stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיפות בריטים על ידי האצ"ל
חטיפת הקצינים הבריטים

ב-13 ביוני 1946 דן בית הדין הצבאי את לוחמי האצ"ל יוסף שמחון ומיכאל אשבל, למוות בתלייה. הם נתפסו לאחר שנפצעו בהתקפת אצ"ל על מחנה סרפנד לשם החרמת נשק.
בצהרי 18 ביוני 1946 פרצה חוליית לוחמי אצ"ל למלון "הירקון" בתל אביב שם שוכנו קצינים בריטים והיה להם מועדון. תוך זמן קצר הופרדו הקצינים מהחיילים. הכוונה הייתה לחטוף קצינים בכירים אבל הקצינים באותו הזמן במקום היו בדרגת קפטן בלבד. שלושה הוסעו לבית ערבי מבודד ברחוב סלמה ושנים הוסעו למרתף ברחוב ישראלס.
אותו זמן נעצר בירושלים קצין צבא בכיר שהיה בדרכו לפגישה עם גנרל בארקר. הוא הוחזק במקום מסתור בשכונת הבוכרים אך כעבור יומיים הצליח להימלט.
הפעולה זעזעה את הממשלה הבריטית. דוד בן-גוריון ששהה באותו זמן בלונדון, התבקש לעשות לשחרורם המיידי של הקצינים.
נציגי ההגנה נפגשו עם נציגי אצ"ל בתנועת המרי העברי וניסו לשכנע אותם כי הבריטים לא יירתעו מתליית שני הנידונים למוות, מטעמי יוקרה אימפריאלית, גם אם יעלה הדבר בחייהם של הקצינים ואילו שחרורם של אלה עשוי להיות פתח להצלתם. נציגי אצ"ל לא קבלו הערכה זו.
בינתיים הסתבר שמקום המסתור ברחוב ישראלס עומד להתגלות והאצ"ל שחרר את שני הקצינים שהיו כלואים שם. לאחר שההגנה הודיעה שהקצינים שוחררו על פי הוראה מטעם מפקדת תנועת המרי, הבהיר האצ"ל בהודעה ששודרה ב"קול ציון הלוחמת" כי שני הקצינים שוחררו בתוצאה של שיקול והחלטה של אצ"ל בלבד.
ניסיון נוסף לשדל את אצ"ל לשחרר את הקצינים נעשה על ידי ישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב, אך ללא תועלת.
לבסוף, ב-3 ביולי 1946 שידר קול ירושלים הודעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל  אישר את חיובם בדין של אשבל ושמחון וגזר דין המוות שהוצא נגדם אבל ה.מ. הנציב העליון בתוקף הסמכויות שניתנו לו לפי סעיף 16 של דבר המלך במועצתו מהשנים 1922–1940, החליף את גזר דין המוות במאסר עולם.
אצ"ל מיהר לשחרר את הקצינים כי רצה לסיים את הפרשה היות שהקצינים החלו בשביתת רעב ולא היה עניין לאצ"ל שייגרם להם נזק. הם הושמו בתוך ארגז גדול. משאית הביאה אותם לשדרות רוטשילד פינת שד"ל. הארגז הורד וממנו יצאו הקצינים. אחד מהם ניסה לרוץ אחרי המשאית אך מעד ונפל לעיני רבים שהתקהלו מסביב לארגז.
עיריית תל אביב קבעה לוחיות זיכרון על קיר הבית בו עמד קודם מלון "הירקון" ממנו נחטפו חמשת הקצינים הבריטים ברחוב הירקון 64 ועל קיר הבית בו הוחזקו שלושת הקצינים הבריטים, בדרך שלמה 162.
חטיפת הסרג'נטים

