stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאט (נהר)
גאוגרפיה > מוצא

הנהר פלאט נוצר במערב נברסקה מזרחית לעיר נורת פלאט במפגש הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט. המקור של שניהם הוא בהפשרת השלגים בהרי הרוקי מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה.
הנהר נורת פלאט מתחיל במרכז צפון קולורדו בעמק נורת פארק (North Park valley) המוקף הרים בגובה 3,700 מטרים. מקור הנהר נורת פלאט הוא במחוז ג'קסון. גבולותיו הם: קו פרשת המים של אמריקה במערב ובדרום והפסגות ממזרח. הגבול הצפוני הוא מדינת ויומינג. העיירה הקרובה ביותר בקולורדו היא וולדן (Walden), מושב המחוז. ממחוז ג'קסון הנורת פלאט זורם צפונה כ-320 קילומטרים מהיער הלאומי ראוט (Routt National Forest) ונורת פארק בסמוך לוולדן אל העיר קספר בוויומינג. מרחק קצר לאחר שהנהר עובר דרך קספר פונה הנורת פלאט לכיוון מזרח-דרום-מזרח וזורם כ-560 קילומטרים עד העיר נורת פלאט בנברסקה. ערוץ הנהר נורת פלאט צר והזרם מהיר יותר בקולורדו ובוויומינג מאשר בנברסקה, שבה הזרם איטי ורדוד תוך יצירת ערוץ פזרות.
שמונה סכרים נבנו על הנהר נורת פלאט בוויומינג ונברסקה לשם אגירת מים להשקיה. הקטעים בחלק העליון של הנהר בהרי הרוקי בקולורדו ובוויומינג פופולריים לפעילויות נופש: רפטינג ודיג של טרוטת עין-הקשת, טרוטה חומה וטרוטת קלארק ודגים נוספים. במערב נברסקה מהווים קרקעיתו וגדותיו של הנורת פלאט נווה מדבר ירוק באזור הצחיח למחצה זה של אמריקה הצפונית. בהגיעו לפקסטון (Paxton) הנהר כיום קטן ממה שהיה בעבר בשל כמויות המים שמוטים ממנו להשקיה. רוחב הנהר בהיסטוריה הגיע עד קילומטר וחצי במקומות רבים, כפי שניתן לראות מהערוץ העתיק ומתיעודים היסטוריים.
אגן הניקוז של הנהר סאות פלאט כולל כ-73,000 קילומטרים רבועים בפינה הצפון-מזרחית של קולורדו, חלקים מדרום-מזרח ויומינג בקרבת העיר שאיין וחלק קטן בפינה הדרום-מערבית של נברסקה. הנהר סאות פלאט מנקז חלק גדול מהרי פרונט ריינג' מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה. החלק של הנהר המכונה סאות פלאט נוצר במחוז פארק, השוכן דרומית-מערבית לדנוור באגן ערבות העשב סאות פארק (South Park grassland basin) ובהרים מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה. הוא נוצר במפגש הנהרות סאות פורק סאות פלאט (South Fork South Platte) ומידל פורק סאות פלאט (Middle Fork South Platte River), כ-25 קילומטרים דרומית-מזרחית לפיירפלי (Fairplay). לאחר התמזגות הנהרות זורם הסאות פלאט למזרח-דרום-מזרח עד ליציאה ממאגר אילוונמייל (Elevenmile). בנקודה זו פונה הנהר בכמעט 90 מעלות על מנת לעקוף את הצד המערבי של פסגת פייקס וזורם בכיוון כללי מזרח-צפון-מזרח כ-160 קילומטרים דרך דנוור והלאה עד גרילי. מגרילי פונה הסאות פלאט מזרחה וזורם כ-320 קילומטרים עד למפגש עם הנורת פלאט בסמוך לעיר נורת פלאט בנברסקה (41°06′50″N 100°40′33″W﻿ / ﻿41.113889°N 100.675833°W﻿ / 41.113889; -100.675833).
כעשרים סכרים נבנו על הנהר סאות פלאט בקולורדו לשם אגירת מים לשתייה והשקיה. מספר הסכרים בכל אגן הניקוז של הסאות פלאט עשוי להיות גדול מ-1,000 כיוון שעל כמעט כל הפלגים העיקריים נבנה לפחות סכר אחד. הנהר סאות פלאט משמש כמקור מים עיקרי למזרח קולורדו הצחיח. עמק הנהר סאות פלאט שימש כנתיב הגירה עיקרי לדנוור. שבילי העגלות היו לאורך הצד הדרומי של הנהר סאות פלאט. שיירות העגלות חצו את הקרקעית הבוצית של הנהר סאות פלאט בכמה מקומות, על גבי מעבורת או במישרין בשנים שבהם גובה פני המים היה נמוך, על מנת להישאר בצד הדרומי של הנהר נורת פלאט, שבו היו שבילי ההגירה. כורים שמטרתם הייתה דנוור השתמשו בשביל הנהר סאות פלאט בדרכם אל קולורדו.
גאוגרפיה > הערוץ העיקרי

