stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלוצקי ודומינגז
חיים אישיים

הראל סלוצקי נשוי לנעמה מישר ואב לחמישה. הוא מתגורר בהרחבה של קיבוץ דגניה ב'. עופר דומינגז נשוי ללילך ואב לשלושה. הוא מתגורר בהוד השרון.
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, ‏רדיו תל-אביב מחליף את סלוצקי ודומינגז, באתר גלובס, 11 במאי 2014
↑  דוד אברהם‏, שני מגישים, תשע נשמות, באתר וואלה, 9 ביוני 2014
↑  אלכסנדר כץ, סלוצקי ודומינגז מצטרפים לרצועה חדשה ברשת ב': גם אמילי עמרוסי ואמילי מואטי שם, באתר אייס, 6 ביוני 2016
↑  ליטל דוברוביצקי, פיצוי של 500 אלף שקל לכרמלה מנשה: תוכנית סאטירה גרמה לה להטרדה מינית, באתר כלכליסט, 22 ביולי 2024;
ת"א 34583-08-21 כרמלה מנשה נ' רדיו הצפון החזקות בע"מ ואח', ניתן ב-22 ביולי 2024
בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן

| --- | --- |

הכניסה לבית היתומות ויינגרטן
 מידע כללי
 סוג:  בית יתומים 
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°47′21″N 35°11′43″E﻿ / ﻿31.78910324101°N 35.19516973714°E﻿ / 31.78910324101; 35.19516973714
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן(למפת ירושלים רגילה) בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן(למפת הרי ירושלים רגילה) בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן
 
בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן (מוכר גם בשם בית היתומות הכללי - ירושלים, או בית היתומות הכללי), הוא בית יתומים חרדי לבנות בירושלים שנוסד על ידי הרב דוד וינגרטן והמנוהל על ידי משפחת וינגרטן לדורותיה. עם התרחבותו עבר בית היתומות מספר מקומות בעיר, מראשיתו במאה שערים ועד מיקומו הנוכחי בשכונת קריית משה על גבול גבעת שאול.
הצלם הירושלמי צדוק בסן תיעד את פעילויות בית היתומות ואת היתומות עצמן בין השנים 1902-1934 בצילומים רבים.
היסטוריה > רקע

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר חלק ניכר מתושבי ירושלים סבלו מעוני, החולי והתמותה ממחלות היו נפוצים ומספר האלמנות והמשפחות מרובות הילדים היה רב, כבר פעלו כמה בתי יתומים בעיר. אולם אלו התקיימו בדוחק ולכן, למרות הצורך, לא הוקם בית יתומות בעיר. בשנת 1903 ניסה יעקב אהרן לאפינער לגייס כספים להקמת בית יתומות בירושלים.
היסטוריה > שנים ראשונות

