ב-4 ביולי 2019 עצרו נחתים בריטיים בגיברלטר את מכלית הנפט "גרייס 1" אשר בבעלות איראנית כחלק מאכיפת הסנקציות של האיחוד האירופי נגד סוריה, כיוון שעל פי החשד המכלית הייתה בדרכה לבית הזיקוק בבניאס. בתגובה מחה משרד החוץ של איראן נגד הפעולה ה"פיראטית" לדבריו, ומפקד בכיר במשמרות המהפכה איים במעצר מכליות בריטיות במפרץ בתגובה.
ב-10 ביולי חמש סירות חמושות ניסו לעצור את המכלית הבריטית "The British Heritage" במיצרי הורמוז, אך הורחקו על ידי ספינת ליווי של הצי הבריטי. על פי הרשויות הבריטיות והאמריקאיות, הסירות החמושות היו של משמרות המהפכה והניסיון בוצע כפעולת תגמול על מעצר "גרייס 1". לעומת זאת, הרשויות האיראניות הכחישו כל מעורבות והצהירו כי לא היו כל מפגשים בין ספינות משמרות המהפכה ובריטניה.
ב-14 ביולי הצהיר שר החוץ הבריטי, ג'רמי האנט, כי "גרייס 1" תשוחרר אם הנפט לא יובל אל סוריה.
ב-19 ביולי עצרה איראן במצר הורמוז שתי מכליות בריטיות, "Stena Impero" ו"Norbulk" עקב חצייה לכאורה של המים הטריטוריאליים של איראן.
מאוריטניה במשחקים האולימפיים לנוער

| --- | --- |
מאוריטניה
 
 הוועד האולימפי הלאומי
 קוד ייצוג:  MTN
 השתתפות במשחקי הקיץ (באפור: לא השתתפה)
 2010 • 2014 • 2018
 השתתפות במשחקי החורף (באפור: לא השתתפה)
 לא השתתפה
מאוריטניה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מאוריטני לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער המאוריטניים היא סמלית.
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של מאוריטניה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו באתלטיקה. הספורטאים לא הגיעו להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט: אתלטיקה וטאקוונדו. המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימו במקומות האחרונים.
ראו גם

מאוריטניה במשחקים האולימפיים
מאוריטניה במשחקים הפאראלימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
מבצע שיילוק: וידוי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיליפ רות
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 הוצאה בשפת המקור:  Operation Shylock: A Confession
 תאריך הוצאה:  1993
 מספר עמודים:  380
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת זמורה ביתן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001877044
 
מבצע שיילוק: וידוי, (באנגלית: Operation Shylock: A Confession) הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי המפורסם פיליפ רות. הספר יצא לאור ב-1993 וזכה לביקורות חיוביות. הספר זכה בפרס פוקנר היוקרתי לשנת 1993.
הרומן נכתב בסגנון של ספר זכרונות. פיליפ רות כותב את קורותיו כביכול בזמן ביקורו בירושלים בשנת 1988. בסיום הספר רות מדגיש שמדובר ביצירה בדיונית. במהלך הביקור, המספר (פיליפ רות) מוצא את עצמו מעורב במשימת ביון – "מבצע שיילוק".
עלילה

בזמן שהותו בישראל, המספר נתקל באדם שמתחזה לו וגונב את זהותו. הכפיל זהה לרות מבחינה חיצונית וחולק עמו את אותו שם. המתחזה משתמש בשמו של רות כדי לקדם את רעיון הדיאספוריזם (Diasporism) שבו הוא דוגל, רעיון אנטי-ציוני, שטוען שהחיים היהודיים במהותם הם חיי גלות. הכפיל קורא לחזרתם של ישראלים ממוצא אשכנזי לארצות מוצאם באירופה ומנסה לגייס מנהיגים אירופיים ליוזמה הזאת. רוב הסיפור סובב סביב היריבות שמתפתחת בין רות לכפיל שלו (רות מכנה אותו בשם "מוישה פופיק"). הסיפור כאמור מתרחש ברובו בירושלים בשנת 1988, וברקע נוכחים אירועי התקופה: משפט דמיאניוק והאינתיפאדה הראשונה.
ביקורות