לאחר שאושר גזר דינם של שלושת אסירי המחתרת שנתפסו בפריצה לכלא עכו, אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס, החליט האצ"ל לנסות להצילם על ידי חטיפת שני סמלים בריטיים ברחובות נתניה. הכוחות הבריטיים ערכו חיפושים נרחבים תוך הטלת עוצר על האזור, אולם לא מצאו את הסמלים החטופים. ב-29 ביולי הועלו לגרדום מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. כשלוש-עשרה שעות אחר כך הוצאו להורג בתלייה שני הסמלים במקום שבו הוסתרו, ולמחרת נתלו גופותיהם על עצי אקליפטוס בחורשה סמוך לנתניה. עם מציאת הגופות רוסקה אחת מהן כתוצאה מפיצוץ מוקש שהונח לידן.
הפעולה גרמה זעזוע וזעם בבריטניה. גם רבים בקרב אנשי היישוב היהודי הזדעזעו מהמעשה, והפעולה גונתה בחריפות על ידי ראשי היישוב. סיבה נוספת לכעס על האצ"ל היה עיתוי הפעולה. באותו זמן התחוללה פרשת אוניית המעפילים "אקסודוס", ובהנהגת היישוב חשו שתליית הסרג'נטים מסיטה את תשומת הלב התקשורתית, ופוגעת בהצלחה התעמולתית של היישוב שהושגה בעת פרשת אקסודוס.
מאז פעולה זו ועד תום המנדט הבריטי בא"י, לא ביצעו הבריטים הוצאות נוספות להורג.
לקריאה נוספת

דוד ניב: מערכות הארגון הצבאי הלאומי, חלק חמישי, הוצאת "הדר", 1976
ספר תולדות ההגנה: כרך ג' ספר שני, הוצאת עם עובד, 1973
מנחם מלצקי: אמת אחת ולא שתיים, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995
הערות שוליים

↑  תום שגב, ימי הכלנית - ארץ ישראל בתקופת המנדט, עמ' 388-389
לוחית זיכרון במקום בו נחטפו חמשת הקצינים הבריטים
לוחית זיכרון על הבית בו הוחזקו שלושת הקצינים הבריטים על ידי האצ"ל
חצי האי פסטר

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  מפרץ גויו, מפרץ בוקה 
 קואורדינטות:  64°04′00″S 62°24′00″W﻿ / ﻿64.0667°S 62.4°W﻿ / -64.0667; -62.4
 נתונים מדיניים
 על שם:  לואי פסטר 
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי פסטר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי פסטר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי פסטר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי פסטר
 
חצי האי פסטר (באנגלית: Pasteur Peninsula) הוא חצי אי בקצה הצפוני של האי בראבנט בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי רחב - אורכו 9 קילומטרים (בכיוון צפון-דרום), ורוחבו בין 8 ל-13 קילומטרים (בכיוון מזרח-מערב).
חצי האי ממוקם בין מפרץ גויו ומפרץ בוקה.
בחצי האי מצוי החלק הצפוני של הרי סטריבוג. אל עבר חצי האי מתנקזים הקרחונים אושאנה, פודאייבה, בורבסטניק וליסטר.
היסטוריה > גילוי לשון היבשה

חצי האי מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905.
היסטוריה > מקור השם

שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ז'אן-באטיסט שארקו.
חצי האי נקרא על שמו של לואי פסטר, מדען, כימאי ובקטריולוג צרפתי, וחלוץ בתחום הרפואה המונעת (חיסונים).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  ההיסטוריה של שם חצי האי
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
האי בראבנט, מבט מכיוון צפון מזרח לעבר האי. מימין ניתן לראות את האי אונוור, וברקע את חצי האי האנטארקטי; את הרי סולוואי, ניתן לראות משמאל, בצד הרחוק של האי.
חג העלייה

ערך זה עוסק בחג נוצרי. אם התכוונתם לחג לאומי ישראלי, ראו .
| --- | --- |

עליית ישו, ציור מאת איל גרופאלו מהשנים 1510-1520
 סוג:  חג נוצרי
 סיבה:  עליית ישו השמימה
 חגיגות:  שליחת גלויות ושירת מזמורי החג.
 מועד
 תאריך:  40 יום לאחר חג הפסחא
חג העלייה (בלטינית: Ascensionis Domini - "עליית האדון") הוא חג נוצרי הנחוג 40 יום לאחר חג הפסחא (ולכן חל תמיד ביום חמישי, ולרוב נחוג בזמן שונה בכנסייה הקתולית ובכנסייה האורתודוקסית). החג מציין את עליית ישו השמימה (המתוארת בספר מעשי השליחים מתוך הברית החדשה), שהתרחשה, על פי המסורת הנוצרית, 40 יום לאחר תחייתו מן המתים.
בכנסייה הקתולית, חג העלייה הוא אחד מ"חגי החובה" (Holy Days of Obligation), שבהם חובה על כל המאמינים להיות נוכחים במיסה ולהימנע מעבודה. בכנסייה האורתודוקסית נחשב החג לאחד משנים-עשר "החגים הגדולים". בחלק מהמדינות הנוצריות, בגרמניה ובמדינות סקנדינביה למשל, חג העלייה הוא יום שבתון כללי.
תיאור העלייה