באפריל 1904 פורסם בחבצלת:
”זה חדשים אחדים שנוסד בעירנו מוסד חדש, אשר נוסד רק מפני שהקהל הירושלמי ראה את נחיצותו, מפני שעדות העבריות הירושלמיות דרשו אותו, והיא — בית אוסף ומחסה יתומות עניות, גם חנוך ולמוד לבנות ישראל העניות. ... ובשבועות האחרונים הובאו לפני גבאי המוסר הזה יותר מארבעים יתומות עוד, שהן במצב מר ואיום מאד, אפס כי לעת עתה אין בכח הגבאים לקבלן מפני דלת ההכנסה, ומצפים לרחמי אחינו הנדיבים שבחו"ל שעל ידם יוכלו הגבאים להביא את המוסד להשתלמותו ולמטרתו”
על הקמת בית היתומים מסופר שהרב דוד וינגרטן שמע קולה של ילדה יתומה בוכה והחליט להביאה לביתו במאה שערים. אשתו, מרים יהודית, הסכימה לטפל בה והזוג החל לאסוף אליו יתומות נוספות מתוך חמלה וחסד. בשנת 1902 הזוג קלט את שתי הבנות הראשונות למעונם. בשנה לאחר מכן כבר אכלסו עשר בנות בדירה שכורה. על פי גרסה אחרת, המייסד היה אהרן איטינגר ווינגרטן סייע לו
באוגוסט 1905 התפרסם בהצפירה:
”וזה כבר כחצי שנה אשר עומד בית היתומות ממלא את תפקידו באפן היותר טוב, כי בו נאספו הרבה יתומות ומוצאות שם די מחיתן וכלכלתן הלבשה והנעלה, למוד תורה ומלאכה. הדבר המצין את המוסד הזה הוא כי כמעט כל כלכלתו נמצאת מהנדבות של בני העיר בעצמה ולא כנהוג בכל המוסדות להפיץ מכתבים לרבבות אצל אחינו בחו"ל, ורק הכנסה קטנה ומעטה תבוא לו מחוץ לארץ”
עניין זה נשתנה במהרה וגם בית היתומות שלח שליחים ברחבי העולם היהודי לקיבוץ נדבות לאחזקתו.
בתחילת 1907 כבר היו בירושלים שני בתי יתומות, האחד של היישוב הישן שקלט המוני בנות, 40 ביוני 1907, והשני, בית היתומות של חברת עזרה שקלט מספר מוגבל של בנות והשקיע יותר בהכשרתן. מנהלי המוסד היו דוד וינגרטן ואהרן זליג אטינגר.
המוסד הוכר רשמית על ידי השלטון העות'מאני ומורים שעבדו בו היו פטורים מגיוס. כמו כן, קיבל המוסד רשות לקיים הגרלות לצורך גיוס כספים.
בסוף שנת 1909, בקשה אשתו של ריצ'רד גוטהייל לסייע לבית היתומות. בביקור במקום הזדעזעה מהתנאים, וכך מתוארים הדברים בעיתונו של אליעזר בן-יהודה:
”לא-נקיון נורא. כל הבנות, כשמנים נפש, רוחצות בקערה אחת, כלן מתנגבות במנגבת אחת; השמלות, הלבנים משלכים על הארץ, לא ניקיון של גופן, בפרט של ראשן עובר כל גבול, ומלבד זה, הן כלן באות לידי שעמום אמיתי מבטלה, מאין להן מה לעשות”
גברת גוטהייל הציעה לסייע כספית למוסד כדי לנקותו ולקנות מגבות וכלים אישיים לכל אחת מהבנות וכן בקשה שילמדו את הבנות עברית, כתיבה, חשבון וכלכלת בית. כן בקשה גוטהייל למנות ועד נשים המקובלות על מנהלי המוסד להשגחה על התנאים במקום. האחראים הסכימו לכל התנאים, אולם הסכמות לא הושגו מאחר שהם סירבו לדרישתה של גוטהייל לפיקוח של רואי חשבון על חשבונותיהם. אך למרות שלא הגיעו להסכמות, אנשי בית היתומות מינו ועד נשים לפיקוח על המוסד שכלל את אשתו של יוסף מיוחס, והכניסו מורים ללמד אותן. הם גם דאגו לנקיון והכניסו מנהלת. במרץ 1911 קיימו מכירה של פירות עבודתן של הילדות.
בשנת 1911 היו בבית היתומות כ-75 יתומות. היתומות לא נשלחו מתוך עיקרון לבתי ספר אלא למדו במקום קריאה וכתיבה בעברית, מעט חשבון, היסטוריה וידיעת הארץ. כן לימדו את הבנות תפירה. בית היתומות היה אחד מ-13 מוסדות מרכזיים בירושלים שעסק באיסוף כספים בארצות הברית.
בסיכום של מוסדות ירושלים בסוף 1917 תיאר את בית היתומות:
”נוסד בשנת תרס"ב ומספר החניכות קרוב למאה ועשרים. היתומות מקבלות מלבד כלכלה והלבשה גם חנוך דתי ומתרגלים במלאכת יד. התקציב הוא קרוב לששים אלף פרנק”
הבניינים בהם פעל בית היתומות > במאה שערים

הדירה השכורה שהיה המעון הראשון של בית היתומות, הייתה דירה בעלת שני חדרים, בבית ברחוב מאה שערים 65. מאוחר יותר נשכר הבית כולו, ובכל עשרת חדריו שוכנו כחמישים יתומות.
הבניינים בהם פעל בית היתומות > ברחוב אתיופיה

בשנת 1910 עבר בית היתומות לבניין בית הקיסרית טאיתו, שבחצר הכנסייה האתיופית ברחוב אתיופיה. בניין זה, ששימש את בית הספר בצלאל בין השנים 1906-1908, אכלס כבר כשמונים יתומות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הבניין ניזוק מהפגזות וכמה יתומות נפצעו. לאחר המלחמה גבר הצורך בסיוע ליתומות חדשות והוחלט להקים בניין חדש שלשמו רכש וינגרטן אדמות ליד שכונת קריית משה בעיר. אבן הפינה לבניין החדש הונחה באוגוסט 1928 אך כתוצאה ממחסור בכספים עקב הפעילות השוטפת ותשלומי המשכורות לעובדים, שבקושי הספיקו, נאלץ וינגרטן למכור חלק מהאדמות ולהעביר את בית היתומות למקום אחר.
הבניינים בהם פעל בית היתומות > בבית הספר אליאנס

בשנת 1930 שכר וינגרטן את בניין בית הספר אליאנס "תורה ומלאכה" של חברת כל ישראל חברים ברחוב יפו, מזרחית לרחוב כי"ח וצפונית לרחוב אגריפס. הכניסה לבית היתומות הייתה מרחוב אגריפס 40. בית היתומות קיבל אליו בנות מכל עדות ישראל, כולל בנות ממוצא אשכנזי, ספרדי, בוכרי, מרוקאי, פרסי, גרוזיני וסורי. מכאן נובע שמו "בית היתומות הכללי", בניגוד לבתי יתומים ויתומות אחרים אשר סווגו לפי עדות, כמו בית היתומים הספרדי הסמוך. בבניין זה שהו כמאתיים יתומות. עם מותו של הרב דוד וינגרטן בשנת 1941 עבר ניהול בית היתומות לידי בנו, הרב אהרון יוסף וינגרטן. בית היתומות התקיים במקום זה עד שנת 1956. בתקופה זו קלט אליו הארגון בנות שהתייתמו עקב המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. עם העליות לארץ וגידול האוכלוסייה כך גדל גם מספר היתומות שביקשו מחסה.
בניין זה, שבו שהה בית היתומות 26 שנים, נבנה בשנת 1880 ונהרס בתחילת שנות ה-70 על ידי חברת "כלל", שהקימה במקומו את מרכז כלל, חרף המחאה שקראה לשמר את הבניין ההיסטורי. כל שנותר מהבניין הוא שער הכניסה הראשית לבניין ההיסטורי מרחוב יפו, שהועתק ממקומו המקורי וניצב היום סמוך למרכז כלל בהמשך הרחוב.
הבניינים בהם פעל בית היתומות > בקריית משה

ביולי 1956 נחנך הבניין החדש עבור בית היתומות, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, ברחוב בן ציון, על יד קריית משה, במקום שיועד לו עוד בשנת 1928. לצורך מימוש תוכנית זו רכש הרב יחיאל פישל וינגרטן, בנו של הרב אהרון יוסף, חלק מהאדמות שמכר בזמנו סבו המייסד. האדריכל אלתר-דוד ברנשטיין שפיקח על הבנייה, השלימה לאחר מותו של קאופמן.
בשנת 1963 נפתח האגף החדש לבנות העל-יסודי בסמינרים ובבתי הספר המקצועיים, ובשנת 1968 נפתח אגף נוסף לשיכון בוגרות המוסד.
הרב יחיאל פישל וינגרטן ניהל את בית היתומות משנת 1975, בעזרת בנו, הרב דוד וינגרטן.
ביוני 1982 נרשם בית היתומות כעמותה בישראל. ושמו הרשמי כיום הוא "בית היתומות הכללי ירושלים", אך הוא ידוע גם בשם "בית היתומות הכללי ע"ש וינגרטן". הוא פועל כפנימייה חרדית לבנות יתומות ולבנות ממשפחות מצוקה, לצד פעילות ארגון הנוער בנות בתיה.
מטרת העמותה כפי שהיא מנוסחת באתר גיידסטאר היא: "להחזיק ולנהל מעון היתומות הידוע בשם בית היתומות הכללי בירושלים לספק את צרכייהם הרוחניים וחומריים של היתומות ולחנכן ברוח הדת."
בשכונה, בסמוך למוסד, קיימת כיכר וינגרטן הקרויה על שם מייסד בית היתומות.
תיעוד בית היתומות > צילומיו של צדוק בסן

אחד המתעדים החשובים ביותר של בית היתומות הוא הצלם הירושלמי החרדי צדוק בסן, שצילם בין היתר ישיבות וכוללים, רבנים חשובים ומוסדות ציבוריים, צילם בעיקר את הפעילויות והיתומות של בית היתומות הכללי במשך 32 שנים, מהקמת בית היתומות בשנת 1902 ועד שנת 1934. התמונות נועדו למטרת גיוס תרומות לארגון. בסן תיעד את היתומות בחדריהן ובפיעלויות שונות כמו בשיעורים, בחדר האוכל, בטיולים, באירועים ועוד. התמונות גם מתעדות את הבניינים בהם פעל בית היתומות, במאה שערים, ברחוב האתיופים ובבניין בית הספר אליאנס. בסן הפסיק לתעד את פעילות בית היתומות בשנת 1934 מכיוון שהוא לא הסתגל למעבר מצילומים על תשלילי זכוכיות (לוחיות נגטיב מזכוכית) לסרט צילום מצלולואיד שחל בתקופה זו. בסן נפטר כחודשיים לפני שבית היתומות נחנך במשכנו החדש על יד קריית משה, ב-1956.
בין התאריכים 24 בספטמבר ל-13 בנובמבר 2005 התקיימה תערוכת הצילומים של בסן בבית האמנים בירושלים. התערוכה, שאותה אצר גיא רז, נקראה "צדוק בסן - יתומות". עם תחילת התערוכה יצא לאור קטלוג שאותו ערך האוצר.
תיעוד בית היתומות > סרטה של סיון ארבל

תיעוד נוסף לבית היתומות הוא הסרט התיעודי "יום ולילה" שבוים על ידי סיון ארבל בשנת 2005. הסרט מתעד את סיפורה של אישה שהתחנכה בבית היתומות בילדותה ומציג את הווי החיים בפנימיה. הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 2005 בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב.
פזמון

ישראל טלר כתב עבור בית היתומות שיר שהושר על ידי הבנות לכבוד ביקורו של החכם באשי, חיים נחום אפנדי.
|  | שירו של ישראל טלר |  |
| --- | --- | --- |
| א) יתומות קטנות ורכות בחסר כל נשארנו  אין הורים אין גואלים  כאריה ננערנו | ד) וייסדו בית היתומות עם כל המחסורים  הננו עתה מאשרות  עם הורים מורים | ז) עד עולם יבורכו המיסדים הנדיבים  המנהלים והתומכים  עם כל המטיבים. |
| ב) עזובות לכל פגע באין עלינו מרחם  אין מתעורר לנו  אין מליץ אין מנחם | ה) על ידם יצאנו מצרה לרווחה  הכל נתון לנו  חדלה כל אנחה | ח) ואלוקים ממרומים יופיע על עצתם  ותהי תמיד ידם  בכל לבם ותאותם |
| ג) והנה קמו לנו אנשים נדיבי לב  ראו מצבנו  ויחושו הכאב | ו) אמנם יתומות אנו אך לא נעזבות  מתכלכלות אנו פה  והננו כמו בבית אבות | ט) ובכל אשר יפנו יעשו אך תושיה  צדקתם תהי לעד  ברוכה ופוריה |
לקריאה נוספת

יהושע בן-אריה, "ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט, שכונות, בתים, אנשים." כרך שני. הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2011.
משה יעקב וינגרטן, "איש חסד בירושלים: מסכת חייו של אבי היתומות רבי דוד וינגרטן ז"ל." מכון יד דוד, ירושלים, תשל"ט 1979.
צדוק בסן, "יתומות: בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן, ירושלים, תצלומים, 1934-1902." אוצר התערוכה ועורך הקטלוג: גיא רז. בית האמנים, ירושלים, ומוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, 2005.
חגית שרויטמן, כרמי שלי: יובל שנים בבית חם בירושלים, ירושלים, תשנ"ח (הספר בקטלוג ULI)
יהושע וינגרטן, יתומות של אבא : המהפך של רבי יחיאל פישל וינגרטן, 'אביהן של יתומות'. ירושלים תשפ"ד.
הערות שוליים

↑  אל המתנדבים בעם, חבצלת, 21 בדצמבר 1903
↑  ירושלם, חבצלת, 9 באפריל 1905
1 2  בבית היתומות הכללי, החרות, 8 במרץ 1911
↑  ירושלים, כ"ח תמוז, הצפירה, 17 באוגוסט 1905
↑  בית מחסה יתומות הכללי בירושלים, המצפה, 19 במרץ 1909
↑  מכתב מארץ ישראל, המצפה, 15 בפברואר 1907
↑  ירושלם, חבצלת, 28 ביוני 1907
↑  עוד הישוב הישן וחחדש, השקפה, 28 במאי 1907
מכתבים להעורך, השקפה, 14 ביוני 1907
↑  השוו: השר יעקב שיף בירושלם, השקפה, 4 במרץ 1908 ל-ירושלם, חבצלת, 6 במרץ 1908
↑  השבוע, השקפה, 11 בספטמבר 1908
↑  במשרד ההשכלה, החרות, 29 ביוני 1910
↑  הגברת גותיהיל והיתומות, הצבי, 13 באפריל 1910
↑  בית מחסה ליתומות, הצבי, 6 במרץ 1911
↑  הזמנה, החרות, 1 במרץ 1911
↑  בתי היתומות, הצבי, 7 במרץ 1911
↑  בבית היתומות הכללי, החרות, 25 בנובמבר 1910
↑  המוסדות ומשולחיהם, הצבי, 12 בנובמבר 1911
↑  ירושלים ט, כח, העברי, 21 בדצמבר 1917
↑  ששים שנות מעש של בית היתומות הכללי, הצופה, 17 בינואר 1964
"בית היתומות" צועד עם הזמן, הצופה, 22 בספטמבר 1968
↑  משה יעקב וינגרטן, איש חסד בירושלים: מסכת חייו של אבי היתומות רבי דוד וינגרטן ז"ל מכון יד דוד, ירושלים, תשל"ט 1979, עמודים 175-176
↑  בית היתומות הכללי, החרות, 25 בפברואר 1910
↑  שבתי זכריה, מרכז ההשכלה הירושלמי - שכונת החבשים וסביבתה בעבר, הוצאת ששר, ירושלים 1996. עמוד 78
↑  דוד רפ, ילדות מבית טוב, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2005
↑  "בית היתומות הכללי ירושלים", באתר גיידסטאר
↑  משה יעקב וינגרטן, איש חסד בירושלים: מסכת חייו של אבי היתומות רבי דוד וינגרטן ז"ל מכון יד דוד, ירושלים, תשל"ט 1979, עמוד 351
↑  "ירושלים בעיני צלמיה", באתר הארכיון הציוני המרכזי
↑  "צדוק בסן – יתומות", באתר בית האמנים בירושלים
↑  "יום ולילה", באתר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
↑  מרב יודילוביץ', דוקאביב: "יום ולילה" זכה, באתר ynet, 12 באפריל 2005
↑  "יום ולילה", באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  מכתבים להמערכת, החרות, 27 ביוני 1910
↑  בבית מחסה ליתומות, החרות, 22 ביוני 1910
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258660705171 
חגיגות החנוכה בבית היתומות, בצילום של צדוק בסן
צבי קלארק

| צבי קלארק |
| --- | --- |
 איור של זכר ונקבה מתוך "ספר האנטילופות", 1894.
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צבאיים
שבט:: אנטילופות ערבה
סוג:: צבי קלארק
מין:: צבי קלארק
שם מדעי
 Ammodorcas clarkei ‏תומאס, 1891
תחום תפוצה


צבי קלארק (שם מדעי: Ammodorcas clarkii; מכונה גם דיבאטאג) הוא סוג של אנטילופת-צבי בינונית בתת-משפחת הצבאיים האנדמי לקרן אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר לראשונה בשנת 1894 על ידי חוקר הטבע האנגלי תומאס אלנגרין. מבחינה חיצונית הוא נראה כשילוב של הסוג צבי ג'ירפי והסוג צבי בשל הדמיון שלו לשניהם. מבחינה גנטית הוא קרוב יותר דווקא לסוג דלגן ולאחר מכן לצבי הג'ירפי.
השם המדעי שלו נגזר מיוונית כדלהלן: "Ammo" = חול, "dorcas" = צבי, מתייחס לבית גידולו החולי והצחיח. "clarkii" - על שם מגלהו החוקר קלארק. הכינוי "דיבאטאג" פירושו בסומלית "זנב זקוף" (דאב = זנב, טאג = זקוף), ומתייחס לכך שבזמן מנוסה צביי קלארק מניפים את זנבם למעלה. בדומה לרוב פרסתני קרן אפריקה כדוגמת: צבי ספיקי, צבי סומרינג, קודו זוטר ואנטילופת ביירה, האוכלוסייה של צביי קלארק יורדת בהדרגה בתחומי תפוצתו בשל ציד ואובדן בית גידול מוגבר.
תיאור

צבי קלארק מתאפיין בזוג קרניים ספירליות וגדולות יחסית, והצורה שלהם מזכירה קצת בומרנג, קשת או סהר: הקרן צומחת לכיוון מעלה ואחורה באלכסון, ומתעגלת וחוזרת כלפי קדימה בחדות (">"), כשהעיקול וכיוון הצמיחה עלולים להשתנות בין הפרטים. אנטילופה אחרת שגם לה מבנה קרניים דומה היא צבי סוף ההרים. מיקום הקרניים במרכז המצח סמוך לעיניים, ובאופן כללי המרחק בין קרן לחברתה די זהה בין הבסיס לקצוות. הקרן עבה בעיקר באזור התחתון, והיא הופכת בהדרגה לדקה ביותר עד שמסתיימת בשפיץ חד; עם זאת בהשוואה לאנטילופות כגון הבובאל, והקודו קרני צבי קלארק נחשבות לדקות מאוד. מהבסיס ועד אמצע הקרן ישנם כ-8 טבעות גדולות ובולטות, והחלק העליון שנשאר חלק תופס בדרך כלל כשליש מהקרן. צבע הקרניים כחלחל, אפרפר או חלודה, והקצוות מתכהות עד לצבע שחור. היחידים שצומחים להם קרניים הם הזכרים, וזהו ההבדל העיקרי והנוח לזהוי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של צביי קלארק חלקה ומבריקה, ומורכבת משערות קצרות ודלילות כיאה לבעל חיים השוכן באזורים צחיחים. צבע הפרווה משתנה בין צהבהב בהיר, לחום אפרפר כסוף ולרוב חולי. החלק התחתון של הגוף הכולל את החלק העליון של הרגליים והמותניים נוטה לצהבהב בהיר, בעוד שהחלק התחתון של הרגליים לכתמתם בהיר. הגחון המפשעה ופנים הרגליים בצבע לבן קרמי. בצד החיצוני של הרגליים הקדמיות יש כתמים דקים בצבע חום שוקולד כהה. הזנב של צבי קלארק דק ושעיר לכל אורכו כזנב הצבי ה"אמיתי" וצבעו שחור, אך הוא גלילי מעט וארוך ביותר מכל מיני תת-משפחת הצבאיים.
צבע ראשו של צבי קלארק משתנה בין צהבהב וחולי בלחיים ובעורף, לבין כתם גדול על הפנים בצבע אדמדם בהיר עד כהה המשתרע מהמצח ועד לחוטם בדומה לצבי אדום חזית. סימוני הפנים שלו דומים מאוד ל"צבאים אמיתיים": סביב כל עין יש כמעט עיגול לבן שלם שמזכיר "משקפיים", והוא ממשיך בפס לבן עבה וארוך עד לאזור החוטם; לעיתים הפס יתחבר עם הכתם הלבן שמקיף את האף, השפתיים והלוע. מאזור בלוטות הריח שמתחת לעיניים ועד לחוטם במקביל לפס הלבן, ישנו פס כהה יחסית בצבע חום בהיר עד חום שוקולד שלעיתים מתחבר באף עם הכתם האדמדם שבפנים. צבע האוזניים מתחלק בין אדמדם\צהבהב בצד האחורי, לבנבן ושחרחר בצד הקדמי.
סימן ההיכר של צבי זה הוא צוואר דק וארוך מן הרגיל - כמעט כשל הצבי הג'ירפי, ורגליים דקות וארוכות ביותר. גם גופו וזנבו ארוכים ודקים, וראשו קטן בהשוואה לגופו ומזכיר במקצת את ראשה של האימפלה. יש לו עיניים גדולות ושחורות, ולהם בלוטות ריח צמודות. הנחיריים שלו דקים ומחורצים, שפתיו עגלגלות ומזכירות את אלו של הגמל, ואוזניו גדולות, ארוכות, וצרות. הלסת הפה והשיניים קטנים מאוד. הפרסות שלו קטנות וחדות. מלבד הקרניים אין כל כך הבדל בולט בין הזכרים לנקבות, כשהזכרים עלולים להיות גדולים וכהים במקצת משל הנקבות.
| --- | --- |
גובה הכתפיים: 88-80 ס"מ
אורך ראש וגוף: 168-152 ס"מ
אורך קרני הזכר: 25-15 ס"מ
אורך הזנב: 36-30 ס"מ
משקל: 35-22 ק"ג
צבי ג'ירפי

הצבי הג'ירפי (Litocranlus walleri) המכונה גם ג'ארנוק, בעל דמיון יוצא מן הכלל לצבי קלארק הן בצבעי פרוותו, הן צווארו הארוך ומבנה גופו, ואפילו תחומי מחייתו של צבי קלארק מובלעים באלו של הצבי ג'ירפי - עם חפיפה בכל חלקי התפוצה. אף על פי שבמבט שטחי הם זהים לחלוטין, עדיין ניתן להבדיל ביניהם בקלות על ידי מספר מאפיינים: 1) קרניים: קרני הצבי הג'ירפי צומחות לכיוון מעלה בצורת נבל, והן גדולות וארוכות יותר. 2) צבעי פרווה: לצבי הג'ירפי יש כתם גדול ובולט בצבע אדמדם לאורך הגב, וכתמים לבנים בצידי החזה. 3) סימוני פנים: לצבי הג'ירפי יש משקפיים גדולים ובולטים סביב העיניים, לעומת הפסים הלבנים והחומים של צבי קלארק שנמשכים מהעיניים עד לאף. 4) זנב: זנבו של הצבי הג'ירפי מסתיים בציצת שיער עגלגלה וכהה - כששאר הזנב בצבע בהיר, לעומת הזנב הגלילי והשעיר של צבי קלארק שכהה לכל אורכו. זכרי הצבי הג'ירפי גבוהים בכ-12 ס"מ מזכרי צבי קלארק, בעוד שהנקבות זהות כמעט לגמרי במידות הגוף. תפוצתו של הצבי הג'ירפי גדולה יותר כדלקמן.
תפוצה, אקולוגיה ומחזור חיים

צבי קלארק אנדמי למזרח קרן אפריקה. תפוצתו כיום משתרעת על מזרח אתיופיה (מדינת סומאלי), ומערב סומליה (מחוזות: גלגודוד, חיראן, ומודוג; בעבר גם בשבלה-דאקסה עילית ובבאקול, וכן בנוגאל שבפונטלנד, וסול, טוגדייר, ובוגו גאלבייד בסומלילנד). הצבי הג'ירפי לעומתו נפוץ גם כיום הרבה יותר, כמעט בכל חלקי סומליה, חלקים גדולים ממזרח אתיופיה, ג'יבוטי, קניה וטנזניה.
בית הגידול של צבי זה הוא בעיקר אזורים צחיחים למחצה המאפיינים את קרן אפריקה כדוגמת סוואנת-שיחים דוקרנית בגובה בינוני, חורשים דלילים, סבך של עצי סנה, ומישורים עם פסיפס של שיחים וכרי דשא. אזורים אלה מתאפיינים באדמת ברזל אדום עם תילי טרמיטים רבים. הוא נמנע מאזורים סלעיים, או צמחייה סבוכה ביותר. צביים אלו נמצאים בגבהים של 200 עד 1,200 מטר מעל פי הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 40-20 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 ל-250 מ"מ לשנה.
צביי קלארק הם בעלי חיים יומיים, עם שיא פעילות בשעות הבוקר והערב הקרירות והשקטות, ומנוחה במקום מוסתר בשעות הצהריים החמות. הם בעלי חיים ביישנים וזהירים מאוד, וכמעט ולא ניתן להפתיעם. כאשר הצבי מבחין בסכנה מרחוק הוא נוקט במהלך האופייני דווקא לאנטילופות הסבך - כניסה בזריזות לצמחייה עבותה של שיחים ועצים, והוא עומד על מקומו במשך זמן רב ללא ניע ומסתייע בצווארו הארוך על מנת לצפות בסכנה ממקום בטוח. הצוואר והרגליים הארוכים והדקים מותאמים במיוחד לסבך של צמחייה מחוספסת, והם הופכים אותו לבלתי נראה. אם למרות זאת הוא זוהה על ידי הטורף או שהלה מתקרב למקומו יתר על המידה, הצבי פותח בריצה עם צוואר מקושת וזנב זקוף כמו "שרביט". אופן ההילוך של צבי הקלארק הוא ריצה או הליכה מתנודדת לצדדים כשהוא דוהר רק לעיתים רחוקות, וכל יד ורגל נעות במקביל בדומה לג'ירף.
הטורפים העיקריים של צביי קלארק הם אריה, נמר, ברדלס, צבוע נקוד, צבוע מפוספס וזאב טלוא. עופרים עלולים להיטרף גם על ידי קרקלים, סרוואלים, תנים ופיתונים.
תזונתו של צבי קלארק מבוססת על שיחים, עשבי תיבול ועלים, ובמידת האפשר גם על עשבים טריים הנפוצים במידה מועטת לאחר הגשמים המועטים. צווארו הארוך עוזר לו ללקט מזון מצמחייה גבוהה, אולם כאשר היא עדיין נמצאת מחוץ להישג ידו הוא נעמד על רגליו האחוריות שמקנות לו יחד עם הצוואר והגוף גובה של 2 מטר ומעלה; בתנוחה זאת הוא משעין את רגליו הקדמיות על העץ - מה שמעניק לו עמדה יציבה. צבי זה זקוק לשתיית מים בכמויות קטנות, ואת מרבית הלחות הנדרשת לו הוא מקבל מהצמחייה.
צבי קלארק פעיל בעיקר בבדידות או בזוגות, ולעיתים קרובות גם בקבוצות משפחתיות קטנות של 9-3 פרטים. הזכרים הבוגרים טריטוריאליים, ומסמנים את שטחם בערימות של צואה ושתן או על ידי שפשוף בלוטות הריח שמתחת לעיניים בצמחייה. הזכרים מסיירים בשטחם מדי יום, ומגרשים כל זכר שיפלוש לטריטוריה שלהם. גם הנקבות נוהגות לעיתים לסמן את שטחם בבלוטות ריח. למרות שיש לזכרים קרניים, בקרבות הם נמצאות בשימוש מועט יחסית בשל השבריריות שלהם. בתחילת הלחימה הזכרים תוחבים את ראשם וצווארם בין הרגליים, ואז דוחפים בכל הכוח כדי לנסות להפיל את משקל גופם על היריב.
ההריון נמשך 7-6 חודשים (כ-240 ימים) כשלאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל בחודשי אוקטובר ונובמבר. העופר שוכב מוסתר בצמחייה הסבוכה במשך שבועיים, ולאחר מכן מצטרף לאימו. העופר נגמל ככל הנראה בגיל 6 חודשים, ומגיע לבגרות בסביבות 18-12 חודשים.
תוחלת החיים של צבי קלארק 12-10 שנים.
איומים ושימור

צבי קלארק מסווג על ידי IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ירידה משמעותית במספריו המוערכת בכ-30% מהאוכלוסייה על פני תקופה של 21 שנים (2006-1985). מקורה של הירידה הכללית במגוון איומים אנושיים וטבעיים, כשהעיקריים שבהם הם ציד ואובדן בית גידול, וסכסוכים צבאיים בלתי פוסקים באזורים רבים בסומליה. איומים נוספים כוללים תחרות עם בעלי חיים, הפרעה אנושית, שריפת עצים ושיחים בלתי מבוקרת לצורכי יצוא המוני של פחם למדינות המפרץ, ובצורות הנפוצות באזורי הסאהל. המספרים אמנם גבוהים מספיק כדי להיכלל בקטגוריה זאת, אך עשויים להיות קרובים מאוד לקריטריונים של סכנת הכחדה (EN). באתיופיה הוא נעלם מחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו באוגדן, אך כיום האוכלוסיות הקטנות שנשארו מוגנות יחסית על ידי השלטונות לעומת הגורל של האוכלוסיות העיקריות בסומליה. הערנות המוגברת של צבי הקלארק כמו גם יכולת ההסוואה שלו גורמת לציד להשפיע עליו בצורה מועטה, ומאפשרת לו לשרוד בעשרות כיסים קטנים עם מספרים משמעותיים. הילידים המקומיים בסומליה טוענים שזה אף כמעט בלתי אפשרי לצוד צביי קלארק במכוון, למרות שבשרו הטעים ממריץ אנשים רבים לצודו. אין כיום פעולות שימור ספציפיות להצלת צבי זה, והוא אף אינו מצוי באזורים מוגנים כלל, כך שעתידו בטבע לוט בערפל.
אומדן האוכלוסייה העולמית לצבי קלארק אינו ברור דיו בשל המצב הפוליטי הרעוע, וככל הנראה בסביבות 7,000-4,000 פרטים.
הערות שוליים

↑  צבי קלארק באתר הרשימה האדומה של IUCN
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
נוף אופייני לבית גידולו של צבי קלארק בסומליה.
צבי ג'ירפי אוכל מענפי עץ. צבי קלארק דומה מאוד במבנה גופו ובאקולוגיה שלו לצבי הג'ירפי, וכמוהו גם הוא נוהג לעמוד על רגליו ולהשתמש בצווארו הארוך על מנת להגיע לענפי העצים.
קבוצת סינופק

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים) 
 חברת אם:  הוועדה לפיקוח וניהול נכסים בבעלות המדינה של מועצת המדינה 
 מיקום המטה:  רובע צ'אויאנג 
 ענפי תעשייה:  זיקוק נפט, התעשייה הפטרוכימית 
  
 www.sinopecgroup.com
 
החברה הפטרוכימית לסין (בסינית: 中国石油化工集团公司) או קבוצת סינופק היא החברה הגדולה ביותר בעולם בתחום זיקוק הנפט, הגז והפטרוכימיה.
היא מנוהלת על ידי הנציבות הפיקוח והמנהל על נכסים (בסינית: 国务院国有资产监督管理委员会) עבור מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין. 
המטה הראשי של החברה שוכן בבייג'ינג, ואל מול משרדיה שוכן המטה הראשי של חברת הנפט המתחרה "CNOOC", שנמצאת גם היא בבעלות ממשלתית סינית.
החברה הפטרוכימית דורגה בשנת 2019 במקום השני בדירוג החברות של כתב העת פורצ'ן, עם הכנסות של יותר מ -414 מיליארד דולר. מה שהופך אותה לחברה השנייה בגודלה בעולם מבחינת הכנסות.
חברות בת

חברת הבת העיקרית של החברה היא תאגיד הדלק והכימיקלים של סין אשר מוכרת בשם המקוצר סינופק, ונסחרת באופן דואלי בבורסה לניירות ערך בשנגחאי ובבורסה לניירות ערך בהונג קונג.
הערות שוליים

↑  "Archived copy". ארכיון מ-2019-05-18. נבדק ב-2019-02-14. {{cite web}}:  (עזרה)