זאב און
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית של זאב און > בתקופת השלטון הבריטי: 1948-1922 > גדוד העבודה, תל יוסף וההתיישבות העובדת

בפברואר 1922 נבחר לציר למועצה המרכזית של גדוד העבודה. ב-1923, כחבר הוועד הפועל המרכזי של גדוד, השתתף בוויכוח הקשה עם הנהגת ההסתדרות בסכסוך שהתגלע במשק המשותף של עין חרוד - תל יוסף, בין גדוד העבודה לבין קבוצת שלמה לביא. הסכסוך הוביל לחלוקת הקיבוץ המשותף ופרישת עין חרוד מהגדוד. היה זה הפילוג הראשון בתנועה הקיבוצית. ב-1924 און נטל חלק ב"כינוס בית אלפא", יחד עם יצחק טבנקין מטעם הקיבוץ המשותף תל-יוסף ועין-חרוד, שדן בהקמת "חבר הקבוצות" הראשון. הוא ניסח את ההצעות שהובאו לכינוס ובהן דרישה ליתר שיתופיות בין קבוצות עובדים ובתוכן. כעבור שנתיים היה ציר מטעם הגדוד בכינוס הוועידה לאיחוד התנועה הקיבוצית שהתקיים בדגניה.
ב-1924 היה חבר בוועדת שלושה, יחד עם מנחם אלקינד ודוד הורביץ, לגיבוש התזה של הגדוד בשאלת "עמדתנו בהסתדרות".
און היה אחד מעורכי ביטאון גדוד העבודה "מחיינו". לאחר פירוק הגדוד ב-1928, קיבוץ תל יוסף אימץ אותו כביטאונו הרשמי והמשיך בהוצאתו לאור.
ב–1925 היה חבר מטעם המרכז החקלאי בוועדה הבין-קיבוצית שהתמנתה כבוררת בעניין החלטת מועצת הגדוד על איחוד הקיבוצים כפר גלעדי ותל-חי.
און היה תובע מטעם מרכז גדוד העבודה במשפטו של ירחמיאל לוקאצ'ר, חבר הסקציה הקומוניסטית בגדוד העבודה וממנהיגיו הראשיים של בית הספר הצבאי של גדוד העבודה בתל יוסף.
ב-1926 התמנה און לחבר מרכז הגדוד. היה מיוזמי הקמת סיעת המרכז וממנהיגיו, שהעמידה עצמה כאלטרנטיבה במאבק בין סיעת השמאל בהנהגת מנחם אלקינד ודוד הורביץ, לבין סיעת הימין בהנהגת אליעזר כנעני וחנוך רוכל. מטרת סיעת המרכז הייתה למנוע את פילוג הגדוד. אולם, המאמצים היו לשווא, הגדוד החל להתפורר והתפרק סופית ב–1928. אולם ב-1929, בין היתר ביוזמתו ותמיכתו של און, התאחדו פלגי הגדוד בקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל - עם תנועת "הקיבוץ המאוחד" (שמייסדיה אנשי עין חרוד פרשו כאמור מגדוד העבודה ב-1923).
בשנים 1927–1937 היה און הגזבר של תל יוסף ונציג הקיבוץ כלפי המוסדות המיישבים. באותה עת היה זה התפקיד החשוב ביותר בקיבוץ. במסגרת תפקידו זה היה פעיל מאוד בהקמת תאגידים משותפים של ההתיישבות העובדת.
ב-1930 היה מהוגי ומקימי "תנובה חיפה", ומכותבי התקנון וחוקת העבודה שלה. הוא התמנה למנהל תנובה חיפה ב–1937 ושימש בתפקיד עד 1942. היה חבר בהנהלת מרכז תנובה החל מהיווסדה ב-1935 והתמיד בתפקידו זה 38 שנים. המרכז עסק בתיאום ושיווק משותף של התוצרת החקלאית של שלושת הסניפים: תל אביב, חיפה וירושלים.
און היה פעיל מאוד בפיתוח משק המים של עמק יזרעאל המזרחי. באוגוסט שנת 1933 הציע, בישיבת הגוש, לייסד את קואופרטיב המים. באותה ישיבה נבחרה ועדה פריטטית של יישובי הגוש באותם הימים: עין-חרוד, תל-יוסף, כפר יחזקאל, חפציבה, בית אלפא וקבוצת גבע, והוא נמנה עם חבריה. תפקידו היה לגייס כספים ולמנהל משא ומתן עם גורמי חוץ כגון חברות קידוח, יחד עם צבי דר (לדרר) איש קיבוץ חפציבה, היועץ הטכני הראשי.
ב-17 בינואר 1935 השותפות הוכרה כאגודה על ידי רשם האגודות. היא התקשרה עם יועץ המים שמחה בלאס. את המימון לקידוח המים הראשון בסך 1,000 לא"י, קיבלה האגודה מאגודת "ניר שיתופי" של ההסתדרות הכללית. כגזבר האגודה היה און אחראי על איסוף שטרות החוב מהקיבוצים. אגודת המים התחילה בהספקת 3 מיליון קוב מים, ובשנת 1970 הפיקה 28 מיליון קוב והגיעה למקסימום הספיקה האפשרי. פיתוח מקורות המים שינה באפן דרמטי את הפוטנציאל החקלאי שניתן היה להפיק מהאדמות של חברי האגודה.
ב-1933 און, יחד עם יעקב אפטר ודוד כהנא, התמנה להנהלת המשביר המרכזי הראשונה. במשך שנים ארוכות כיהן בתפקיד יו"ר המועצה שלו. המשביר המרכזי היה הגוף העיקרי להספקת ציוד ומכונות חקלאיות, זרעים, חומרי הדברה וכדומה להתיישבות העובדת.
און זכה בהכרה כמפשר הוגן וישר דרך, ולכן היה חבר בוועדות רבות אשר עסקו בנושאים כלכליים של הקיבוצים, וביישוב מחלוקות שונות. בשנים 2–1931, יחד עם לוי שקולניק (אשכול), מונה מטעם בנק הפועלים לבדוק את מצבם הכלכלי וביסוסם של הקיבוצים. חבר בוועדת "ניר" מטעם הבנק שעסקה בביקורת מאזנים של הקיבוצים. היה חבר בוועדת בוררות מטעם ההסתדרות שעסקה במחלוקת בין דגניה א' לבין יתר קיבוצי עמק הירדן בדבר תעלת השקיה החוצה את שטחי דגניה.
ב-1937 היה חבר בוועדה להכנת תוכנית לקיום שני משקים של "רוב" ו"מיעוט" בקיבוץ רמת יוחנן, שעסקה במעבר חברים בין הקיבוצים בית אלפא ורמת יוחנן. ב-1941, יחד עם יוסף גוריון, איש קבוצת גבע, שימשו בוררים בסכסוך אדמות בין דגניה א' לדגניה ב'. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, היה און אחד משלושת הבוררים שקבע המרכז החקלאי בשאלת חלוקת המים של מפעל הירמוק בין קיבוצי עמק הירדן - כנרת, דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים ואשדות יעקב. השניים הנוספים היו שמחה בלאס וצבי לדרר. מפעל הירמוק ומפעל ההשקיה של דגניה א' שלטו על שטח של 6,379.5 דונם ותפוקתו הייתה 4,860 קוב לשעה. הוועדה קבעה את עקרון השיתוף במפעל הכללי – יש זכות כללית לכל קיבוץ השותף במפעל לפי שטחי הקרקע שהוקצבו על ידי המוסדות המיישבים לכל משק וכן מחיר מים אחיד לכל הקיבוצים. קיבוצי עמק הירדן התחייבו לקבל פסיקתה של הוועדה ללא עוררין.
לצד עבודתו במשק ובכלכלה טיפל און בענייני תרבות והנצחה. כך למשל, לאחר רצח חיים ארלוזורוב ב–17 ביוני 1933, שימש המזכיר הכללי של מפעל ההנצחה לזכרו. בהסכם שנערך בין הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית לבין ועד הנאמנים למגבית למען ארץ-ישראל ולמען יהדות גרמניה, הוחלט על הצבת יד לזכרו של חיים ארלוזורוב. ב–1945 היה בין יזמי הקמתה של מדרשת בית ברל, להנצחת זכרו של ברל כצנלסון.
און היה מיוזמי הקמת הקיבוץ העירוני אפעל (היום שכונה ברמת גן ליד בית חולים "שיבא" בתל השומר). אחר כך, בהיותו כבר מזכיר חברת העובדים ולאחר כישלונו של הקיבוץ העירוני, פעל להעברת שטחי אפעל לרשות הקיבוץ המאוחד, שהקים במקום סמינריון רעיוני של התנועה בשם "יד טבנקין". הוא אף דאג לכך שהשטח יישאר בבעלות הקיבוץ המאוחד.