עליית ישו מתוארת בברית החדשה בשלושה מקומות: מעשי השליחים א' 9-12, לוקאס כ"ד 50-51 ומרקוס ט"ז 14-19 (ברם, רוב החוקרים כיום סבורים שהנוסח של מרקוס ט"ז לאחר פסוק 8 נכתב מאוחר יותר משאר הבשורה). על פי מקורות אלה, לאחר תחייתו ישו הטיף והפיץ את בשורתו על הארץ במשך 40 יום, ואז עלה השמיימה לעיני השליחים על הר הזיתים. קודם לעלייה עצמה ישו אמר לשליחים שלאחר עלייתו רוח הקודש תצלח עליהם ושעליהם להמשיך ולהפיץ את תורתו בעולם. לאחר שישו עלה השמיימה, הופיעו שני מלאכים והודיעו לשליחים כי ישו ישוב באותו אופן שבו נאסף.
אמונות עממיות

על פי האמונה העממית הוולשית, כל עבודה הנעשית ביום זה תיגמר בביש מזל. אמונה עממית אחרת טוענת כי ביצים שהוטלו ביום זה לא יתקלקלו, ואם יניחו אותן מתחת לגג הבית, הן יביאו מזל. עוד נאמר כי גשם הנאסף ביום זה מרפא דלקות עיניים, וכי נתינת מתנות לעיוורים או לנכים ביום זה תביא לנותן המתנה עושר בתוך שנה.
מנהגים

מנהגי חג העלייה שונים ממדינה למדינה. חלק מן המנהגים הוא שליחת גלויות ושירת מזמורי החג. באירופה נוהגים לצאת לתהלוכות עם כלי נגינה וחצוצרות שבהם מדמים את העלייה בפתחת השמיים בקולות החצוצרה. מנהגים נוספים הם קניית מתנות לעניים ועיסוק בהתנדבות. ביום זה נוהגים להשאיר ביצים מחוץ לבית למזל. בחלק מהמדינות רואים באירוע זה מפגש משפחתי לארוחות משפחתיות. בשוודיה, לדוגמה, מנצלים את חופשת החג לטיולים עם המשפחה ופיקניקים בחיק הטבע.
חטיפות בסין

לחטיפות בסין יש היסטוריה ארוכה, והנושא נחקר לעומק על ידי מספר היסטוריונים. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפך הנושא לבעיה המעסיקה את הציבור הסיני יותר ויותר בשל תופעה נרחבת של חטיפות ילדים, שגרמה להקשחת החוקים כנגד חטיפות.
חטיפות במהלך ההיסטוריה

מסמכים סיניים עתיקים מספרים על תופעות של דרישת כופר נפש עבור בני ערובה במהלך שלטון שושלת שיה (מ-2070 לפנה"ס ועד 1600 לפנה"ס), ועל לקיחת נסיכים וחברים אחרים במשפחת המלוכה כבני ערובה במהלך שושלות רבות בסין, כערובה לקיום הסכמים.
במהלך ההיסטוריה התרחשו כמה מקרים של חטיפות שקיבלו תשומת לב מיוחדת. ב-1523 הגיעו שתי משלחות מסחריות יפניות יריבות לעיר הנמל נינגבו במזרח סין, שכל אחת מהן טענה לזכות על המסחר עם סין. העימות הסתיים כאשר אחת המשלחות שדדה וחטפה פקידי ממשל סיניים ונמלטה בספינות שנגנבו מהסינים. אירוע זה, שזכה לשם "תקרית נינגבו", גרם לשלטון הסיני של שושלת מינג לאסור על מסחר עם יפן עד 1539.
במהלך מלחמת האופיום השנייה, כאשר חיל משלוח בריטי צרפתי בן 18,000 חיילים כבש ערי נמל בסין, הייתה התגובה הסינית חטיפה של 38 מחברי המשלחת הצרפתית-אנגלית שנשלחה לנהל משא ומתן, 26 מהם מתו בשבי.
במהלך המאה ה-19 תיאר יוהנס פון גומפאך (Johannes Von Gumpach), אנגלי ממוצא גרמני שנשכר ללמד אסטרונומיה ומתמטיקה בסין, את תופעת החטיפות כ"אחד הפשעים הנפוצים ביותר בסין". פרנסיס דנלפ גיימוול (Francis Dunlap Gamewell‏ 1950-1857), מיסיונר מתודיסטי אמריקני, ציין גם הוא שחטיפות הן פשע נפוץ בשאנגחאי ושמרבית החטיפות נעשו בידי נשים.
קרל קראו (Carl Crow‏; 1945-1884), עיתונאי ואיש עסקים שהקים סוכנות פרסום וייסד עיתון בשאנגחאי בתקופה שבין מלחמות העולם, תיאר את שכיחות החטיפות בסין כ"עסק מאורגן היטב בסין המבוצע במידה רבה של הצלחה".
שכיחות