הסופר והמבקר המפורסם ג'ון אפדייק פרסם ביקורת נוקבת בניו יורקר. אפדייק כינה את הספר "אורגיה של טיעונים... המבקר, הנתון תחת מתקפה, נזכר לא רק בשו אלא גם בהמלט, שגם בו יש יותר מדי דמויות, אינספור נאומים ארוכים, וגיבור לא יציב שכמעט ויוצא מדעתו אך בסוף 'מספק את הסחורה'". אפדייק חותם בהצהרה, "הספר הוא חובת קריאה לכל מי שאכפת לו (1) מישראל והשלכותיה, (2) ההתפתחות של הרומן הפוסט מודרני הנוטה לדהקונסטרוקציה, (3) הסופר פיליפ רות."
ליגת איגודי העובדות

סמל הליגה עליו נכתב: "יום עבודה בן 8 שעות, שכר מחיה, לשמור על הבית"
ליגת איגודי העובדות (באנגלית: Women's Trade Union League – WTUL; ‏1903–1950) הייתה ארגון נשים אמריקני שהורכב הן מנשים ממעמד הפועלות והן מנשים מבוססות יותר במטרה לתמוך במאמציהן של נשים להתאגד באיגודי עובדים ולשפר את תנאי העבודה בסדנאות היזע. תמיכת הליגה שיחקה תפקיד חשוב בשביתות הנשים המשמעותיות בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 שביססו את האיגוד הבינלאומי של עובדי תעשיית בגדי הנשים ואת איחוד פועלי תעשיית הביגוד של באמריקה, וכן במאבק למען זכות הבחירה לנשים.
שורשים

את שורשי הליגה ניתן לייחס לתנועת 'בתי ההתיישבות'. תנועה רפורמיסטית זו שהחלה בשנות השמונים של המאה ה-19 והגיעה לשיאה בסביבות שנות העשרים של המאה העשרים בבריטניה ובארצות הברית, הקימה בתים באזורים עירוניים עניים בהם התגוררו מתנדבים ממעמד הביניים במטרה לחלוק ידע ולסייע לשכניהם מעוטי ההכנסה ולהקל על העוני, בין היתר באמצעות אספקת שירותים כגון מעונות יום, שיעורי אנגלית ושירותי בריאות. התנועה הפגישה בין רפורמטורים מהמעמד הבינוני והגבוה לבין נשים ממעמד הפועלים. אחד מאותם רפורמיסטים, הסוציאליסט האמריקני ויליאם אינגליש וולינג, אשר עבד בבתי ההתיישבות בשיקגו ובניו-יורק הגיע למסקנה שהקמת איגוד של נשים ממעמד הפועלים הוא משמעותי לעתידה של תנועת הרפורמה החברתית. הוא נסע לאנגליה על מנת ללמוד מליגת איגודי העובדות הבריטית שנוסד ב-1874. מאוחר יותר באותה שנה שב וולינג לארצות הברית והשתתף בכנס השנתי של פדרציית העבודה האמריקנית (AFL). בכנס זה הוקמה הליגה כשהנשיאה הראשונה שלה הייתה מרי מורטון קיהו, רפורמטורית ופעילה חברתית מבוסטון, וסגנית הנשיאה הייתה ג'יין אדמס מבית האל של תנועת בתי ההתיישבות בשיקגו.
פעילות הליגה הייתה במובנים רבים שזורה בפעילות ה-AFL, והפעילות ניסו לטפח קשרים עם הנהגת ה-AFL מתוך הבנה שמדובר בשחקן הגדול ביותר שיש לו השפעה בנושאים הנוגעים למטרות הליגה. שני הארגונים לא היו זהים, ועל אף שרבות מפעילות הליגה עבדו עבור ה-AFL או איתה, הנהגת ה-AFL על פי רוב התעלמה מהליגה במישור הפורמלי. עם זאת, הקמפיין של הליגה לקידום תמיכה של האיגודים המקצועיים בזכות הבחירה לנשים הצליח, ולצידו הצליחה הליגה לארגן גם נשים רבות יותר במסגרת האיגודים המקצועיים שבפדרציה לעומת התקופות שטרם פעולתה. היחסים בין שני הארגונים לא היו עקביים, וכללו תקופות של התקרבות והתרחקות.
הליגה הדגישה בשנותיה הראשונות את החשיבות של התארגנות נשים באיגודים מקצועיים, לצורך קידום משא ומתן להסדרה קיבוצית של תנאי עבודתן. לצד זאת קידמה חקיקה להסדרת תנאי העבודה של העובדות וקידמה חינוך לנשים ולנערות עובדות. הפעילות בליגה היו מגוונות וכללו נשים רפורמיסטיות לבנות, פרוטסטנטיות, ילידות ארצות הברית ומשכילות, לצד עובדות צעירות ממעמד הפועלים, לרבות מהגרות רבות: יהודיות, איטלקיות ואיריות. בין הדמויות האמידות והבולטות בארגון היו דמויות כמו אלינור רוזוולט, ג'יין אדמס, פלורנס קלי, מרגרט דרייר רובינס ומרי מורטון קיו. מנגד, בין חברות הארגון הבולטות שצמחו ממעמד הפועלות אפשר למנות דמויות כמו מרי קניי או'סאליבן, רוז שניידרמן, פאולין ניומן, פאניה כהן, וקלרה למליך. ימי הזוהר של הליגה היו בין שנת 1907 לשנת 1922 תחת נשיאותה של מרגרט דרייר רובינס.
קידום חקיקה