הנהר פלאט מתחיל במפגש בין הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט. לאורך מרבית מסלולו הנהר פלאט הוא זרם מתפתל, רדוד, בוצי ורחב, שקרקעיתו ביצתית ומפוזרים בו איים רבים, כלומר ערוץ פְּזָרוֹת. מימיו העכורים, הערוצים הרדודים, האיים הרבים ושרטונות הבוץ שמיקומם משתנה כל הזמן היקשו אפילו על שיט בקאנו, והנהר לא שימש מעולם נתיב שיט ראשי. הפלאט זורם בקשת רחבה, למזרח-דרום-מזרח עד סמוך לפורט קירני (Fort Kearny), ואז למזרח-צפון-מזרח, לרוחב נברסקה דרומית לעיר גרנד איילנד (Grand Island), ואז לקולומבוס (Columbus). כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולומבוס נשפך לפלאט הנהר לופ (Loup River), יובל באורך 110 קילומטרים. בתקופת החלוצים חצתה את הנהר מעבורת הנהר לופ. מקולומבוס הנהר פלאט זורם כמעט ישר מזרחה כ-80 קילומטרים דרך היישובים נורת בנד (North Bend) ופרימונט (Fremont).
סמוך לפרימונט מתעקל הפלאט דרומה ואז מזרחה סביב אומהה בעיקול גדול דמוי האות "L". העיקול מתחיל בפניה חדה שבה הנהר זורם כ-16 קילומטרים לדרום-דרום-מזרח עד ווטרלו (Waterloo) השוכנת כ-30 קילומטרים מערבית לאומהה. סמוך לווטרלו הפלאט מתעקל שוב וזורם ישירות דרומה למשך כ-15 קילומטרים. כ-50 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית מווטרלו וכ-50 קילומטרים מהשפך של הפלאט לנהר מיזורי נשפך לפלאט מצפון הנהר אלקהורן (Elkhorn). מקורו של האלקהורן, נהר באורך 470 קילומטרים, הוא במזרח הרי סנדהילס (Sandhills) בנברסקה, והוא אחד היובלים הגדולים ביותר של נהר הפלאט. האלקהורן נשפך לפלאט בנתיב כלפי דרום דרומית-מערבית לאומהה, כ-2 קילומטרים דרומית וכ-8 קילומטרים מערבית לגרטנה (Gretna). החלוצים שיצאו מאומהה (הוקמה 1854) או קנסיל בלאפס (Council Bluffs, נוסדה 1846) השתמשו בשביל מורמון צפונית לנהר פלאט, והיו חייבים לעבור במעבורת את האלקהורן. בזמן בנייתה של מסילת הברזל של חברת יוניון פסיפיק מערבה מאומהה ב-1866 נבנה גשר גדול על האלקהורן. לאחר השפך של האלקהורן לנהר פלאט הוא ממשיך דרומה כ-11 קילומטרים לפני שהנהר פונה שוב בחדות וזורם מזרחה במשך כ-30 קילומטרים לפני השפך לנהר מיזורי. למחוז סרפי (Sarpy) בנברסקה צורת סהר, כשגבולו במזרח הוא נהר המיזורי, בדרום ובמערב הוא תחום בנהר פלאט, ובצפון על ידי מחוז דאגלס הכולל את אומהה. הפלאט נשפך למיזורי כ-15 קילומטרים דרומית לאומהה (41°03′14″N 95°52′53″W﻿ / ﻿41.053889°N 95.881389°W﻿ / 41.053889; -95.881389).
כולל הנהר נורת פלאט הנהר פלאט משתרע על מעל ל-1,400 קילומטרים, וכולל אגן ניקוז של כ-220,000 קילומטרים רבועים. הספיקה הממוצעת היא 199 מטרים לשנייה. הפלאט מנקז אחד מהאזורים הצחיחים ביותר של המישורים הגדולים כשהספיקה שלו נמוכה בהרבה מנהרות באורך דומה באמריקה הצפונית. במרבית מסלולו הוא זרם פזרות קלאסי, רחב, בוצי ורדוד שחלקו התחתון זורם במישור הצפה הגובל במצוקים. בתקופת החלוצים, היה התיאור ההומוריסטי הנפוץ לגבי הפלאט שבשפך הוא היה "ברוחב מייל, אבל בעומק של שישה אינץ' בלבד". המהגרים בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה אמרו שהוא "סמיך מדי מכדי לשתות, אבל דק מדי מכדי לחרוש". במערב נברסקה מהווים הקרקעית והגדות של הפלאט נווה מדבר ירוק באזור הצחיח למחצה זה של אמריקה הצפונית. החלק המרכזי של עמק הנהר פלאט הוא אתר עצירה חשוב לעופות מים נודדים, כדוגמת עגור אמריקאי ועגור קנדי, בנתיב הנדידה המרכזי של העופות באמריקה הצפונית.
מאז אמצע המאה ה-20 הנהר התכווץ בצורה משמעותית. הקיטון בגודלו מיוחס בחלקו למים המוטים להשקיה, ובמידה רבה יותר למים המוטים לשם שימוש האוכלוסייה הולכת וגדלה של קולורדו, שהביקוש שלה למים עלו על היכולת של מי התהום לספק אותו.
אקולוגיה