חטיפות הפכו לעסק הולך וגדל בסין. בספרם "כניסה לשוק הסיני: הסיכונים והרווחים המופחתים" (Entering the Chinese Market: The Risks and Discounted Rewards) מצטטים ג'ון דיקסון ודייוויד ניומן את סטיב ויקרס (Steve Vickers), נציג חברת החקירות ומחקר החברות קרול (Kroll) בהונג קונג. ויקרס, שטיפל ב-30 מקרים של חטיפות, ציין כי קיימים שלושה סוגים של חטיפות של אזרחים זרים:
חטיפה בסין עצמה שתביעת הכופר מטופלת ומשולמת בה.
חטיפה מחוץ לסין (בדרך כלל בהונג קונג ובמקאו), והעברת הנחטף לסין גופא ובדומה למקרה הקודם הכופר לשחרורו משולם בסין.
חטיפה בסין, אבל תביעת הכופר נשלחת מארץ שנייה והתשלום מבוצע במקום שלישי (בדרך כלל בהונג קונג ובמקאו).
המחברים מציינים שהיקף החטיפות, המוגדרות בסין "פשע כלכלי", אינו ידוע, וכי ברבעון הראשון של 1995 היו 11,300 מקרים של פשע כלכלי בסין. הם מציינים כי הסיבות לחטיפות כוללות דרישת כופר נפש ודרך ליישב סכסוכים עסקיים. במחוז גואנגדונג, הגובל בהונג קונג ובמקאו, היו "פשעים כלכליים" בראש הרשימה של המשפטים הפליליים. השלטונות דיווחו על 46 מקרים שנחקרו של חטיפת בני ערובה בשל אי תשלום חובות. התובע הראשי, וָאנְג ג'וּ'ן, ציין שלפחות 171 בני ערובה המעורבים באירועים הקשורים לתשלום חובות שוחררו בידי הרשויות בגואנגדונג.
חטיפות ילדים

מעריכים כי כ-70,000 ילדים נחטפים מדי שנה בסין, אף שהממשל הסיני דיווח על פחות מ-10,000 חטיפות של ילדים. לדברי מחלקת המדינה של ארצות הברית, ההערכות הן קרוב ל-20,000. רק מעטים מהילדים החטופים מתגלים בסופו של דבר.
חלק מהילדים נמכרים לאימוץ מעבר לים. סוכנויות האימוץ בסין מקבלות תמורה נכבדה מהורים מאמצים מחו"ל כשהם מקבלים ילד לאימוץ, לפעמים מגיע סכום זה ל-5,000 דולרים. ידוע שסוכנויות כאלו רכשו ילדים מחוטפי ילדים, אם כי מקרים כאלו נדירים. אחרים נמכרים לעבדות, לזנות או לשם קיבוץ נדבות. במקרים מסוימים הפכו החוטפים ילדים בריאים לנכים על פי הנחה שילד עם רגליים שבורות או פצעים גלויים יצליח לקבץ יותר נדבות. ברוב המקרים מבוצעות חטיפות הילדים על ידי כנופיות גדולות ומאורגנות היטב, הפרושות על פני כל המדינה. על סמך מקרים שהצליחה משטרת סין לפענח, יכולות כנופיות אלו לכלול עשרות ואפילו מאות חברים, ולהיות אחראיות לחטיפה של מאות ילדים. במקרים קיצוניים משפחות עניות נאלצות לעיתים למכור את ילדיהן. במחוזות העניים ניתן לקנות בן זכר תמורת 5,000 דולרים, בעוד שבאזורים העשירים ניתן לקבלו תמורתו 10,000 דולרים.
רבים מאשימים את מדיניות הגבלת הילודה בסין, שלפיה מותר למשפחות ללדת ילד אחד בלבד, בהגברת התופעה. הורים הרוצים בבן זכר יכולים להחליט לקנות אותו בשוק השחור, ולהימנע מהסיכון בלידת בת. אף שהחוטפים הנתפשים מקבלים עונשים חמורים (עד עונש מוות), המשפחות הקונות את הילדים החטופים מקבלות עונשים קלים אם בכלל, כל עוד הילדים החטופים זוכים ליחס נאות. המסורת בסין שאנשים מגדלים ילדים של קרובים רחוקים כבני משפחתם מעניקה לקונים חסינות מה. הבעיה מחמירה בגלל התרבות בסין של אי התערבות בענייני האחר. התושבים בכפרים יודעים על משפחות שקנו ילדים חטופים, אך אינם מדווחים על כך. יוּ' גִ'ינְצְווֵי, רופא ילדים משאאנשי כתב ב-Global Times, עיתון סיני היוצא גם במהדורה באנגלית, שעל מנת לנסות לשרש את הבעיה חייבים להעניש את הקונים באותה מידה שבה מענישים את החוטפים.
הנושא קיבל תשומת לב במערב בעקבות הסרט הדוקומנטרי "חיים עם לבבות מתים" (Living with Dead Hearts) משנת 2011, והסרט העלילתי "יקירי" משנת 2014, המבוסס על מקרה אמיתי.
הלחימה בחטיפות

בתקופה שבין 1991 ל-1996 שחררה המשטרה הסינית כ-88,000 נשים וילדים חטופים ואסרה כ-143,000 חוטפים. במבצע גדול כנגד הסחר בבני אדם בשנת 2000 דיווחה המשטרה כי שחררה כ-100,000 נשים וילדים בנוסף לחיסול כנופיות חוטפים. עם זאת, מספרים אלו נמוכים ממספרי החטופים בפועל משום שרשויות החוק נתקלות בקשיים בבואן ליישם את החוקים נגד חטיפה ועבדות. לרעתן פועלת העובדה שיש תמיכה גדולה של הקהילה בגברים הקונים נשים חטופות.
ב-2011 טענה המשטרה הסינית כי הצילה מעל ל-13,000 ילדים וכ-23,000 נשים בשנים 2011-2010. פקידי ממשל ציינו כי הם ידרשו עונשים כבדים על מי שקונה ילדים חטופים. בספטמבר 2013 שחררו כוחות הביטחון הסיניים 92 ילדים ואסרו 301 חשודים בחטיפה.
על פי דו"ח שצוטט באוקטובר 2013 דיווחה שינחואה, סוכנות הידיעות הסינית, כי מאז 2009 הצילה המשטרה מעל ל-54,000 ילדים וחיסלה 11,000 חוטפים.
חקיקה

חטיפה היא בלתי חוקית בסין. ב-1991 התייחסה הוועדה הקבועה של קונגרס העם הלאומי לחטיפת נשים וילדים לשם מכירה, חטיפה לשם סחיטה, קניית נשים וילדים חטופים, כמו גם ניצול מעמד כדי למנוע הצלת נשים וילדים חטופים. העלאת המודעות לנושא הביאה לידיעת הציבור את החוק הפלילי. סעיף 141 מפרט את העונשים בגין חטיפה, קנייה, מכירה וסחר בנשים וילדים. מאוחר יותר ב-1997 הוחמרו העונשים.
הערות שוליים

1 2 3 4  David Rothkopf, China's Missing Children
↑  Richard P. Wright, Kidnap for Ransom: Resolving the Unthinkable, Page 3
↑  François Gipouloux, The Asian Mediterranean: Port Cities and Trading Networks in China, Japan and South Asia, 13th-21st Century, Page 90
↑  Julia Lovell, The Great Wall: China Against the World, 1000 BC - Ad 2000, page 283
↑  Johannes Von Gumpach, The Burlingame Mission: A Political Disclosure, Supported by Official Documents, Mostly Unpublished, Page 453
↑  Gail Hershatter, Dangerous Pleasures: Prostitution and Modernity in Twentieth-century Shanghai
↑  Paul French, Carl Crow - A Tough Old China Hand: The Life, Times, and Adventures of an American in Shanghai, Page 118
↑  John E. Dixon, David Newman, Entering the Chinese Market: The Risks and Discounted Rewards Pages 90-91
1 2  The heartbreak of child abduction
1 2 3  For sale: Chinese babies and children
1 2  What is fuelling child abduction in China?
↑  Buyers must be held to account in baby trafficking case
↑  הקדימון של הסרט
↑  Susan Tiefenbrun, Decoding International Law: Semiotics and the Humanities, pages 386-387
1 2  China rescues 92 children in crackdown on kidnapping ring
↑  Government of China's Plan of Action To Prevent, Protect, Prosecute and Reintegrate
זן (strain)

זן (באנגלית: strain) הוא מונח ביולוגי המתאר דרגה מתחת למין (הטקסונומי). "זן" אינו בעל מעמד במיון הטקסונומי.
בעברית המילה "זן" מתייחסת לכמה מושגים – cultivar,‏ variety,‏ breed,‏ strain – שאף אחד מהם אינו משמש למיון טקסונומי.
מיקרוביולוגיה או וירולוגיה

המונח strain מתאר את התרבית המקורית שבודדה מחולה, כלומר אוכלוסיית מיקרואורגניזם שהם הצאצאים מהדגימה המקורית או מתרבית טהורה אחרת שמקורה בדגימה המקורית. מבחינה אפידמיולוגית, אם אותו המין הטקסונומי בודד משני חולים באותה התפרצות, שניהם שייכים לאותו הזן (strain).
מאחר שלחיידקים ווירוסים יכולת להתרבות ברבייה אל-זוויגית, הם יורשים העתקים זהים של הגנים של הוריהם. ואולם שינויים בגנים עשויים להתרחש בעקבות שחלוף או מוטציה. מוטציות נוצרות בעקבות שגיאות במהלך העתקת ה-DNA או כתוצאה מחשיפה למוטגנים. שיעור המוטציות במיני חיידקים שונים הוא גבוה, ואף בזנים שונים מאותו המין. משום כך לדוגמה, לאותו המין של שפעת יכולים להיות זנים שונים בכל התפרצות מחודשת. את השינויים בין זן אחד למשנהו אפשר לקטלג תחת שלושה מאפיינים עיקריים:
biovar - זנים אשר שונים מבחינה ביוכימית או פיזיולוגית.
morphovars - זנים אשר שונים מבחינה מורפולוגית
serovars - זנים אשר שונים מבחינה אנטיגנית
יש להבדיל את המונח strain מהמונח type, המתאר אוכלוסיות שונות של מינים.
בוטניקה

למונח "זן" (strain) אין כל מעמד רשמי בבוטניקה כחלק מדרגה טקסונומית. במעבדות מחקר העוסקות בהשבחת צמחים משתמשים לעיתים במונח strain כתיאור הצאצאים של אב משותף, עם זאת, מבחינה משפטית ועסקית המוצר הסופי מוגדר "זן תרבות" (cultivar) ולא strain.
חיות מעבדה

זן של עכבר או חולדה מתאר קבוצה של בעלי חיים עם מטען גנטי זהה. Strain נמצא לרוב בשימוש במעבדות כדי להבדיל בין קבוצות שונות של חיות ניסוי אשר כל אחת שונה מהאחרת במוטציה גנטית אחרת. השימוש הוא לרוב בהנדסה גנטית והזנים בקבוצות השונות מתרבים רק בתוך הקבוצה אליה הם שייכים.
ראו גם

זן (טקסונומיה)
הערות שוליים

↑  Bacteriology II עמוד 219
חאל פאר

מגדל הפיקוח הישן בחאל פאר
הכניסה למתקן הפליטים בחאל פאר
חאל פאר (במלטית: Ħal Far - "עיר העכברושים") הוא אזור התעשייה הגדול ביותר במלטה. האזור שוכן בדרום-מזרחו של האי מלטה, לחופי הים התיכון, כקילומטר וחצי בלבד ממערב לנמל החופשי של מלטה, הנמל הגדול והחשוב במדינה. אורכו של אזור התעשייה ממזרח למערב הוא כקילומטר וחצי, ורוחבו המרבי כקילומטר אחד.
היסטוריה