הליגה שמה דגש על קידום חקיקה להגבלת יום העבודה לשמונה שעות עבודה, לקידום שכר מינימום וחוקי מגן נוספים. לאור העוינות של בית המשפט העליון בארצות הברית כלפי חקיקה כלכלית באותה התקופה, רק חקיקות שיוחדו ספציפית להגן על נשים וילדים הצליחו להישמר. גם הנהגת ה-AFL ראתה את חקיקת העבודה בעין ביקורתית משום שהאמינו שחקיקה שכזו עשויה לייתר את תפקידם של ארגוני העובדים וליצור תקדימים להתערבות ממשלתית בשוק העבודה שבטווח הארוך עשויים לפעול לרעת האיגודים.
הליגה הייתה פעילה גם בדרישה לקידום תנאי עבודה בטוחים לעובדות, בייחוד לאחר השריפה במפעל טריאנגל בשנת 1911, שבה נהרגו 146 עובדות. לשריפה זו קדמה שריפה דומה בניוארק, ניו ג'רזי שבה נהרגו עשרים וחמש עובדות טקסטיל. שריפות אלו לא רק עוררו את דעת הקהל בנושא, אלא גם חשפו את הסדקים בין תומכות הליגה ממעמד הביניים וממעמד העובדות. האחרונות, כמו רוז שניידרמן, היו מיליטנטיות יותר. מתח זה בא לידי ביטוי בין היתר בנאומה של שניידרמן באספת הזיכרון בבית האופרה ב-2 באפריל 1911: "הייתי בוגדת בגופות השרופות של אומללות אלו, לו הייתי באה הנה לדבר מילות אחווה וטוב. ניסינו אתכם האנשים הטובים בציבור, ולא נסתייענו... ניסינו אתכם אזרחים, אנו מנסים אתכם כעת שוב - ויש לכם כמה דולרים, אחים ואחיות, לתת כמתנות צדקה לאלמנות השכולות. אך בכל פעם שהעובדים קמים למחות, בדרכם היחידה, כנגד התנאים הבלתי נסבלים - יד החוק החזקה מורשית לרמוס אותנו.... איני יכולה לדבר אחווה אתכם, דם רב מדי נשפך. אני יודעת מניסיוני שעל הפועלות לגאול את עצמן, והדרך היחידה שיוכלו לעשות זאת היא באמצעות תנועה חזקה של מעמד העובדים".
הליגה פעלה גם באופן פעיל לקידום זכות הבחירה לנשים בשיתוף פעולה הדוק עם האגודה הלאומית האמריקאית לזכות בחירה לנשים, בשנים שלפני העברת התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית בשנת 1920. הליגה ראתה בזכות הבחירה דרך להשיג ולקדם שוויון פוליטי וחקיקה המגנה על נשים. בהקשר זה זכורים דבריה של שניידרמן:"מה שהפועלת רוצה הוא לחיות. לא להתקיים בלבד - זכות לחיים כפי שלאישה העשירה יש הזכות לחיים, לשמש, למוזיקה ולאמנות. אין דבר שלעובדת הצנועה אינו מגיע גם כן. לפועלת חייב להיות לחם, אך מגיע לה גם שושנים. עיזרו, נשים עם יתר זכויות, תנו לה את פתק ההצבעה להיאבק בעזרתו".
עם זאת, הליגה לא נתנה אמון במפלגת הנשים הלאומית וגישתה הימנית-אינדיבידואליסטית כלפי שוויון הזכויות לנשים. היא התנגדה נחרצות להצעת התיקון לשוויון זכויות שנוסחה על ידיה בטענה כי היא הייתה מבטלת את חוקי המגן הייחודיים לנשים שהליגה נאבקה קשות להשגתם.
הנהגת הליגה, ובפרט שניידרמן, תמכו ביותר במדיניות הניו-דיל של רוזוולט. היא עמדה גם בקשרים עם האיגוד לחינוך נשים ותעשייה (WEIU) שהעסיק חוקרות כמו לואיז מריון בוסוורת' כדי לחקור את תנאי העבודה של נשים.
ראו גם

