stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צב רך ענק יאנגצי

| צב רך ענק יאנגצי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים רכים
סוג:: צב רך כהה ענק
מין:: צב רך ענק יאנגצי
שם מדעי
 Rafetus swinhoei ‏גריי, 1873
תחום תפוצה


צב רך ענק יאנגצי (שם מדעי: Rafetus swinhoei) הוא מין של צב ענקי החי בנהר היאנגצה שבסין. צב זה מצוי בסכנת הכחדה רצינית וכמעט נכחד בטבע, ורק שלושה פרטים חיים ממנו ידועים.
מאפיינים

זהו צב ענקי וייתכן שהוא צב המים המתוקים הגדול ביותר בעולם. אורכו המקסימלי שתועד הגיע ל-86 ס"מ ונטען שיכול להגיע עד 100 ס"מ. משקלו המקסימלי מגיע ל-220–247 ק"ג. צב זה בעל עיניים קטנות וראש גדול ברוחב 10 ס"מ והוא בעל חדק ארוך. הזכרים קטנים יותר מן הנקבות ובעלי זנב ארוך יותר.
הוא נמצא בנהר היאנגצה ובכמה אגמים בסין והוא איטי וצולל עמוק עד לקרקעית. הוא אוכל כל הניזון מצמחייה מימית, עלים, אצות, נבלות, חרקים, חלזונות, סרטני מים מתוקים, דגים ודוחיים.
הצבים חיים בבדידות למעט בעונת הרבייה. הצבה עולה לגדת הנהר ומטילה בגומה 20–80 ביצים.
סכנת הכחדה

באפריל 2019 מתה בגן החיות סוג'ואו בסין הנקבה האחרונה הידועה של המין, ובכך המין הגיע באופן פונקציונלי להכחדה. שלושה פרטים אחרונים ידועים עדיין קיימים, כולם זכרים: שניים בטבע בווייטנאם, ואחד בשבי בסין.
הערות שוליים

↑  צב רך ענק יאנגצי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Brandon Specktor, World's Rarest Giant Turtle Loses Last Known Female, All But Guaranteeing Extinction, Live Science, April 15 2019
פרסיאן השני (שליט בולגריה)

פרסיאן השני (בבולגרית: Пресиян II; ‏996, אוחריד, בירת האימפריה הבולגרית הראשונה - 1061, ממלכת הונגריה) היה שליטה האחרון של האימפריה הבולגרית הראשונה. ב-1018, לאחר מות אביו איוואן ולדיסלב כיהן פרסיאן לזמן קצר כשליט האחרון של האימפריה, עד שהודח בידי צבא האימפריה הביזנטית.
חייו

פרסיאן היה בנו בכורו של איוואן ולדיסלב אשר נהרג בקרב מול הכוחות הביזנטיים בפיקודו של הקיסר בסיליוס השני בעת המצור על העיר דורס, (בשטחי אלבניה המודרנית). לאחר קרב זה הפכה מרבית האצולה הבולגרית ווסאלית של הקיסר הביזנטי וזה מיהר לנוע עם כוחותיו אל תוך האימפריה הבולגרית ולהשתלט על מרבית שטחיה.
אלמנטים מסוימים מהצבא והאצולה הבולגרית נותרו נאמנים לפרסיאן והכירו בו כיורש החוקי וביחד עם אחיו אלוסיאן שהיה מצביא מחונן, ניהלו קרב מאסף מול הצבא הביזנטי ברכסי ההרים האלבניים. בקיץ 1018 נאלצו הבולגרים להיכנע ובכך הקיץ הקץ על האימפריה הבולגרית הראשונה אשר הייתה לפרקים אויב מר של הביזנטים. הבולגרים איבדו את עצמאותם המדינית למשך 167 השנים הבאות.
פרסיאן ואחיו הובלו לקונסטנטינופול, נטמעו באצולה הביזנטית, זכו בתוארי אצולה והיו מעורבים במשחקי הכוח הפוליטיים של חצר המלוכה. ב-1029, היה פרסיאן מעורב בקשר לרציחתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השמיני. המזימה נחשפה וכעונש, עוור פרסיאן ובהמשך, ב-1030 הפך לנזיר.
גורלו נחשב לא ידוע, עד שב-1978 במהלך חפירות ארכאולוגיות ליד העיר מיכאלובצה, אז בצ'כוסלובקיה ובימינו בסלובקיה, נחשף קברו של אציל בן התקופה. על הקבר היה כיתוב המציין כי הנקבר הוא: "הנסיך פרסיאן אשר נולד בשנת 996/997 ומת בשנת 1060/1061". חלק מהחוקרים טוענים כי אם פועלים בשיטת האינדוקציה, הרי שלא מוכר בכתבים או במסורות איש אצולה בלקני בשם זה ובתקופה זו, מלבד פרסיאן השני ומאחר והשטח היה בשליטת ממלכת הונגריה, מניחים שפרסיאן היגר לממלכה ומת בשטחה. הנחה זו נתונה במחלוקת.
167 שנות הכיבוש הביזנטי באו אל קיצן כאשר ב-1185, הרימו האחים פטר ואיוואן אסן את נס המרד ויסדו את האימפריה הבולגרית השנייה.
הערות שוליים

1 2  פלמן פבלוב "פרסיאן השני, השליט האחרון של האימפריה הבולגרית הראשונה", באתר liternet.bg (בבולגרית).
↑  Finlay, George, History of the Byzantine Empire from DCCXVI to MLVII, 2nd Edition, Published by W. Blackwood, 1856, page 444-445.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוואן ולדיסלב | שליטי האימפריה הבולגרית הראשונה  פברואר 1018 - אוגוסט 1018 | הבא: אין, האימפריה הביזנטית. השליט העצמאי הבא, פטר הרביעי, קיסר בולגריה, האימפריה הבולגרית השנייה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2002043665  VIAF: 21500792   WorldCat (עם VIAF): 21500792
פרס יולודן

| --- | --- |
 תיאור:  פרס למחקר מדעי מצטיין בתחום היישום הרפואי
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפרס:  1984–הווה (כ־40 שנה) 
 נקרא על שם:  יוליוס טיגנר, לודוויג קליינר ודניאל פולקנר
 
פרס יולודן הוא פרס ישראלי המוענק עבור עבודת מחקר מצטיינת המתמקדת ביישום לרפואה של מדעים מדויקים או טכנולוגיה מתקדמת. בשיקולים בבחירת המועמדים לפרס ניתנת עדיפות למחקרים המובילים, בבוא העת, לפיתוח מוצרים או מתקנים הניתנים ליישום מעשי. "מטרת הפרס היא לקדם הישגים מחקריים המבטיחים יישום מדעי טכנולוגי ומכוונים להגביר את רווחתו של האדם ולהאריך חיי אנוש".
הפרס, הנקרא "פרס מחקר מקרן ע"ש יולודן – Fund Juludan Research Prize", נוסד  ב-1984 בתרומתם של מר יוליוס טיגנר, מר לודוויג קליינר ומר דניאל פולקנר, מלונדון. 
גובה הפרס נקבע מדי שנה על ידי התורמים. הפרס כולל מענק מחקר בסכום של כ-2,500$ ופרס בסכום של כ-2,500$ המועברים על ידי התורם.  
ועדת הפרס היא ועדת פרסי מחקר של הטכניון, והפרס אף מוענק בטכניון.
דרישות הפרס

רשאים להיות מועמדים חברי סגל אקדמי במשרה מלאה באוניברסיטאות בישראל בדרגות מרצה, מרצה בכיר ופרופסור חבר.
לא ניתן לקבל את הפרס יותר מפעם אחת.
המועמדות מוגשת על ידי סגן הנשיא למחקר של האוניברסיטה. ניתן להגיש מועמד אחד בלבד מכל יחידה אקדמית.
הזוכים בפרס

| שנה | שם החוקר | מוסד אקדמי | תחום מחקר |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | רפי ביאר | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | רפואה |
| 1993 | בת שבע כרם | האוניברסיטה העברית בירושלים | גנטיקה |
| 2001 | אבידן נוימן | אוניברסיטת בר-אילן | ביואינפורמטיקה |
| 2005 | חיים וולפסון | אוניברסיטת תל אביב | מדעי המחשב |
| 2007 | ניר פרידמן | האוניברסיטה העברית בירושלים | מדעי המחשב |
| 2007 | מיטל זילברמן | אוניברסיטת תל אביב | הנדסה ביו-רפואית |
| 2008 | נעם זיו | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | רפואה |
| 2009 | רן גינוסר | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסת חשמל |
| 2009 | זאב זלבסקי | אוניברסיטת בר-אילן | אופטיקה |
| 2011 | דביר ילין | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסה ביו-רפואית |
| 2012 | אמיר קרניאל | אוניברסיטת בן-גוריון בנגב | הנדסה ביו-רפואית |
| 2012 | שולמית לבנברג | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסה ביו-רפואית |
| 2013 | שי שהם | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסה ביו-רפואית |
| 2013 | אירית שגיא | מכון ויצמן למדע | אימונולוגיה |
| 2014 | מרסל מחלוף | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | ביוטכנולוגיה |
| 2014 | ערן הלפרין | אוניברסיטת תל אביב | מדעי המחשב |
| 2015 | אלון וולף | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסה מכנית |
| 2015 | אברהם צנגן | אוניברסיטת בן-גוריון בנגב | מדעי המוח |
| 2016 | תמיר טולר | אוניברסיטת תל אביב | הנדסה ביו-רפואית |
| 2017 | רועי בק-ברקאי | אוניברסיטת תל אביב | פיזיקה |
| 2017 | שלי צליל | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | הנדסה מכנית |
| 2019 | טל דביר | אוניברסיטת תל אביב | רפואה רגנרטיבית |
| 2020 | ירון פוקס | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | רפואה רגנרטיבית |
| 2022 | יוסי מנדל | אוניברסיטת בר-אילן | נוירו-הנדסה |
| 2022 | אסיה רולס | הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל | נוירואימונולוגיה |
זוכים נוספים: פרופ’ גבריאל לאופר, פרופ’ שלמה בן-חיים, פרופ’ משה שהם, פרופ’ אנדרו לוי, פרופ’ נתן קרין, פרופ’ דורון מלמד.
ראו גם

פרס סיוורסטן לחקר הסרטן
פרס קפלן (רפואה)
הערות שוליים

↑  Manlam Site
פסל (מקצוע)

הפסל אהרון אשכנזי עם פסלו
פַּסָּל הוא אמן היוצר פסלים, כלומר עוסק בפיסול, כמקצוע או כתחביב.
ההיסטוריה של מעמד הפסלים > תפיסת הפסל בעת העתיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההיסטוריה של מעמד הפסלים > תפיסת הפסל בימי הביניים

באמנות הנוצרית של ימי הביניים תפס הפסל והפיסול בכלל תפקיד משני, פעמים רבות בתור תבליט או תבליט אדריכלי (בעיקר בכנסיות). הפסלים לא נתפסו כ'אמנים' אלא עבדו בקבוצות שנדדו בין אתר בנייה אחד למשנהו (ייתכן שהיו אלה קבוצות של מורה ותלמידיו). עם זאת, נורית כנען-קדר כותבת בספרה, תחייתו של הפיסול המונומנטלי באירופה, כי הפסלים והסתתים היו מהראשונים שקיבלו מעמד עצמאי (באופן יחסי) על רקע החברה הפיאודלית של המאה ה-11. כנען-קדר מאבחנת ביצירתם של אותם פסלים שילוב בין דרישות המעסיק של אותם סתתים (קרי הכנסייה) לבין אמונות עממיות ומוטיבים של פיסול קלאסי ופגאני.
ההיסטוריה של מעמד הפסלים > תפיסת הפסל מתקופת הרנסאנס - עליית מעמדו של האמן "גאון"

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההיסטוריה של מעמד הפסלים > תפיסת הפסל באמנות המודרנית

חשיבותו של "מגע היד" של האמן בתפיסה של האמנות עד המאה ה-20 הייתה מכריעה. כך לדוגמה הואשם אוגוסט רודן כי יצר את פסלו 'עידן הברונזה' (1875–1876) על ידי יציקתו ישירות על גופו של הדוגמן. כדי להוכיח את הפער בין ההעתקה הפשוטה לבין עבודתו, צילם רודן את הדוגמן באותה פוזיציה של הפֶּסֶל, כדי להצביע על ההבדלים ביניהם.
במאה העשרים, במסגרת האמנות המודרניסטית ואוונגרדית, התערערו התפיסות המקובלות אודות האמנות בכלל ובכללן תפיסת הפסל והפיסול. סוג אחר הוא התערערותם וחוסר הרלוונטיות של מושגים כגון 'מונומנט' (אנדרטה). רוזלינד קראוס, במאמרה "פיסול בשדה המורחב", טוענת כי בתקופה המודרנית הפיסול מתקיים מתוך מצב של היעדר-מקום (להבדיל מן האנדרטה). לפיכך, על הפיסול לפעול "מתוך התייחסות לאובדן הזה של מקום וליצור את המונומט כהפשטה, כמסמן טהור או כבסיס, שהוא חסר-מקום באופן פונקציונלי, ובמידה רבה מתייחס לעצמו".
סוג אחד של ערעור על מעמדו המסורתי של הפסל ניתן לראות בכניסתן של טכניקות פיסול חדשות שמקורן בתעשייה או במלאכות אחרות. טכניקות אלו, מערערות על תפיסת הפיסול והאמנות בכך שהן מחדדות את השאלה האונטולוגית - 'מה היא אמנות?' או 'מה ראוי להיות אמנות?'.
חלק מן הטכניקות מקורן במלאכה ובתעשייה. כך לדוגמה, משמש תהליך של ריתוך מתכות ליצירת אסמבלאז', (כלומר קולאז' תלת־ממדי) או פיסול במתכות תעשייתיות. בין האמנים שהשתמשו בטכניקות כאלה ניתן למצוא את הפסל ריצ'רד סרה (Richard Serra) ואת הפסלים הישראלים יגאל תומרקין ויעקב דורצ'ין. טכניקה אחרת היא תפירה. בעזרת טכניקה זו, שנחשבה לעיסוק נשי שאינו שייך לתחום האמנות, יצר הפסל והאמן האמריקאי קלאס אולדנבורג, פסלים גדולי ממדים, שאותם כינה "פסלים רכים", שהציגו דימויים ביתיים ויומיומיים. טכניקות נוספות חדרו אל הפיסול מתחום האדריכלות והבנייה. מתוכן צמחו תחומי פעולה כמו אמנות אדמה.
טכניקות אחרות מהוות שיבוש של הטכניקה המסורתית. דוגמה לכך אפשר למצוא בפסלי השוקולד של האמנית ז'נין אנטוני (Janine Antoni) המצויים באוסף מוזיאון ישראל. בפסלים אלו, הפיגורה מפוסלת בשוקולד על ידי כירסומו. טכניקות כאלו דוחקות את הטכניקות המסורתיות של הפיסול – הכיור, החציבה והיציקה, מתוך מגמה להרחיב את אופני הביטוי של האמנות.
מטרה מוצהרת כזו ליוותה גם את האמן מרסל דושאן אשר הכניס לשפת האמנות את המושג 'התקה' של 'רדי מייד' ובמסגרתו הפעולה הפיסולית היא לקיחת אובייקט יום-יומי והצגתו בקונטקסט של אמנות. כך לדוגמה קנה דושאן משתנה והציג אותה בתערוכה תחת השם 'מזרקה'. דושאן מעביר את המשקל מן העשייה הפיזית אל הרעיון ובכך פתח פתח לקיומה של אמנות מושגית (קונספטואלית).
ניסיון נוסף להרחבת אופן הפעולה של הפסל ניתן למצוא בסוגות אמנותיות חדשות שהתפתחו החל משנות ה-60 של המאה ה-20. סוגה אחת היא מיצג (פרפורמנס), כלומר, אירוע אמנותי שבו יש שילוב של מדיה שונות. בסוגה זו יש הדגשה של הקשר עם הקהל, לעיתים תוך שימוש בטכניקות מעולם התיאטרון. סוגה אחרת היא מיצב.
לימודי פיסול

פיסול נלמד בבתי ספר המתמחים בכך. בתי הספר העיקריים בישראל למטרה זו הם בצלאל, המדרשה לאמנות ומכון אבני.
ראו גם

רשימת פסלים
לקריאה נוספת

סטיבן א. נאש (עורך), מאה שנות פיסול מודרני, הוצאת דביר ומוזיאון תל אביב, 1989.
ג'ובאן פייטרו בלורי, "האידאה של הפסל, הצייר והאדריכל", בתוך: משה ברש (מתרגם); פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1989
זביגנייב הרברט, "אבן מהקתדרלה" בתוך: ברברי בגן, הוצאת כרמל, ירושלים, 2004. זוהי מסה על אופני הבנייה של הקתדרלות בימי הביניים ועל מעמדם של בוניהן; אף שהמידע בה מדויק למדי, אין זה ספר 'מדעי'.
נורית כנען-קדר, תחייתו של הפיסול המונומנטלי באירופה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2002
רוזלינד קראוס, "פיסול בשדה המורחב", מוזות, גיליון 5–6, פברואר 1989, עמ' 50–55.
פרו-טל

פרו-טל (proTELL), או בשמו הרשמי "החברה למען חוקי נשק ליבראלים", הוא ארגון שורשי שווייצרי הפועל כלובי למען זכות הציבור לשאת נשק. הארגון נוסד ב-1978 ומשרדיו ממוקמים בברן, שווייץ.
רקע

שווייץ היא מדינה בעלת מסורת ארוכה של נשיאת נשק בידי הציבור, והחוק בה בנושא זה ייחודי מאוד. ייחודיותו נובעת מהתקנה המאפשרת לאזרחים להשאיר ברשותם את הנשק ששימש אותם במהלך השרות הצבאי (שרות חובה) גם לאחר השחרור. כלי נשק אלה כוללים החל מאקדחים וכלה ברובי סער. בנוסף, אחד מענפי הספורט הנפוצים במדינה הוא ענף הירי הספורטיבי, שמקורו עוד בימי עצמאותה של שווייץ. רבים מהאזרחים, נשים וגברים כאחד, רשומים למועדוני ירי הנפוצים במדינה. מכיוון שכך, פעילות הארגון מתקיימת בסביבה יחסית אוהדת, בניגוד לארגונים דומים במדינות אחרות. אמנם לאחרונה נשמע יותר ויותר קולם של מתנגדים לדעות הארגון, אולם כאמור דעת הציבור נותרה חיובית לגבי החזקת נשק בידי הציבור. שם המותג של הארגון, פרו-טל, מקורו בגיבור האגדה המפורסמת מתקופת העצמאות של הקשת השווייצרי, וילהלם טל, שאולץ לירות חץ בתפוח שהונח על ראשו של בנו.
פילוסופיה

הארגון מתנגד לכל הצעת חוק או תוכנית שנועדות לכרסם בזכות הציבור להחזקת נשק או נשיאתו. עם זאת, על מנת להבטיח את תמיכת הציבור בדעותיו, הוא מקפיד לצאת נחרצות נגד עבריינות נשק או אלימות חמושה.
הארגון היה מהמתנגדים העיקריים למשאל העם ב-2011 בנושא הגבלת כלי נשק, והיה ממארגני תעמולת ה"לא" בנושא זה. ההצעה שהובאה למשאל בפברואר אותה שנה נדחתה ברוב מכריע על ידי האזרחים ובכך נותרה על כנה זכותם לאחסן בביתם נשק, כולל צבאי. הוא גם ממובילי ההתנגדות להצעת חוק נוספת (שכדרכה של שווייץ גם כן תובא למשאל עם) הפועלת לביטול שרות החובה בשווייץ.
פקטה סונט סרוונדה

פקטה סונט סרוונדה (בלטינית: Pacta sunt servanda) או "חוזים יש לקיים" הוא כלל בסיסי במשפט המקובל ובמשפט הקונטיננטלי, וכן במשפט הבינלאומי הפומבי והפרטי.
במשפט הפרטי

המשמעות המקובלת של הכלל היא במשפט הפרטי בדיני חוזים. בתי המשפט אוכפים את הכלל הבסיסי כי חוזה יש לקיים, וכי אי-קיום של החוזה מהווה הפרה של החוזה. במסגרת הכלל על הצדדים להתנהג בתום לב ובדרך מקובלת ולקיים את החוזה.
אי קיום החוזה עשוי לזכות בסעדים במסגרת החוק, גם אם לא נגרם נזק לצד השני. עצם ההפרה יש בה כדי לגרום נזק לפרט ולחברה, כי היא פוגעת בתפיסת החוזה ככלי יעיל להתקשרות בין אנשים ובעסקים. על כן יכול בית המשפט לכפות אכיפת החוזה ואף סעדים אחרים, כגון פיצויים.
במשפט הפרטי > במשפט הישראלי

המשפט הישראלי דחה את תורת ההפרה היעילה המקובלת בארצות הברית, וקבע, במסגרת כלל זה, כי יש לקיים את החוזה, או לשלם פיצויי הסתמכות בגין ההפרה, בנוסף לנזק שנגרם בפועל.
עם זאת, ניתוח אמפירי של איל זמיר הראה כי בפועל משך הזמן עד לקבלת פסק דין הביא להפיכת תרופת האכיפה ללא רלוונטית, ובפועל נפסקים לניפר פיצויים בלבד.
במשפט בינלאומי

אמנת האמנות משנת 1969 קובעת, בהתבסס על כלל זה, כי כל אמנה בינלאומית צריכה להיות מקוימת על ידי הצדדים בתום לב.
ראו גם

כוח עליון (משפטים)
הערות שוליים

↑  לאון יהודה אניג'ר, איל זמיר ואורי כץ "המהפכה במעמדה של תרופת האכיפה - דין, תיאוריה וממצאים אמפיריים" משפטים מט (27.06.2019). זמין לקריאה בכתובת https://lawjournal.huji.ac.il/article/12/1699
| דיני חוזים |
| --- | --- | --- |
| עקרונות יסוד | חופש החוזים • חוזים יש לקיים • תום לב |  |
| סוגי חוזים | חוזה אחיד • חוזה יחס • חוזה לטובת אדם שלישי • חוזה אופציה |  |
| פגמים בכריתת חוזה | חוזה למראית עין • טעות • טעות בחוזה (משפט עברי) • הטעיה • כפייה • עושק |  |
| מונחים נוספים | הצעה • זיכרון דברים • הסכם מכללא • הסכם ג'נטלמני • טעות סופר • כוח עליון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4134693-2
פרנסיס סלוודור

לוח זיכרון שהקימה עיריית צ'ארלסטון בפארק וושינגטון בעיר, לציון פועלו של פרנסיס סלוודור
פרנסיס סלוודור (באנגלית: Francis Salvador,‏ 1747 - 1 באוגוסט 1776) היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בבית מחוקקים של אחת המושבות (של המושבה הבריטית דרום קרוליינה) עוד לפני עצמאותה של ארצות הברית. היה גם היהודי הראשון שנהרג במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קורות חיים > לונדון

סלוודור נולד בלונדון ב-1747, למשפחה יהודית מפורסמת, מצאצאי מגורשי פורטוגל, משפחת סלוודור שנקראה במקור ישורון רודריגז. המשפחה הגיעה מפורטוגל להולנד ומשם עם השנים לאנגליה. דודו, יוסף סלבדור (אנ'), היה מראשי הקהילה היהודית של אנגליה, היהודי היחיד שכיהן כדירקטור בחברת הודו המזרחית הבריטית ומי שהשפיע רבות על קבלתו בפרלמנט הבריטי של חוק התאזרחות היהודים ב-1753.
כשהיה סלוודור בן שנתיים בלבד נפטר אביו, יעקב סלוודור, והוא ירש הון עצום, אולם הון זה הלך ברובו לאיבוד עקב השקעת המשפחה בנכסי דלא ניידי בליסבון. נכסים אלה נהרסו כמעט כולם ברעידת האדמה הגדולה שפקדה את אותה עיר ב-1755. בהיותו בן עשרים, הוא התעשר מחדש כשהתחתן עם שרה, בתו של דודו ג'וזף סלוודור, שהביאה איתה נדוניה גדולה. אולם גם העושר הזה נעלם כמעט כולו, עקב השקעה כושלת שהוא עשה בחברת הודו המזרחית ההולנדית, שהייתה אותה עת כבר בדרך לפשיטת רגל.
קורות חיים > דרום קרוליינה

ב-1773 לקח עמו סלוודור חלק מההון שנותר לו, ובהשאירו מאחור, תחת השגחתו של ג'וזף סלוודור, את אשתו וארבעת ילדיו, היגר לדרום קרוליינה ורכש בה קרקעות בקנה מידה גדול. במקביל יצר במדינתו החדשה גם היכרויות במידה מספקת, כך שתוך פחות משנה נבחר לבית המחוקקים החדש שהוקם במושבה, אף על פי שבהתאם לחוק ששרר באותה עת במקום, אסור היה ליהודי לבחור או להיבחר לכהונה שכזו. בינואר 1775, בהיותו בן 27 בלבד נכנס סלוודור לתפקידו כחבר האספה המחוקקת של דרום קרוליינה, האספה הראשונה של אותה מושבה בריטית, שהתכנסה בצ'ארלסטון. הוא שב ונבחר כציר האספה המחוקקת של דרום קרוליינה גם בנובמבר 1775 ועתיד היה להישאר בתפקיד זה עד יום מותו, באוגוסט 1776. במסגרת תפקידו היה מראשי התומכים בהכרזת העצמאות האמריקאית.
בתחילת 1776 פתחו האינדיאנים של דרום קרוליינה (שבט הצ'רוקי), בהתקפה על המתיישבים הלבנים במערב המושבה. היה זה עקב הסתה בריטית, שביקשה לפצל את כוחה של המושבה, שניהלה אותה עת קרב מולם באזור החוף, במזרח. ביולי 1776 החלו האינדיאנים לנצח במערכה במערב ולטבוח במתיישבים. סלוודור עצמו רכב מקצה דרום קרוליינה אל הקצה השני, להזעיק עזרה (הוא מכונה בשל כך לעיתים "פול רוויר של הדרום"). הוא שב לחזית המערבית עם התגבורת ונפל ב-1 באוגוסט 1776 בקרב מול האינדיאנים, פחות מחודש לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, והוא בן 29 בלבד.
לאחר מותו

ארבע שנים לאחר מותו, ב-6 ביוני 1780 הוטבלו לנצרות אשתו ושלושה מארבעת ילדיו של סלוודור.
הקהילה היהודית של צ'ארלסטון מחלקת עד היום פרס הקרוי על שמו - "פרס סלוודור".
עיריית צ'ארלסטון קבעה בפארק וושינגטון שבמקום, לוח זיכרון לציון פועלו, בו נאמר:
Born an aristocrat, he became a democrat
An Englishman, he cast his lot with America
True to his ancient faith, he gave his life
For new hopes of human liberty and understanding
ראו גם

יהדות ארצות הברית
דייוויד לוי יולי
יהודה פיליפ בנימין
לקריאה נוספת

Jane Gerber, The Jews of Spain: a history of the Sephardic experience, New York: Free Press, 1992, ISBN 0-02-911573-6
Tina Levitan The Firsts of American Jewish History 1492–1951, Brooklyn: The Charuth Press, 1952
Pencak, William, Jews and Gentiles in Early America 1654–1800, Ann Arbor: University of Michigan Press, 2005, ISBN 978-0-472-11454-2
הערות שוליים

↑  "Harvard Magazine", ינואר - פברואר 2003
↑  "Francis Salvador, Jewish Martyr of the American Revolution", באתר מוזיאון טוויקנהאם
↑  "פרס סלוודור", באתר הקהילה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012653972805171  LCCN: no2015066357  VIAF: 316390925   WorldCat (עם VIAF): 316390925
פרנצ'סקו אריצו

אנדרטה לזכרו של אריצו, בכנסיית סן מרטינו.
פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; ‏ 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה. אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו.
קורות חיים

פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה). אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה.
אריצו לא נשא אישה.
אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני.
אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון).
בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל. המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק. עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה. מסורת זו נמשכת עד ימינו.
שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר. בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה. שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור. ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו. הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה.
בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה. האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה. בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים. אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא. הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה). אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79.
פרנצ'סקו אנדריני

| --- | --- |

דיוקן משנת 1612
 לידה:  1548? פיסטויה, איטליה 
 פטירה:  20 באוגוסט 1624 (בגיל 76 בערך) מנטובה, דוכסות מנטובה 
 בן או בת זוג:  איזבלה אנדריני (1578–?) 
 צאצאים:  Giambattista Andreini 
 
פרנצ'סקו אנדריני (באיטלקית: Francesco Andreini;‏ 1548 – 1624) היה שחקן קומדיה דל'ארטה ומהנל להקת ג'לוזי, אחת מלהקות הקומדיה דל'ארטה המפורסמות והחשובות ביותר. נודע כבעלה של איזבלה אנדריני, הכוכבת הגדולה של הסוגה באותה עת. גילם את תפקיד הקפיטנו תחת הכינוי Capitano Spavento ("קפיטן פחד"). לאחר מותה של איזבלה, פרסם שירים שכתבה, מונולוגים ודיאלוגים שאילתרה והוא העלה על הכתב.
תולדות חייו

נולד בפיסטויה. בשנת 1576 היה לראשה של אחת הלהקות החשובות והמפורסמות של הקומדיה דל'ארטה, הג'לוזי (Compagnia dei Comici Gelosi), עמה הופיע עד מותה של איזבלה ופירוק הלהקה ב-1604. הלהקה פעלה בצפון איטליה וזכתה לפטרונותם של דוכסי מנטובה מבית גונזגה. אנרי השלישי, מלך צרפת אף הזמין את הלהקה להופיע בחצר המלוכה בפריז. בשנת 1576 הצטרפה ללהקה איזבלה קנאלי בת ה-14 לתפקיד האהובה הצעירה. שנתיים לאחר מכן נשא אותה לאשה והשניים הובילו את הלהקה בצוותא. במהלך מסעי ההופעות הבלתי פוסקים ילדה איזבלה שבעה ילדים, שלושה בנים וארבע בנות. בנם הבכור ג'מבטיסטה, נדד עם הלהקה ושני הבנים האחרים גודלו בחצר גונזגה במנטובה.
ב-1589 הופיעה הלהקה בפירנצה בחתונתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, בהצגה "שגעונה של איזבלה" (La Pazzia d'Isabella). ב-1599 הופיעה בחצר אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו, מארי דה מדיצ'י. ב-1603 הופיעה הלהקה שוב בפני מלך ומלכת צרפת בטירת פונטנבלו. במהלך מסע שובה לאיטליה, נפטרה איזבלה ליד ליון במהלך לידת בנה השמיני. מיד לאחר מותה פיזר פרנצ'סקו אנדריני את להקת הג'לוזי. בנם הבכור, ג'מבטיסטה אנדריני, ארגן להקת תיאטרון בשם פידלי ("הנאמנים") שהופיעה עם חומרים ששימשו את להקת ג'לוזי.
לאחר מותה של איזבלה פרסם פרנצ'סקו את החיבורים Rime..., Parte seconda - אוסף שירים מאת איזבלה שראה אור ב-1605 ו-Fragmenti de alcune scritture - אוסף מונולוגים ודיאלוגים מאולתרים של איזבלה שהעלה פרנצ'סקו על הכתב ופרסם ב-1617.
הערות שוליים

↑  The Divine Madness of Isabella Andreini
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810704575305606  BIBSYS: 6077687  BnF: cb12103767j (data)  GND: 118922726  ICCU: UFIV069684  ISNI: 0000 0001 1572 6072  LCCN: n88215069  NKC: ola2002145078  NLA: 35737583  NLG: 224020  NTA: 339879289  SNAC: w6z03gmh  SUDOC: 029402344  Trove: 1064518  VcBA: 495/22473  VIAF: 64035754   WorldCat (עם VIAF): 64035754
פרסידנסיה רוקה סאנס פניה

פרסידנסיה רוקה סַאֶנְס פניה (בספרדית: Presidencia Roque Sáenz Peña), או בקיצור סאנס פניה, היא עיר בפרובינציית צ'אקו בארגנטינה. העיר נמצאת במרחק של 168 קילומטרים מרסיסטנסיה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 1,184 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה

העיר נוסדה כמושבה חקלאית על ידי אנשי הצבא הארגנטינאים פדרו אמרנטה וקרלוס דומינגו פרנאנדס ב-1 במרץ 1912. כשפרנאנדס נסע לבואנוס איירס הוא ביקש את רשותו של נשיא ארגנטינה באותו זמן רוקה סאנס פניה לכך שהמושבה תישא את שמו. הוא הסכים וב-24 באוקטובר 1912 המושבה קיבלה את השם "פרסידנסיה רוקה סאנס פניה" (מילולית: "[תקופת] נשיאותו של רוקה סאנס פניה").
בשנים שלאחר מכן האזור יושב על ידי מהגרים צ'כוסלובקים והאוכלוסייה גדלה עד שב-1923 המושבה קיבלה מעמד של עיר.
כלכלה

כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, בעיקר גידול כותנה ושעועית, עיבוד התוצרת החקלאית ותעשייה.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה פרסידנסיה רוקה סאנס פניה הנמצא במרחק של כ-5 קילומטרים מהעיר.
סאנס פניה נמצאת על מסלולם של הכבישים הלאומיים 16, המקשר בין העיר קוריינטס בפרובינציית קוריינטס ובין סן חוסה דה מטאן בפרובינציית סלטה, ו-95, המקשר בין ויז'ה חנרל גואמס בפרובינציית פורמוסה ובין סרס בפרובינציית סנטה פה.