הנהר פלאט הוא במרכז נתיב הנדידה המרכזי (Central Flyway) מסדרון צפון-דרום מרכזי לעופות נודדים מאתרי הקינון הקיציים בצפון (אלסקה וקנדה), דרומה בחורף, ובחזרה באביב. מיני העופות המשתמשים בנתיב הנדידה המרכזי כוללים: ברבור מחצצר, ברבור הטונדרה, מעל למיליון פרטים של ברנטה קנדית, אווז לבן-מצח, עגור קנדי, צולל גב-קנבס (Aythya valisineria) ואחרים. מינים אחרים כדוגמת עיטם לבן-ראש, אנפות, וכמה מינים של ברווזים נודדים דרך אזור הנהר פלאט, אבל למרחקים קצרים יותר. עגור אמריקאי, מין החופמי Charadrius melodus ושחפית גמדית אמריקנית (Sternula antillarum) הם עופות המשתמשים בנתיב הנדידה המרכזי שסווגו כמין בסיכון ומוגנים תחת שותפות המינים בסיכון של הנהר פלאט (Platte River Endangered Species Partnership).
הצמחים הנפוצים באזור הנהר פלאט הם Schizachyrium scoparium (באנגלית little bluestem)‏, Andropogon gerardi‏ (big bluestem), שניהם משתייכים למשפחת הדגניים וצפצפה משולשת ('Populus deltoides). אייל פרדי לבן-זנב, מינים רבים של שפמנונים, ברנטה קנדית ועיטמים לבני-ראש מושכים חובבי טבע. אזור הנהר פלאט חיים בעלי חיים רבים, אבל עיור וחקלאות גורמים בהדרגה לאובדן בתי גידול, ומספרם של בעלי החיים מצוי בירידה. ברנטות קנדיות הסתגלו לשדות החקלאיים ומוצאים חלק גדול ממזונם מתבואה שטרם נקצרה. רבים התיישבו בפארקים בפרוורים והפסיקו את הנדידה העונתית.
מדיניות וניהול

הנהר פלאט זורם דרך האזור הצחיח של המערב התיכון של ארצות הברית ומימיו נוצלו יתר על המידה. הדרישות למי הנהר פלאט עלו על ספיקת מי הנהר בשנים צחיחות. הקריטריונים להקצבת יתר של המים, על פי הנוסח הסופי של החוק המדינתי מספר 962 של מדינת נברסקה הם שאם אגן הנהר, תת-האגן, או קרבתו הם נושא להסכם שיתוף פעולה בין-מדינתי בין שלוש או יותר מדינות, ואם קודם לתאריך ההסכם, הכריזה מחלקת המשאבים הטבעיים של נברסקה (Nebraska Department of Natural Resources) מורטוריום על אישורים להקצאות מים חדשות של מים עיליים באגן נהר, תת-אגן או בקרבתו וביקשה מכל נפת משאבי טבע להפסיק, או להמשיך הפסקה שהתקבלה בעבר, מתן אישורים להקצאות מים חדשות על כל אגן נהר, תת-אגן או בקרבתו או חלקם בהתאם לחלוקת המשנה. מרבית אגן הנהר פלאט נחשבת כיום מנוצלת יתר על המידה.
החל ב-2004 יזמו מספר בעלי עניין בנברסקה את המחקר ההידרולוגי המשותף של הנהר פלאט (Platte River Cooperative Hydrology Study בראשי תיבות COHYST). מחקר זה, שנעשה תוך שיתוף פעולה עם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ושירות השימור של משאבי הטבע של ארצות הברית (Natural Resources Conservation Service), מנסה להגיע לתובנה טובה יותר של הגאולוגיה וההידרולוגיה של אגן הנהר פלאט מגבולות קולורדו וויומינג עד קולומבוס, כולל אגן הנהר לופ. התובנה המשופרת תוכל לשמש לפתח מדיניויות לניהול מערכת הנהר, הן לשימוש אנושי והן למען המינים בסיכון באגן.
לקריאה נוספת

Alexander, J.S., D.M. Schultze, and R.B. Zelt. (2013). Emergent sandbar dynamics in the Lower Platte River in Eastern Nebraska: methods and results of pilot study, 2011 [U.S. Geological Survey Scientific Investigations Report 2013-5031]. Reston, VA: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Bruce, B.W. and P.B. McMahon. (1998). Shallow ground-water quality of selected land-use/aquifer settings in the South Platte River Basin, Colorado and Nebraska, 1993-95 [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 97-4229]. Denver: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Condon, S.M. (2005). Geologic studies of the Platte River, south-central Nebraska and adjacent areas, geologic maps, subsurface study, and geologic history [U.S. Geological Survey Professional Paper 1706]. Reston, VA: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Dennehy, D.F. et al. (1998). Water quality in the South Platte River Basin, Colorado, Nebraska, and Wyoming, 1992-95 [U.S. Geological Survey Circular 1167]. Washington, D.C.: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Druliner, A.D., B.J. Esmoil, and J.M. Spears. (1999). Field screening of water quality, bottom sediment, and biota associated with irrigation drainage in the North Platte Project area, Nebraska and Wyoming, 1995 [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 98-4210]. Lincoln, NE: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Hardgree, M. (1995). A selected bibliography on the hydrology of the Platte River Basin in Nebraska through 1991 [U.S. Geological Survey Open-File Report 94-496]. Lincoln, NE: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Kimbrough, R.A. and D.W. Litke. (1998). Pesticides in surface water in agricultural and urban areas of the South Platte River Basin, from Denver, Colorado, to North Platte, Nebraska, 1993-94 [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 97-4230]. Denver: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Larson, L.R. (1985). Water quality of the North Platte River, east-central Wyoming [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 84-4172]. Cheyenne, WY: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Litke, D.W. (1996). Sources and loads of nutrients in the South Platte River, Colorado and Nebraska, 1994-95 [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 96-4029]. Denver: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
Sprague, L.A. and A.I. Greve. (2003). Changes in nutrient and pesticide concentrations in urban and agricultural areas of the South Platte River Basin, Colorado, Wyoming, and Nebraska, 1994-2000 [U.S. Geological Survey Water-resources Investigations Report 02-4270]. Denver: U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey.
ביאורים

↑  באנגלית braided channels, פרופסור שלמה שובאל מגדיר את המונח כ"זרם מפוזר, תנועת מים באפיק נהר שנראית כרשת של נתיבים רדודים המתאחדים ומתפלגים חליפות בשעה שהם מתפתלים בין שרטונות."
הערות שוליים

↑  Platte River at Louisville, Nebr.
↑  Platte River Basin Study
↑  Feature Detail Report for: Platte River
↑  מילון למונחי גאולוגיה של האוניברסיטה הפתוחה
↑  "South Platte Drainage". Co.water.usgs.gov.
↑  "Colorado reservoirs". Colorado.hometownlocator.com.
↑  "Map of Nebraska Rivers" (GIF). Citytowninfo.com.
↑  "Elkhorn Bridge collapse". Bridghunter.com.
↑  "About the Lower Platte River Corridor Alliance". Lowerplatte.org.
↑  "Villasur Sent to Nebraska", Nebraska Studies, ]
↑  Mattes, Merrill J.' "The Great Platte River Road"; Bison Books; 1987; ISBN 978-0-8032-8153-0
↑  "Central Flyway". Texassportfishing.com. אורכב מ-המקור ב-2017-04-11. נבדק ב-2017-03-17.
↑  Birds of the Central Platte River Valley and Adjacent Counties
↑  Understanding the Ins-and-Outs of LB 962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555838505171  GND: 4356231-0  LCCN: sh85103332  VIAF: 246261750   WorldCat (עם VIAF): 246261750 
מסלולו של הנהר נורת פלאט ואגן הניקוז שלו
מסלולו של הנהר סאות פלאט ואגן הניקוז שלו
הנהר פלאט בסמוך לאתר ההיסטורי המדינתי פורט קירני במרכז נברסקה
עמק הנהר פלאט מערבית לאומהה
"חנייה לאורך הפלאט" מאת וורתינטון ויטרדג'
שבילי מהגרים בנברסקה. שביל המורמונים בכחול, שבילי אורגון, קליפורניה והפוני אקספרס באדום, שבילי אורגון/קליפורניה חלופיים בקו אדום מפוספס, שבילים פופולריים פחות בכתום. הנהר פלאט זורם בין שביל המורמונים ושביל אורגון/קליפורניה. הנקודה השחורה מסמנת את פורט קירני
כל שנה מתכנסים מאות אלפי עגורים קנדיים על הנהר פלאט במהלך נדידת האביב, ויוצרים להקות גדולות המשתמשות בשרטונים שבנהר פלאט כמקלט למשך הלילה לפני שהם מתפזרים במהלך היום לשדות הסמוכים על מנת לאכול
אנפה כחולה גדולה (Ardea herodias) ועיטם לבן-ראש צעיר על הנהר פלאט בנברסקה
פאנצר סימן 3

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק בינוני
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 יצרן:  דיימלר בנץ, פרידריך קרופ AG, FAMO, Alkett, הנשל, מאן, KNDS Deutschland 
 משתמשים עיקריים:  גרמניה הנאצית
 שנת ייצור:  1937
 תקופת השימוש:  1939–1945 (כ־6 שנים) 
 דגם קודם:  פאנצר סימן 2
 דגם עוקב:  פאנצר סימן 4
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  5,774 
 מידע טכני
 אורך:  5.49 מטר
 רוחב:  2.9 מטר
 גובה:  2.50 מטר
 משקל:  22 טון (מוכן לקרב)
 מהירות:  40 קמ"ש על כביש, 15 קמ"ש בשטח
 טווח פעולה:  155 ק"מ על כביש
 מנוע:  בנזין, 285 כוח סוס
 שריון:  עד 60 מ"מ
 צוות:  5
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 50 מ"מ L/42
 מספר פגזים:  99
 חימוש משני:  שני מקלעים מסוג MG34
 הערות:  הטבלה מתייחסת לפאנצר סימן 3 מדגם J שהיה הדגם הנפוץ ביותר של טנק זה.
 
פאנצר סימן 3 (בגרמנית: Panzerkampfwagen III, בתרגום חופשי: רכב קרבי משוריין) היה טנק בינוני בשירות הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. פיתוחו של הטנק החל בשנות ה-30 של המאה ה-20; דגם זה היה אחד מהעיקריים בין דגמי הטנקים הגרמניים בשנים 1940–1942. בעת המערכה בפולין היו רק מעט טנקים מדגם זה בשימוש, אך יצורו ההמוני החל עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ועם תחילת הפלישה לברית המועצות היה זה הטנק החשוב ביותר, מבחינה מספרית, בצבא הגרמני. ייצור הטנק אמנם הופסק ב-1943, אבל מרכבו המשיך לשמש לפיתוחים שונים עד סוף המלחמה, הנפוץ בהם הוא תותח הסער שטוג 3.
רקע

הנסיבות שנכפו על גרמניה בשנות ה-20, כתוצאה מחוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה ואסר עליה להחזיק ולייצר טנקים, הוליכו לשיתוף פעולה חשאי בין ממשלות גרמניה וברית המועצות בתחום הצבאי. ב-1928, הוקם ליד קאזאן על גדות הוולגה מרכז אימון סודי משותף, אשר יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים ולנסות דגמי טנקים שונים. מספר דגמי אב-טיפוס של טנקים גרמנים הובאו לשם מפורקים והורכבו מחדש. אמנם, אף אחד מהטנקים שנוסו בקאזאן לא היו מוצלחים דיים ולא עברו לשלב הייצור, אך הם סייעו רבות לתכנון הטכני והטקטי לשנים הבאות.
ב-1933 התוו אוסוולד לוץ, המפקח על גיסות התובלה, וראש מטהו היינץ גודריאן, ממקימי חיל השריון בצבא הגרמני בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, את הדרישות לציודן של עוצבות הפאנצר (שריון) הגרמניות לשנים הבאות. בהתבססם במידה מסוימת על המחקר שנערך במתחם הניסוי בקאזאן, החליטו שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים, תחת השמות המוסווים "ZW" ו-"BW". ה-ZW, או Zugführerwagen (מגרמנית: רכב מפקד מחלקה) אמור היה להיות טנק קל חמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ ושני מקלעים, ויועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות הפאנצר. ה-BW, או BattalionFührerwagen (רכב מפקד גדוד) היה אמור להיות טנק סיוע בינוני לצד ה-ZW, חמוש בתותח בעל קליבר גדול ומותאם לירי פגזים נפיצים על כוחות חי"ר ונ"ט ועמדות מבוצרות של האויב. גודריאן תכנן ששני סוגי הטנקים יכללו חמישה אנשי צוות: תותחן, טען ומפקד בצריח הטנק (המפקד ימוקם מעל התותחן ולו יהיה צריחון בעל שדה ראייה היקפי), ונהג וקשר בתובה. כל טנק יצויד במערכת קשר פנימית המאפשרת תקשורת בין חברי הצוות, ומערכת קשר חיצונית שתאפשר למפקד כוח השריון לתקשר עם הטנקים שבפיקודו.
רקע > פיתוח

כפי שנקבע בדיוני הוועדה שנערכו ב-11 בינואר 1934 במשרד החימוש הגרמני בנוגע להקצאת כלי רכב משוריינים ליחידות הפאנצר במסגרת הרייכסווהר, שתוכנן להתרחב ולכלול 63 דיוויזיות, כל גדוד פאנצר יורכב מארבע פלוגות; שלוש מתוכן מצוידות בטנקי ה-ZW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 3) החמושים בתותח 37 מילימטר, ואילו הרביעית תפעל כפלוגה מסייעת המצוידת בטנקי ה-BW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 4). עוד הוסכם בוועדה על מפרט סופי ל-ZW, לפיו נדרש טנק שמשקלו המקסימלי 15 טון ומהירותו המקסימלית 40 קמ"ש. ה-ZW נועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות השריון הגרמניות, בעל יכולת להשמיד טנקי אויב.
ארבע חברות ניגשו למכרז לפיתוח הטנק: דיימלר-בנץ, קרופ, מאן וריינמטאל (Rheinmetall).
דיימלר בנץ ומאן פיתחו את השלדה וחטיבת הכוח, וריינמטל וקרופ את הצריח והחימוש הראשי. בחינת אבות הטיפוס של החברות השונות נמשכה בין השנים 1936–1937, ובאותה שנה נבחרה השלדה של חברת דיימלר-בנץ והצריח של קרופ. הטנק הראשון, פאנצר III מסדרה A ירד מפס הייצור במאי 1937. באותה שנה יוצרו עשרה טנקים כאלה, מתוכם שניים לא חמושים.
כבר בתחילת תכנונו של הטנק, נודעו חילוקי דעות לגבי חימושו הראשי. מפקח הכוחות הממוכנים דרש לצייד את הפאנצר 3 בתותח 50 מ"מ, אך לא הצליח לשכנע את גורמי משרד החימוש של הצבא, האחראים לרכש, שטענו שמאחר ותותח הנגד-טנקים שהופעל באותו זמן על ידי חיל הרגלים היה בקוטר 37 מ"מ, יש להתאימו גם לפאנצר 3 מטעמים של אחידות וסטנדרטיזציה. עם זאת, מלכתחילה תוכננה טבעת הצריח של הטנק להסבה אפשרית בעתיד לתותח 50 מ"מ שאכן בוצעה בהמשך, ואפשרה להאריך את משך חייו המבצעיים של הטנק.
תיאור

המבנה של הפאנצר 3 תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים הגרמניים ממלחמת העולם השנייה, ונשאר זהה בכל דגמי הטנק. חטיבת הכוח מוקמה בירכתי הטנק, תא לחימה בצריח שהורכב במרכז הטנק, ותא נהיגה בחזית. בפאנצר 3 חמישה אנשי צוות: שלושה מהם בצריח, כמו ברוב טנקי המערכה המודרניים. אלו הם המפקד, התותחן והטען. המפקד ישב במרכז הצריח, מתחת לכיפת המפקד, כאשר התותחן משמאל לבית הבליעה של התותח הראשי והטען מימין. בחרטום הטנק ישבו הנהג בצד שמאל, ומפעיל הרדיו/מקלען חרטום מימינו. ביניהם הייתה הממסרת.
תיאור > דגמים J עד N

במרץ 1941, כחודש לפני סיום הייצור של דגם H, החל להיכנס לייצור דגם J, בו עובי השריון הבסיסי במגן התותח, בחזית התובה ובעורפה עמד על 50 מ"מ. הצבא הזמין תחילה מהתעשייה כ-900 יחידות מדגם J, ואחר כך הגדיל את הדרישה ל-2,700 יחידות. באפריל 1941, בעת הצגת טנקים שנערכה בפני היטלר, הבחין הפיהרר בכך שהפאנצר 3 חמוש בתותח 50 מ"מ הקצר בעל מהירות לוע נמוכה ובלתי מספקת, ולא בתותח ה-L-60 שאותו דרש להתקין בטנק. בהתאם לכך, הוצאו מיד הוראות לתעשייה הגרמנית לחמש את הדגמים הבאים בתותח ה-L-60, אולם הנזק כבר נגרם. ייצור הטנק עם התותח החדש החל רק בדצמבר 1941, והתוצאה הייתה שבחודשים הראשונים לפלישה הגרמנית לברית המועצות שהחלה ב-22 ביוני 1941, בה נתקל כוח השריון הגרמני בטנקים הסובייטיים החדשים יותר, מדגמי KV-1 ו-T-34, שהיו חסינים לאש מתותחי ה-37 מ"מ וה-50 מ"מ הקצר, לא היה אף סימן 3 עם התותח המשופר.
אולם על אף שדרוג כח האש של הטנק, המערכה ברוסיה הוכיחה כי ערכו של הפאנצר 3 בשדה הקרב איננו כפי שהיה. במרץ 1942, ניסו המהנדסים הגרמנים לשדרג את כוח האש של הטנק באמצעות הרכבת צריחו של הפאנצר סימן 4, בן תותח 75 בעל כושר חדירת שריון עדיפה. הניסויים הראו כי השלדה לא תוכל לשאת את המשקל העודף, והרעיון נזנח. עקב כך, הוחלט להמשיך את ייצור הטנק עם תותח ה-50 מ"מ, עד אשר ייכנס טנק הפנתר המתקדם יותר לייצור סדרתי ויחליפו. במחצית 1942 עובה שריון הפאנצר 3 כדי לסייע לו להתמודד מול הטנקים הסובייטים. שריון חזית הצריח עובה מ-30 מ"מ ל-57 מ"מ. כמו כן נוספו לוחות שריון בעובי 20 מ"מ במרווח קטן ממגן התותח וחזית המרכב העליון. גרסה זו של הטנק נודעה כדגם L, ממנו יוצרו למעלה מ-600 יחידות עד שלהי 1942.
על אף שהפאנצר 4 נועד להיות טנק סיוע, הרי כבר בשנת 1942 התהפכו היוצרות; הפאנצר 4 צויד בתותח בעל מהירות לוע גבוהה שאיפשר לו להילחם בשריון ביעילות רבה מהפאנצר 3. טנק זה הסתבר כמוצלח יותר מהפאנצר 3 ובעל פוטנציאל רב יותר לשדרוג. כתוצאה מכך, הוחלט ביוני 1942 להתקין בפאנצר 3 סימן N את תותחו המקורי של הפאנצר 4, (סימן A עד F), מסוג L/24 KwK 37 בקוטר 75 מ"מ, בעל מהירות לוע נמוכה. ייעודו היה לוחמה נגד חי"ר וסיוע קרוב; לא רק שלתותח זה היו פגזים נפיצים עדיפים, אלא גם פגזים בעלי מטען חלול בעלי כושר חדירת שריון עדיפה מתותח ה-50 מ"מ, המסוגלים להביס שריון בעובי 70 מ"מ עד 100 מ"מ.
בדגם N נוספו פלטות מיגון (נקראו בגרמנית: Schürzen) לצידי הטנק ולצריח. אלו היו התקני מיגון בעובי של 5 מ"מ אשר הותקנו על מסילה במרווח מסוים מהשריון הראשי ונועדו להגן מפני איום רובי הנ"ט הסובייטים.
ייצור

הקושי של גרמניה הנאצית לייצר טנקים לאחר חימושה מחדש, נבע בראש ובראשונה מפירוקה של התעשייה הגרמנית הכבדה בתום מלחמת העולם הראשונה.
בניגוד למפעלי תעשייה קלה לסוגיהם שיכלו לבנות מטוסים וכלי נשק רבים אחרים, ייצור פלדה כבדה לטנקים גרם לתעשייה בעיות רבות, שכן היא דרשה כלים מיוחדים ומומחיות. אף שיכולת הייצור של גרמניה הנאצית התרחבה רבות בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, התעשייה לא הוסבה כולה למאמץ המלחמתי (עד 1943), ולא נערכה למאבק ממושך שיערך שנים רבות.
ייצור הטנקים בגרמניה החל ב-1934, באמצעות נתינת חוזים לחברות אזרחיות לרוב; לחברות אלו לא היה ניסיון בייצור טנקים, והן ייצרו אותם באופן אינדיבידואלי ובשיטה שלא תאמה לייצור סדרתי בכמויות גדולות. כאמור לעיל, הפאנצר 3 והפאנצר 4 תוכננו להיות טנקי המערכה העיקריים של עוצבות השריון בשנים הבאות, אולם אי יכולתה של התעשייה הגרמנית לספק טנקים אלה בכמויות מספקות, בגלל מגבלות ייצור, הובילו לכך שמעט כלים מהמתוכנן היו מוכנים למערכות בשנים של 39–1940. כאמצעי ביניים, הוחל בייצורו של הפאנצר סימן 2.
דגמי הטנק הראשונים של הפאנצר 3 - C, B, A ו-D שנבנו על ידי דיימלר בנץ היו דגמי טרום ייצור, ששימשו לבחינת מערכות הטנק, וככאלו יוצרו במספרים קטנים. הייצור ההמוני תוכנן להתחיל מדגם E, אז נוספו שני מפעלים נוספים לתהליך - הנשל ומאן, לצד דיימלר בנץ. בפועל, הושלמו פחות מ-100 יחידות מדגם זה.
הייצור ההמוני של הטנק החל מן הסדרה F, בספטמבר 1939. ב-17 ביולי 1941, עמד התכנון לבניית 7,992 טנקי פאנצר 3 ל-36 דיוויזיות השריון המתוכננות; עם זאת, המאורעות בחזית המזרחית בחודשים הראשונים של מבצע ברברוסה, שגרמו לצבא ולהיטלר לפקפק באפקטיביות של הטנק, הביאו להפחתה בדרישה לייצור הטנק. ב-1942 הושלמו 2,555 טנקים, ו-349 נוספים ב-1943, ובאוגוסט אותה שנה הופסק ייצור הטנק באופן סופי, והמפעלים הוסבו לייצור תותח הסער שטוג 3 המבוסס על שלדת הפאנצר 3.
טבלת ייצור הפאנצר 3 לפי דגמים:
| דגם | יצרן | תאריך | מספר השלדות שיוצרו | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| A | דיימלר בנץ | 1937 | 10 |  |
| B | דיימלר בנץ | 1937 | 15 |  |
| C | דיימלר בנץ | 1937 - ינואר 1938 | 15 |  |
| D | דיימלר בנץ | ינואר - יוני 1938 | 30 |  |
| E | דיימלר בנץ, הנשל, מאן | דצמבר 1938 - אוקטובר 1939 | 96 |  |
| F | דיימלר בנץ, הנשל, מאן, אלקאט, פאמו | ספטמבר 1939 - יולי 1940 | 435 |  |
| G | דיימלר בנץ, הנשל, מאן, אלקאט, פאמו, וואגמאן, MNH | אפריל 1940 - פברואר 1941 | 600 |  |
| H | הנשל, מאן, אלקאט, מיאג, וואגמאן, MNH | אוקטובר 1940 - אפריל 1941 | 308 |  |
| J | דיימלר בנץ, הנשל, מאן, אלקאט, מיאג, וואגמאן, MNH | מרץ 1941 - יולי 1942 | 1,549 |  |
| J1 | דיימלר בנץ, הנשל, מאן, אלקאט, מיאג, וואגמאן, MNH | דצמבר 1941 - יולי 1942 | 1,067 |  |
| L | דיימלר בנץ, הנשל, מאן, אלקאט, מיאג, וואגמאן, MNH | יוני - דצמבר 1942 | 653 |  |
| M | מאן, מיאג, וואגמאן, MNH | אוקטובר 1942 - פברואר 1943 | 250 |  |
| N | הנשל, מאן, מיאג, וואגמאן, MNH | יוני 1942 - אוגוסט 1943 | 663 | 37 נוספים הוסבו מטנקים מחודשים |
|  סה"כ | כל החברות | 1937 - אוגוסט 1943 | 5,691 |  |
שירות מבצעי > המערכה בפולין

כטנק מערכה, הפאנצר 3 תוכנן להיות המרכיב העיקרי של דיוויזיות הפאנצר (שריון) הגרמניות. בתאוריה, אמורה הייתה דיוויזיית הפאנצר לכלול שני רגימנטים (חטיבה) של טנקים, בני שני גדודים כל אחד. כל גדוד יורכב מארבע פלוגות בנות 32 טנקים כל אחת, שלוש מתוכן תצוידנה בטנקי פאנצר 3. אולם על אף חימושה מחדש של גרמניה הנאצית, ייצור הטנקים התנהל באיטיות, ובעת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, היו בצבא הגרמני רק 98 טנקי פאנצר 3, מדגמים A עד E בעלי תותח 37 מ"מ, כשעיקר העול בלחימה בפולין נפל על 1,445 טנקי פאנצר סימן 1 ו-1,223 פאנצר סימן 2 המיושנים, בסיוע 211 טנקי פאנצר סימן 4.
כנגד כח השריון הגרמני עמדו לרשות הצבא הפולני מעט פחות מ-200 טנקים בעלי יכולת חדירת שריון, מרביתם מהדגם 7TP החמוש בתותח בופורס בקוטר 37 מילימטר, ועוד כ-470 טנקים קלים חמושים במקלעים בלבד, שלא היו יעילים בלוחמת שריון. מרבית הטנקים הפולנים פוזרו בין דיוויזיות הרגלים והפרשים, והשפעתם על הקרב הייתה מועטה. במהלך המערכה בפולין, הפאנצר 3 תפקד באופן מוצלח למדי, אם כי מיגון הטנק התברר כלא מספק. בפרק הזמן שבין 1 בספטמבר ל-25 בספטמבר, הושמדו כליל, כלומר ללא יכולת לתקנם או להחזירם למפעלים, 26 טנקי פאנצר 3.