ליגת המשתכרות לזכות בחירה
פעילות הליגה בצעדת יום העבודה 1908
הקונגרס הבינלאומי הראשון לנשים עובדות בארגון הליגה, וושינגטון, 28 באוקטובר 1919
סניף ניו יורק של הליגה, 1909. שלישית מימין - רוז שניידרמן.
אלינור רוזוולט עם פעילות הליגה, 1954
מאגי לנה ווקר

| --- | --- |

ווקר, 1913
 לידה:  15 ביולי 1867 ריצ'מונד, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1934 (בגיל 67) ריצ'מונד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Evergreen Cemetery 
 
מגי לינה ווקר (באנגלית: Maggie Lena Walker;‏ 15 ביולי 1864 – 15 בדצמבר 1934) הייתה אשת עסקים, מנהלת בנק, ומורה אמריקאית ממוצא אפרו-אמריקאי. ווקר הייתה האישה הראשונה, והאדם הראשון ממוצא אפרו-אמריקאי, שהקימה סניף בנק וכיהנה כנשיאת הבנק, בארצות הברית, בתקופה בה לא היה אופק תעסוקתי דומה – לא לנשים ולא לבני אדם ממוצא אפרו-אמריקאי. ווקר נחשבת כאחת מהנשים ואחת מבני האדם השחורים שפרצו את תקרת הזכוכית בארצות הברית ולמעשה בעולם המערבי, כשהפכה לאישה הראשונה שהקימה והייתה בעלת בנק בארצות הברית. כישורי היזמות של ווקר שינו את דפוסי הקידום והניוד החברתי, בכך שהראתה את הדרך לאנשים שחורים אחרים ולנשים אחרות.
כמנהיגה חברתית היא הצליחה לשפר משמעותית את אורח החיים עבור אפריקאים אמריקאים ונשים. בהמשך חייה הפכה נכה עקב שיתוק, נאלצה להתנייד באמצעות כיסא גלגלים והיוותה דוגמה גם לאנשים עם מוגבלויות.
ביתה המשוחזר והמרוהט של ווקר בריצ'מונד, וירג'יניה, מוכר כיום כאתר מורשת לאומי, המופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ראשית חייה

ווקר נולדה כמגי לנה דרייפר בריצ'מונד, וירג'יניה, לאקלס קוטברט ואליזבת דרייפר, זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית. אמה הייתה שפחה לשעבר ועוזרת לטבחית באחוזת היל צ'ארלס של אליזבת ואן לוו, שהייתה מרגלת בעיר הבירה של הקונפדרציה של ריצ'מונד באיחוד במלחמה, ואחר כך הייתה מנהלת הדואר של ריצ'מונד. ואביה הביולוגי היה חייל קונפדרציה ממוצא אירי וכתב ב"ניו יורק הראלד", שנהרג במלחמת האזרחים. כשהייתה מגי בת ארבע נישאה אימה לוויליאם מיטשל, אף הוא עבד משוחרר, שהתייחס למגי כבתו.
למעשה, מבחינת צבע עורה, הייתה ווקר בהירת עור באופן יחסי. אביה הביולוגי היה לבן ממוצא אירי, ואימה, שנחשבה "צבעונית" (colored) הייתה מעורבת אף היא, בת לאם שחורה (מעורבת), שפחה אף היא, ולבעל אדמות לבן. למרות זאת, לפי חוקי הגזע האמריקאיים באותה תקופה, בהיותה בת לאם "צבעונית", נחשבה גם ווקר ל"צבעונית", והיחס אליה היה כאל אדם שחור. לפיכך, באותה תקופה, לא היה צפוי לה אופק תעסוקתי או אפשרות לקידום חברתי ממעמד של עוני ונחשלות.
משפחת מיטשל עברה לבית משלהם בסמוך לכנסייה הבפטיסטית השחורה הראשונה באפריקה, שכמו כנסיות שחורות רבות באותה תקופה, הייתה מרכז כלכלי, פוליטי וחברתי עבור הקהילה השחורה המקומית. לאחר מותו בטרם עת של בעלה, תמכה אמה של מגי במשפחתה על ידי עבודה ככובסת. מגי הצעירה למדה בבתי הספר הציבוריים של ריצ'מונד ועזרה לאמה בעבודתה.
מנהיגה ואשת עסקים