בעבר שכן במקום שדה תעופה של מטוסי חיל האוויר הבריטי ושל חיל הים הבריטי, שהחל לפעול ב-1 באפריל 1929. שדה זה היה שדה התעופה הראשון במלטה, והוכשרו בו שני מסלולי טיסה: 13/31 באורך של 6,000 רגל ו-9/27 שאורכו עמד על 4,800 רגל. במלחמת העולם השנייה ספג השדה נזקים כבדים מהפצצות אוויריות של חילות האוויר של מדינות הציר, אך מעולם לא הושבת. במהלך ההפצצות שהחלו ב-11 ביוני 1940 והסתיימו ב-21 במאי 1943, הוטלו על השדה פצצות במשקל כולל של 2,300 טון. לאחר המלחמה ועד 31 באוגוסט 1967, המשיך השדה לשמש את הצבא הבריטי, בעיקר כבסיס אימונים, ושני מסלולי הטיסה נסללו בשנת 1959. השטח הועבר לממשלת מלטה בחודש ינואר 1979, אשר פיתחה בו את אזור התעשייה. מסלולי הטיסה וההסעה הוסבו לדרכים לכלי רכב, והמבנים התעשייתיים הוקמו לאורכם. המסלול המרכזי של שדה התעופה הפך בחלקו למסלול מרוצים. עוד שוכן במקום מתקן כליאה לפליטים המגיעים למלטה מאפריקה בדרך היבשה.
חצר פנימית

חצר פנימית באדינבורו (1929)
חצר פנימית בבית אות המוצר הירושלמי
חצר פנימית היא שטח המגודר בבניינים ופתוח אל השמים. חצרות פנימיות שימשו כמקומות מפגש עיקריים באכסניות ובמבני ציבור.
היסטוריה

חצרות פרטיות המוקפות בחומות או בניינים קיימות בארכיטקטורת המגורים מן התקופה שבה החלו אנשים להתגורר בדירות. החצרות הפרטיות הקדומות נבנו באיראן ובסין ומתוארכות עד לפני 3,000 לפני הספירה. הן שימשו למטרות רבות, בהן בישול, שינה, עבודה, משחקים, גינון, ואזור שמור עבור בעלי החיים של בעלי המבנה ואורחיהם.
לפני שהיו חצרות פנימיות, מקור אש הובער באזור מרכזי בבית, ורק חור קטן בתקרה איפשר לעשן להיפלט מחוץ למבנה לאוויר הסביבה החיצוני. במשך הזמן, הפתחים הקטנים הוגדלו, ולבסוף הובילו לפיתוח של החצר המרכזית הפתוחה.
בתים עם חצר פנימית שכיחים יותר באקלים ממוזג, היות שחצר מרכזית פתוחה יכולה להיות כלי עזר חשוב לקירור הבית במזג אוויר חם. עם זאת, בתי חצר נמצאו גם באקלים קשה יותר, בשל הפרטיות, התאורה, האוויר, השלווה והביטחון שהיא מעניקה.
חצרות פנימיות בעולם

באור שהייתה עיר-מדינה עתיקה בדרום מסופוטמיה, נבנו בתים בשתי קומות סביב כיכר פתוחה, ב-2000 לפני הספירה. בקומת הקרקע היו המטבח, חלל העבודה והחללים הציבוריים ובקומה העליונה היו החדרים הפנימיים.
האזור המרכזי הפתוח בווילות הרומיות כונה אטריום, ותפקידו היה להחדיר אור אל מרכז המבנה, ולנקז את מי הגשמים אל בריכה מרכזית המכונה "אימפלוויום" (Impluvium). בתים אלה שולבו לעיתים קרובות באזור פתוח נוסף, גן, שהיה מוקף בשורות עמודים בסגנון יווני ויצר שביל סביב ההיקף של החצר.
חצר פנימית במזרח התיכון משקפת את השפעות הנוודים על האזור. במקום חדרים המיועדים לבישול, שינה, וכו' באופן רשמי, הפעילויות השונות הועברו ממקום אחד לשני במבנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולמיקומה של השמש. לעיתים קרובות הגגות השטוחים של מבנים אלה שמשו לשינה במזג אוויר חם. בחלק מהתרבויות האיסלמיות חצרות פרטיות ספקו מרחב חיצוני עבור הנשים, בו הן יכלו להרגיש חופשיות ולהישאר מוסתרות מהרחוב.
בבית חצר סיני מסורתי, נבנו מספר בתים סביב כיכר. כל בית היה שייך למשפחה אחרת, ובתים נוספים מוקמו מאחוריהם כדי להכיל בני משפחה נוספים. החצר הסינית היוותה מקום של פרטיות ושלווה, כמעט תמיד שולב בה גן ואלמנט של מים. במקרים מסוימים, נבנו בתים עם חצרות מרובות שמגבירות את הפרטיות. זרים היו מתקבלים בחצר החיצונית ביותר, והחצרות הפנימיות יותר היו שמורות לחברים קרובים ובני משפחה.
החצר הפתוחה גדולת הממדים במסגד עקבה בקירואן תוניסיה
החצר הפנימית "פאטיו דה לוס אראייאנס" במתחם אלהמברה באנדלוסיה
מבנה חצר פתוחה סיני מסורתי
חצר ארמון מינכן
החצר הפתוחה בבית עיריית בריסל
חצר פתוחה משותפת בהודו
ראו גם

קלויסטר
פטיו
ריאד מרוקאי
חצר ראנד

מפת הרובע המוסלמי
שנת 1893. מצד ימין, הכניסה לחצר ראנד
שלמה ראטה, מנהל "בית התבשיל", תושב חצר ראנד
חצר ראנד הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, בצמוד לשוק הכתנים וסמוך להר הבית.
היסטוריה

בשנת 1833 התיישב בחצר השד"ר יהוסף שוורץ, מראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה. הבית שבחצר ראנד, היה אז הבית היהודי הקרוב ביותר להר הבית והשקיף על מקום משכנו של בית המקדש.
בשנת 1901 (תרס"א), רכש את החצר כולה מנחם מנדל ראנד, והתיישב בה עם משפחתו. ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ונימק:
”כאשר יבוא המשיח, הרי הכהנים והלויים ודאי ימהרו וירוצו לכיוון הכותל המערבי, כדי להיכנס למקום המקדש לעבודת המקדש. הצפיפות ודאי תהיה גדולה. ארכוש לי חצר לעצמי על יד המקום הקדוש ותהיה לי כניסה משלי לבית המקדש.”. במקום פעל בית כנסת, שגג ממנו ראו את המקום המקדש. בעקבות התנכלויות פורעים ערבים, בשנות ה-20 נטשו יהודים רבים את האזור. כתוצאה מכך נסגר בית הכנסת. בשאר הדירות בחצר כ-30 משפחות יהודיות, ביניהם רבנים נודעים, וחלקם אברכים עניים שהתגוררו בחצר בחינם. במרתף היה היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים.
בחצר התגוררו יהודה לייב גאנץ - מקים ומנהל תלמוד תורה "זית רענן" ונפתלי חיים הורביץ - בנו של בעל האמרי נועם ותלמידו וחתנו של רבי חיים מצאנז.
בעיתון 'המוריה' משנת 1912 נכתב בהרחבה על בית ראנד: ”מר ראנד הרס חלקים מחצרו על מנת לבנות שם בניין חדש במקום הרעוע. הבניה עוכבה בטענה שעליו לבנות את הקיר פנימה יותר בתוך החצר על מנת שיובלו להרחיב את הרחוב. מקוים כי תותר המשך הבניה, מאחר ואין זה בניין חדש רק חידוש הישן”
בפרעות תרפ"ט (1929), החצר נשדדה ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהן וכל רכושן, לאחר מכן עברו לבתי ראנד, בירושלים המערבית.
בראשית המאה ה-21, הבית נמצא בבעלות "הקדש בתי ראנד". במספר דירות בקומה השנייה של השוק מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת ירושלים.
הערות שוליים

↑  אבי ששון, ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית אשקלון "תולדות חייו של רבי יהוסף שווארץ"
↑  נדב שרגאי, הר המריבה, עמוד 191
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 273
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמוד 151
↑  ההתפשטות לחלקו של הרובע המוסלמי הקרוב לרובע היהודי, מוריה א' באדר תרע"ב גיליון מ"ו
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
זאלאגרסג

זאלַאֶגֶרסֶג (בהונגרית: Zalaegerszeg; בגרמנית: Egersee; בסלובנית: Jageršek) היא עיר במערב הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובניה ואוסטריה, כ-220 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ מערבית לאגם בלטון. העיר ממוקמת על גדות הנהר זאלה, ומשמשת גם כבירת מחוז בשם זהה (מחוז זאלה).