כשהייתה ווקר בת ארבע עשרה, הצטרפה למועצה המקומית של המסדר העצמאי של לוק סנט. עמותה חברתית אמריקאית שהוקמה בשנת 1867 בולטימור, מרילנד, וסייעה לחולים ולקשישים. ווקר מילאה תפקידים רבים במסדר, וברבות הימים הגיעה לתפקידי הנהגה. בשנת 1899 נבחרה לתפקיד של ציר לוועידה הדו-שנתית, תפקיד אותו מילאה עד מותה.
במקביל, לפני הקמת הבנק, לימדה במשך מספר שנים בבית ספר לתלמידים שחורים. תלמידים שחורים לא היו רשאים ללמוד בבתי ספר עם תלמידים "לבנים", ורובם כלל לא למדו אלא עבדו מגיל צעיר לפרנסת משפחותיהם.
עם נישואיה נאלצה לפרוש מתפקידה כמורה, מאחר שבתי הספר לא איפשרו לנשים נשואות להמשיך ולעבוד כמורות.
ווקר לא נכנעה להגבלות החברה. בשנת 1902 החלה לפרסם את עיתון הארגון "סנט לוק הראלד", בתחילה עבור ארגון "סנט לוק" בו עבדה. היא הייתה מודעת לאפליה הקשה כלפי אפריקאים אמריקאים, ולכך שלבנים רבים אינם מעוניינים להעסיקם, אלא בעבודות פחותות ערך בשכר זעום, רק בגלל צבע עורם וזהותם. בין השאר, מנעו חוקי ההפרדה הגזעית מאנשים שחורים וצבעונים לקבל שירות במקומות בהם ניתן שירות לאנשים "לבנים". שחורים וצבעוניים כלל לא יכלו להפקיד כספם בבנק, מאחר שלא היו בנקים שהסכימו לקבלם כלקוחות ולתת להם שירות. מגי ווקר עודדה אמריקאים אפריקנים בריצ'מונד לרתום את כוחם הכלכלי על ידי הקמת מוסדות משלהם באמצעות העיתון.
ווקר מיקדה את מאמציה בחשבונאות ומתמטיקה. המאמץ העסקי הראשון שלה היה הקמת חברת ביטוח קהילתית לנשים. משם המשיכה בעשייה היזמית שלה. בשנת 1903 הקימה את בנק החיסכון "סנט לוק פני". ווקר הייתה האישה הראשונה, מכל מוצא, שייסדה בנק בארצות הברית. הבנק היה ייצוג חזק של עזרה עצמית שחורה בדרום, בו נהגה הפרדה בין שחורים וצבעונים לבין לבנים. בנק החיסכון שאותו יסדה משך לא רק מבוגרים. ווקר פעלה כדי לפנות גם לילדים ולבני נוער, שרבים מהם עבדו, על ידי עידודם לחסוך את כספם.
בשנת 1924 התפשט בנק החיסכון "סנט לוק פני" לחלקים אחרים בווירג'יניה וכלל יותר מ־50,000 לקוחות. בזמן שבנקים אחרים קרסו במהלך השפל הגדול, שרד בנק פני סנט לוק. לבסוף התאגד הבנק עם שני בנקים גדולים נוספים ועבר למרכז העיר ריצ'מונד. הוא פועל עד היום.
מורשת

עוד בימי חייה הייתה הכרה במגי ווקר כפורצת דרך. היא קיבלה תואר שני של כבוד מאוניברסיטת וירג'יניה יוניון בשנת 1925.
לכבודה של ווקר נבנו שני בתי ספר. הראשון, בריצ'מונה, וירג'יניה, היה בית ספר תיכון גדול לבנים הצמוד לאוניברסיטת וירג'יניה. בית הספר התיכון על שם מגי ל. ווקר היה אחד משני בתי הספר באזור שנועדו לתלמידים שחורים, בתקופת ההפרדה הגזעית בבתי הספר. בית הספר השני שהוקם לזכרה היה בית הספר התיכון של ארמסטרונג. הוא נסגר ונפתח בשנית בשנת 2001, לאחר שיפוצים, כבית ספר ממלכתי על שם מגי ל. ווקר ללימודים ממשלתיים ובינלאומיים.
בבניין סנט לוק, שבו החלה את דרכה המקצועית, נשמר משרדהשל ווקר כפי שהיה בזמן מותה בשנת 1934. הבניין הוכנס בשנת 1982 למרשם הלאומי למקומות היסטוריים.
שירות הפארקים הלאומי מפעיל את האתר ההיסטורי של מגי ל. ווקר בבית מגוריה לשעבר. בשנת 1978 נקבע הבית כאתר היסטורי לאומי ונפתח כמוזיאון בשנת 1985. באתר נכתב כי הוא "מציין את חייה של אישה אפרו-אמריקאית מתקדמת ומוכשרת. היא השיגה הצלחה בעולם העסקים והפיננסים כאישה הראשונה בארצות הברית אשר שרה וכיהנה כנשיאת בנק, למרות מצוקותיה הרבות. האתר כולל מרכז מבקרים המפרט את חייה ואת קהילת ג'קסון וורד בה התגוררה ועבדה ואת מגוריה שלושים שנה. הבית משוחזר במראה שנות השלושים שלו עם קטעים מקוריים של משפחת ווקר."
ב־15 ביולי 2017 הוצב ברחוב ברוד בריצ'מונד, וירג'יניה, פסל של ווקר, שתוכנן על ידי אנטוניו טוביאס מנדז. פסל הברונזה, שגובהו כעשרה מטרים, מראה תיאור של חייה, כשמשקפיה מוצמדים לדש חולצתה ופנקס שיקים בידה.
משפחה

בשנת 1886, בזמן שעדיין עבדה כמורה בבית ספר, נישאה בריצ'מונד, לארמסטד ווקר ג'וניור (1860–1915), קבלן לבנים. ארמסטד עצמו התפרנס יפה, דבר שאיפשר לה לעזוב את ההוראה כדי לטפל במשפחתה, לעבוד עם המסדר העצמאי של לוק סנט, ובהמשך להיות יזמית ולהקים בנק, דבר שלא היה מובן מאליו באותה תקופה. מגי וארמסטד רכשו בית בשנת 1904. נולדו להם ארבעה ילדים: מרי פולי ווקר (1885–1967), ראסל אקלס טלמדג 'ווקר (1890–1923); ארמסטיד מיטשל ווקר (1893–1894); ו- מלווין דויט ווקר (1897–1935).
ב־20 ביוני 1914, עקב אירוע תאונה מצער, ירה ראסל ווקר, בנה בן ה-24, בשוגג באביו, ארמסטד, לאחר שטעה וסבר שמדובר בפורץ, והרג אותו. ראסל נעצר והואשם ברצח. אחרי חמישה חודשים במעצר הוכרז כחף מפשע. אובדן בעלה והמלחמה על חפות בנה, הותירו את חותמם. ווקר עזבה את עבודתה והתמקדה לטפל בביתה. הבן ראסל מעולם לא התאושש מהאירוע ואחרי שמונה שנים שבהן נלחם בדיכאון ואלכוהוליזם, נפטר ב־23 בנובמבר 1923.
לאחר מחלה בשנת 1928 נאלצה ווקר להשתמש בכיסא גלגלים. אף על פי שהייתה מוגבלת בתנועה, נותרה ווקר מנהיגה בקהילה האפרו-אמריקאית בריצ'מונד. ב־15 בדצמבר 1934 נפטרה מסיבוכים עקב סוכרת, והיא רק בת 67. תקרות הזכוכית אותן פרצה, הן כאישה והן כאדם צבעוני בארצות הברית באותה תקופה, נותרו עד היום, כהישג פורץ דרך, לא רק עבורה אלא עבור האוכלוסיות המוחלשות אותן ייצגה, והיא מהווה מודל לרבים. ביתה של ווקר בריצ'מונד הוגדר כאתר היסטורי לאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים.