stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם סטייג
עיבודים

בשנת 1984 נעשה עיבוד קולנועי של סטייג לספרו "דוקטור דה סוטו" בבימויו של מיכאל שפורן והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
בשנת 2001 עובד ספרו "שרק!" לסרט באותו שם על ידי חברת דרימוורקס בבימויו של אנדרו אדמסון. הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2002 ולהצלחה אדירה ברחבי העולם, שהביאה ליצירת מספר סרטי המשך, אשר יצאו אחת לשלוש שנים.
חייו האישיים

סטייג נישא ארבע פעמים ויש לו שלושה ילדים.
משנת 1936 עד 1949, היה נשוי לאליזבת מיד (אחות האנתרופולוגית מרגרט מיד) השניים הם הוריהם של חלילן הג'אז ג'רמי סטייג ובת בשם לוסינדה. הוא התחתן בשנית בשנת 1950 לקארי הומסטד ונולדה להם בת ששמה מרגיט לורה. אחרי גרושיהם נישא סטייג בשלישית לסטפני הילי (1964–1966). נישואיו האחרונים לז'אן דורון נמשכו עד סוף חייו.
ספריו בעברית

ארבי על האי, תרגום: יהודה מלצר, אדם, 1980.
הגנב האמיתי, תרגום: אילנה דן, עם עובד, 1981.
דוקטור דה סוטו, תרגום: יהודה מלצר, משכל, 1994.
פיצה צחי, תרגום: אירית ארב, הד ארצי, 1999.
ירמיהו ואבן הפלאים, תרגום: רימונה די-נור, הד ארצי, 2001.
שרק!, תרגום: אפרים סידון, עם עובד, 2001.
הגדולים בטוחים שמותר להם הכל, תרגום: רימונה די-נור, הד ארצי, 2001.
ורוד וצהוב, תרגום: אברהם יבין, עם עובד, 2005.
ספינקי ברוגז, תרגום: יונתן יבין, עם עובד, 2006.
עמוס ובוריס, תרגום: יהודה מלצר, ספרי עלית גג, 2007.
ויסקונסין דלס

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ויסקונסין ויסקונסין
 מחוז:  קולומביה סוק אדמס ג'ונו
 תאריך ייסוד:  1857 
 על שם:  Dells of the Wisconsin River 
 שטח:  20.02 קמ"ר
 גובה:  277 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,678 (2010)
  ‑ צפיפות:  140.5 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  43°37′36″N 89°46′28″W﻿ / ﻿43.626613°N 89.774557°W﻿ / 43.626613; -89.774557 
 אזור זמן:  UTC -8
 https://www.citywd.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ויסקונסין דלס(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ויסקונסין דלס(למפת ויסקונסין רגילה) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריורויסקונסין דלס(למפת ויסקונסין מוגדלת) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריורויסקונסין דלס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויסקונסין דלס (באנגלית: Wisconsin Dells) היא עיירת נופש במרכז מדינת ויסקונסין שבארצות הברית. נכון ל-2010 מנתה אוכלוסיית היישוב 2,678 תושבים.
ויסקונסין דלס היא אחד מיעדי הנופש הפופולריים ביותר באזור המערב התיכון אליו מגיעים בסביבות 3 מיליון מבקרים מדי שנה, ואשר ידוע בעיקר בשל מגוון פארקי המים הנמצאים בו.
בתחום היישוב ישנם 18 פארקי מים מקורים ו-3 פארקי מים לא מקורים. ויסקונסין דלס מכילה בין היתר את פארק המים הלא מקורה הגדול ביותר בארצות הברית (המכונה "Noah's Ark" (אנ')), שהוא גם פארק המים הגדול ביותר בארצות הברית. אטרקציות בולטות נוספות בוויסקונסין דלס כוללות מגרשי גולף, מיני גולף, מסלולי קארטינג, ספורט מים, רכיבה על סוסים, מופע הפעלולים של טומי בארטלט (אנ') ועוד. אפשרויות הלינה בוויסקונסין דלס כוללות בין היתר אפשרויות זולות יותר כגון מוטלים חסכוניים, וחניונים לקרוואנים, וכמו גם אפשרויות יוקרתיות יותר כגון אתרי נופש ראוותניים.
ויליאם ראמסדן

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1888 צ'סטר, בריטניה בריטניה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1969 (בגיל 81) מחנה אלדרשוט, בריטניה בריטניה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Christine Adelaide Baldwin (22 בינואר 1918–?) Eugenia Isabella Amy Whale-Ure (21 בספטמבר 1946–?) 
 צאצאים:  John Yescombe Ramsden 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1910–1945 (כ־35 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-50   מפקד הקורפוס ה-30   מפקד הדיוויזיה ה-3   מפקד כוח ההגנה הסודאני
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 אות השירות המצוין (1939)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1940)  חבר במסדר האמבט (1943)  הצלב הצבאי 
 
ויליאם האוולוק צ'פלין ראמסדן (באנגלית: William Havelock Chaplin Ramsden;‏ 3 באוקטובר 1888 – 16 בדצמבר 1969) היה קצין בכיר בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ראמסדן נולד בצ'סטר, צ'שייר, אנגליה, ב-3 באוקטובר 1888, והיה בנם של הכומר הנרי פלומפטר ראמדסן ואתל פרנסס אליס האוולוק, ויליאם ראמסדן התחנך במכללת באת' ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהורסט, שם הוסמך כסגן משנה ברגימנט מערב הודו ב-5 באוקטובר 1910. ראמסדן הועלה לדרגת סגן ב-2 באוקטובר 1912, ושירת במלחמת העולם הראשונה עם הגדוד השני של הרגימנט שלו, תחילה בקמרון ובניגריה עם הגדוד שלו, ולאחר מכן, מ-19 במרץ 1916, כקפטן ברגימנט מזרח יורקשייר. הוא שירת עם הגדוד בחזית המערבית, בצרפת ובבלגיה, שם הוענק לו עיטור הצלב הצבאי, וב-16 בפברואר 1918 הוא הועלה לדרגת מייג'ור. ב-22 בינואר 1918 הוא נישא לכריסטין אדלאייד בולדווין, בתו של ג'יימס יסקומב בולדווין.
ביוגרפיה > בין המלחמות

בין המלחמות נשאר ראמסדן בצבא הבריטי, והגיע לדרגת לוטננט קולונל בשנת 1933, ומונה למפקד הגדוד הראשון, רגימנט המפשייר בשנת 1936. הוא היה בשירות פעיל במבצעים בוזיריסטן ובארץ ישראל בתקופה זו, ולאחר מכן הוא המשיך מונה למפקד אזור מערב לנקשייר בשנת 1939.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ראמסדן לחם במלחמת העולם השנייה, ופיקד על חטיבת החי"ר ה-25 במהלך הלחימה בצרפת במאי 1940 כחלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF)‏. ב-12 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה). הדיוויזיה, שעזבה את אנגליה באמצע שנת 1941, נלחמה היטב בצפון אפריקה בשנה שלאחר מכן. הוא מונה למפקד הקורפוס ה-30 ביולי 1942, תפקיד אותו הוא מילא עד ספטמבר 1942. בשובו לאנגליה הוא קיבל את הפיקוד הוותיק של ברנרד לו מונטגומרי, הדיוויזיה ה-3, בדצמבר 1942, כשהוא ממלא תפקיד זה עד דצמבר 1943, כאשר מונה במקומו טום רני. מתחילת 1944 הוא נשלח לסודאן והפך למפקד כוח ההגנה הסודני, שהפך מאוחר יותר לפיקוד הכוחות הבריטיים בסודאן ובאריתריאה. הוא פרש מהצבא בשנת 1945, ומת במחנה אלדרשוט ב-16 בדצמבר 1969.
הערות שוליים

↑  Smart, p. 260
1 2 3  Liddell Hart Centre for Military Archives
התניה של קרן המטבע הבין-לאומית

התניה (באנגלית: conditionality) היא הקשר שבין מימון מקרן המטבע הבין-לאומית לבין יישום מדיניות כלכלית על ידי מדינות שנעזרות במימון מהקרן. התניה דורשת מהמדינה הלווה לנקוט במדיניות מאקרו-כלכלית מסוימת, שבמצב אחר היא לא הייתה נוקטת בה, כשהיא לווה כספים מקרן המטבע. מטרת ההתניה היא לוודא שמשאבי הקרן המסופקים למדינות ישמשו בהתאם למטרות הקרן ולהבטיח שהמדינה תוכל להחזיר את הכסף שלוותה. זהו מרכיב יסודי בכל הלוואות הקרן.
מדיניות זו מתמקדת בעיקר בייצוב הכלכלה, ביטול מדיניות סחר פרוטקציוניסטית והטמעת מדיניות שוק פתוח במדינה הלווה. כאשר הקרן והמדינה חותמות על הסכם, הן מסכימות על התנאים להלוואה. תנאים אלה כוללים בדרך כלל מגבלות על הרחבת האשראי, רפורמות במערכת הפיננסית, וטיפול ברזרבות מטבע חוץ וגירעון תקציבי.
היסטוריה

קרן המטבע הבין-לאומית הוקמה בשנת 1944 (לאחר מלחמת העולם השנייה) במסגרת הסכם ברטון-וודס והחלה לפעול הלכה למעשה בשנת 1946. מטרת הקמת הקרן הייתה לקדם יציבות ושגשוג במערכת המוניטרית והפיננסית הבין-לאומית, בעיקר על ידי מתן הלוואות למדינות העומדות בפני מחסור במטבע זר. הסיוע הכלכלי של הקרן מעניק למדינות מרחב נשימה, בזמן שהן מתאימות את המדיניות הכלכלית שלהן כדי לפתור את הקושי במאזן התשלומים.
מדיניות ההתניה של הקרן הוצגה לראשונה בשנת 1952 כאמצעי לשיקום מאזן התשלומים של המדינות החברות בקרן, לוודא שמשאבי הקרן לא יתבזבזו ושהקרן תקבל את הלוואותיה בחזרה ובשנת 1969 הוכנסה באופן רשמי למסמכי הייסוד של הקרן. עד 1979 התמקדה ההתניה במדיניות המוניטרית והפיסקלית ובשער החליפין של המדינות החברות.
החל משנות ה-80 ובמיוחד לאחר 2002, עברה מדיניות ההתניה שינויים משמעותיים והתרחבה גם לתחומים אחרים בהתנהלות הכלכלית של המדינות כמו מסחר, תמחור, מדיניות שוק, המגזר הציבורי, המגזר החקלאי, המגזר הפיננסי ומגזר אנרגיה. עם התחזקותן של הגישות הכלכליות של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן במהלך שנות ה-80, החלה ההתניה של הקרן לקבל היבט מבני יותר: הפחתת מדיניות הסובסידיות, פתיחת שווקים, הפרטה, פירוק מונופולים וחיסול תוכניות הלוואה ורכש ממשלתיות.
אולם, במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90, בעוד שההתניה הלכה והתרחבה, הציות לה מצד המדינות החברות הלך ופחת, ובקרן הבינו שיש לבצע רפורמה נוספת, שנכנסה לתוקפה בשנת 2002.
מטרות ההתניה

ההתניה משמשת כלי מחויבות שכופה על המדינה לבצע את הרפורמות הנדרשות כדי לצאת מהמשבר ולהיות מסוגלת להחזיר את ההלוואה שלקחה.
ההתניה משמשת ליצירת אמינות של המערכת הכלכלית של המדינה בעיני משקיעים פוטנציאליים. ההתניה כובלת את המדינה למדיניות מסוימת ומונעת בעדה לשנות אותה, וכך משקיעים יכולים להיות בטוחים שהמדיניות לא תשתנה ויכולים לכלכל את צעדיהם והשקעותיהם במדינה בהתאם.
ההתניה משמשת כלי בידי הקרן לגרום למדינות לנקוט במדיניות שמתאימה לגישה הכלכלית שהיא או מדינות מרכזיות בה (למשל ארצות הברית) מנסות לקדם.
ההתניה מוודאת שרק מדינות שבאמת צריכות את ההלוואות יבקשו אותן מהקרן.
ההתניה מאפשרת לקרן לשלוט גם באופן שבו יחולקו ויושקעו המשאבים שהיא מעניקה למדינה.
מטרות ההתניה > קווים מנחים להתניה

אלה הקווים שהגדירה הקרן ברפורמה של 2002:
כדי למנוע כפילויות במימון, התניות ותוכניות בין הקרן לגופים אחרים (בעיקר הבנק העולמי) הקרן מקפידה על בניית אסטרטגיה משותפת וחלוקת אחריות ברורה ליעילות מקסימלית.
גישה למשאבי הקרן

בקשת מדינה לשימוש במשאבי הקרן מאושרת רק אם הקרן מוודאת שהתוכנית שהוצעה תואמת את מדיניותה ושהמדינה מספיק מחויבת כדי ליישם אותה. התנאים שמציבה הקרן יכולים להיות מבוססי תוצאה (המדינה משיגה תוצאה או יעד מסוימים) או מבוססי פעולה (המדינה מבצעת או נמנעת מלבצע פעולות מסוימות). הקרן רשאית להציב גם תנאים מקדימים שעל המדינה לאמץ בטרם אישור תוכנית הסיוע.
במרץ 2009 נבחנה שוב הרפורמה במדיניות ההתניה והושם דגש מחודש על קיום הקווים המנחים להתניות (מ־2002) בהלוואות הקרן.
ביקורת

את מדיניות ההתניה של קרן המטבע ניתן לראות כפולשנית ומגבילה. היא לא מתייחסת להשפעות שיש לה על החברה ועל חלוקת הכנסה, ולא בטוח שהיא הכרחית להצלחה בפועל של תוכנית המימון. עוד נטען כי הקרן מנצלת משברים כלכליים במדינות שפנו אליה לסיוע כדי לכפות עליהן רפורמות מבניות מרחיקות לכת, אך לא לוקחת אחריות על ההשפעה של הרפורמה בתוך המדינה. ביקורת נוספת ניתן להעלות על כך שההתניה מושפעת פעמים רבות ממניעים פוליטיים של מדינות משפיעות בקרן ולאו דווקא מחישובי החזר ההלוואה בלבד.
סיכום

קרן המטבע הבין-לאומית לא יוזמת פניות למדינות ולא כופה עליהן את תנאיה. ההתניה של הלוואות הקרן מופנית רק למדינות אשר בוחרות באופן חופשי לפנות אל הקרן ולבקש את עזרתה, ונשמע הגיוני שהקרן, שמלווה את הכסף, תעמיד דרישות או תנאים להלוואה זו. מצד שני, חשוב לזכור שמדינות שמגיעות למצב שבו הן מבקשות את סיוע הקרן, לא עושות זאת כדי להתעשר, אלא פונות אליה במצבים של משבר כלכלי עמוק ולעיתים הקרן היא תקוותן היחידה לצאת ממנו.
השאלה ”האם ראוי שהקרן תנצל את חולשתה של המדינה כדי להשליט עליה מדיניות כלכלית שמקדמת את מטרות הקרן, אך לאו דווקא מתאימה למדינה“ נשאלת רבות. מאידך גיסא, ניתן לטעון שמניעים נורמטיביים, של "מה ראוי", אין מקומם בעולם הכלכלי הקפיטליסטי המערבי שמה שמניע אותו הם החישובים הקרים של עלות־תועלת ושל צמיחה כלכלית.
הערות שוליים

↑  Buira, Ariel. United Nations Conference on Trade And Development (UNCTAD). G-24 Discussion Paper Series. An Analysis of IMF Conditionality. August 2003.
↑  Dreher, Axel. Independent Evaluation Office (IEO). IMF. IMF Conditionality: Theory and Evidence. April 2006.
↑  Weiss, Martin A. Congressional Research Service Report for Congress. The Library of Congress. New IMF Conditionality Guidelines. November 19, 2002.
↑  Legal and Policy Development and Review Departments. International Monetary Fund. [accessed: june 1, 2010. Guidelines on Conditionality]. September 25, 2002.
↑  International Monetary Fund. Factsheet. IMF Conditionality. April 9, 2010.
ואצלב ניז'ינסקי

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1889 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 באפריל 1950 (בגיל 61) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  פולין, האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 תקופת הפעילות:  1908–1918 (כ־10 שנים) 
 בן או בת זוג:  רומולה דה פולסקי 
 פרסים והוקרה:  מסדר הדקל האקדמי 
 
ואצלב ניז'ינסקי (ברוסית: Ва́цлав Фоми́ч Нижи́нский; בפולנית: Wacław Niżyński;‏ 12 במרץ 1890 – 8 באפריל 1950) היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי ממוצא פולני. ניז'ינסקי נחשב לגדול הרקדנים הגברים בראשית המאה ה-20, שעשה לו שם בווירטואוזיות של ריקודו, בעוצמה ובעומק של אופי הדמויות שיצר וביכולתו לבצע קפיצות, שהיו משוחררות לכאורה מכוח הכבידה.
ביוגרפיה

ראשית היכרותו של ניז'ינסקי עם הבלט הייתה באמצעות הוריו, שהיו רקדנים בכירים בלהקת האופרה הנודדת סטוב. שנות ילדותו הראשונות עברו עליו במסעות עם הלהקה. בגיל 9 נכנס לבית הספר הקיסרי לבלט בסנקט פטרבורג, בית הספר הראשון במעלה לבלט בעולם. בשנת 1907 סיים את בית הספר והיה לחבר בבלט הקיסרי, כרקדן סולו ולא כחבר בלהקה, כמקובל. הכוריאוגרפית והרקדנית ברוניסלבה ניז'ינסקה הייתה אחותו ועבדה לצדו במשך חלק גדול מן הקריירה שלו.
הוא החל לרקוד בלהקת הבלט הקיסרי, בשנת 1909 הופיע בלהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב, שתכננה להביא את הבלט הרוסי לפריז, אשר לא ידעה הפקות באיכות שהעלה הבלט הקיסרי. ניז'ינסקי היה לכוכב הלהקה מבין הרקדנים הגברים. הוא זכה בהצלחה רבה בבלטים "פטרושקה" של איגור סטרווינסקי, רוח הורד של קרל מריה פון ובר  ושחרזאדה של רימסקי קורסקוב. בשנת 1912 החל ליצור כוריאוגרפיה לבלטים משלו, בהם "אחר הצהריים של פאון" (1912) ו"משחקים" (1913) למוזיקה של דביסי, "טיל אוילנשפיגל" למוזיקה של ריכרד שטראוס (1916). בהצגת "פולחן האביב", למוזיקה של סטרווינסקי (1913), פרצו תגרות באולם בין המתלהבים לבין השוללים בלהט את הסגנון החדש והפראי שהביאו סטרווינסקי וניז'ינסקי לבלט. גם "אחר הצהריים של הפאון" חולל לא מעט סערות ומחלוקות בגלל אופייה המיני במרומז של התמונה האחרונה. "משחקים" היה אמור, במקור, להציג יחסי-גומלין עוגבניים בין שלושה גברים, אך דיאגילב עמד על כך, שהבלט יבוצע על ידי רקדן ושתי רקדניות.
ב-1913 נשא ניז'ינסקי לאישה את רומולה דה פולסקי ההונגריה (בת של אמיליה מרקוש) בעת מסע הופעות עם הלהקה בדרום אמריקה. היא ראתה הצגה של "הבלטים הרוסיים" ב-1912 ולאחר זאת עקבה בדבקות אחר הלהקה ואחר ניז'ינסקי. על אף זאת, לא היה מופתע ממנה כשניז'ינסקי הציע לה להינשא לו, בצרפתית עילגת, כיוון שלשניהם לא הייתה שפה רהוטה משותפת. הנישואים חוללו קרע מיידי עם דיאגילב, שפיטר את ניז'ינסקי מן הלהקה. כיוון ששום מעסיק אחר לא היה בנמצא, ניסה ניז'ינסקי להקים לו להקה משלו, אבל היוזמה לא נחלה הצלחה. הוא נעצר בהונגריה בזמן מלחמת העולם הראשונה והוחזק במעצר בית עד 1916, אז הותר לו לעזוב את המדינה לאחר התערבות של דיאגילב, שרצה שניז'ינסקי ישתתף בסיור בארצות הברית. גם אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ונשיא ארצות הברית וודרו וילסון תמכו בבקשה לשחררו, בהמרצתו של אוטו קאהן.
לאחר מספר שנות קריירה מזהירה עזב בשנת 1917 את הבמה והתיישב עם משפחתו בשווייץ. מצבו הנפשי התערער בהדרגה, ותוך זמן קצר אושפז בגלל מחלת נפש לשארית חייו, עד למותו בלונדון בשל מחלת כליות.
בתו, קירה, הייתה נשואה למנצח איגור מרקביץ'.
אשתו רומולה ניז'ינסקי כתבה אודותיו את הספר "ניז'ינסקי, אשף המחול" (הוצאת זיו) שלפיו הופק הסרט "ניז'ינסקי" (1980).
גלריה

ואצלב ניז'ינסקי הפאון בבלט "אחר הצהריים של פאון" בציור של ליאון באקסט
ואצלב ניז'ינסקי עם איגור סטרווינסקי
המצבה על קברו של ניז'ינסקי בתרומתו של סרגיי ליפר
הסילפידים - אמנותו של ניז'ינסקי
וסטפורט (קנזס סיטי)

| --- | --- |

רפליקה של עגלה בווסטפורט. במחצית המאה ה-19 הייתה וסטפורט מרכז מסחר לעגלות עבור חלוצים וסוחרים שנעו מערבה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  מיזורי מיזורי
 עיר אם:  קנזס סיטי
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בשכונה:  1,333 (2013)
 קואורדינטות:  39°03′12″N 94°35′31″W﻿ / ﻿39.053333333333°N 94.591944444444°W﻿ / 39.053333333333; -94.591944444444 
 אזור זמן:  UTC -6
 www.westportkcmo.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה וסטפורט(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה וסטפורט(למפת מיזורי רגילה) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהוסטפורט(למפת מיזורי מוגדלת) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהוסטפורט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וסטפורט (באנגלית: Westport) היא שכונה היסטורית בקנזס סיטי, מיזורי, ארצות הברית. בעשורים הראשונים להיווסדה הייתה יישוב עצמאי, אך ב-1897 סופחה לקנזס סיטי.
היסטוריה

וסטפורט יושבה לראשונה בתחילת שנות ה-20 על ידי דניאל יואכם (Daniel Yoacham) ומשפחתו שהגיעו מטנסי. הם הקימו את המבנה ששימש כפונדק וכמסבאה הראשונים במקום ומשכו אליהם עוברי אורח רבים, בהם ציידים, אינדיאנים, סוחרים, חיילים ושלא ביודעין גם שודדים שארבו לסוחרים שעברו דרך שביל סנטה פה.
בשנת 1831 התיישב במקום הכומר והמיסיונר הבפטיסטי אייזק מקוי ומשפחתו. מקוי בנה את ביתו על גבעה בה יושב כיום בית החולים סנט לוקאס (Saint Luke's Hospital). בנו, ג'ון קלווין מקוי המכונה "אבי קנזס סיטי", קרא למקום בשם וסטפורט (מילולית: נמל מערבי) מאחר שזאת הייתה נקודת היישוב האחרונה עבור הרפתקנים שנעו לכיוון קנזס.
בשנת 1834 רכש ג'ון מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תכנן להרחיב את העיירה. במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בווסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון. ג'ון מקוי בנה בית מסחר במקום, שתוך זמן קצר הפך לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה.
בשנת 1849 פרצה באזור מגפת הכולרה; רבים מתושבי המקום מתו, בהם גם אשתו הראשונה של ג'ון מקוי, ואחרים נטשו את העיירה לבלי שוב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 התאוששה וסטפורט והחלה לצמוח. האספקה למקום הגיעה עד אז דרך סירות שעגנו בעיר אינדפנדנס הסמוכה לגדתו הדרומית של נהר המיזורי, ומשם היה צורך במסע בן ארבעה ימים עד לווסטפורט. כשהעיירה גדלה הצליח מקוי לשכנע את מובילי הסירות לעגון בנקודה הקרובה לווסטפורט. מקום העגינה החדש, הנמצא במקום בו יושבת כיום ה-Grand Avenue ("השדירה הגדולה") בקנזס סיטי, איפשר הגעת סחורה ונוסעים קרוב יותר לשבילים המובילים מערבה, ונודע בשם "העיירה של קנזס". וסטפורט וקנזס סיטי החליפו, למעשה, את העיר אינדפנדנס כנקודת הצטיידות וכ"תחנה האחרונה בגבול המערבי" עבור סוחרים וחלוצים. בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה. השנים 1854–1860 היו לשנות השגשוג הכלכלי הטובות ביותר של וסטפורט, וב-1858 הגיעה העיירה ככל הנראה לשיא הגידול של אוכלוסייתה כשמנתה כ-2,000 נפש.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התחוללו התנגשויות רבות בין תומכי העבדות לבין מתנגדי העבדות באזור. באוקטובר 1864 התחולל במקום קרב וסטפורט, הידוע בכינויו "גטיסברג של המערב", שהסתיים בניצחונו של האיחוד. בעקבות המלחמה חלה דעיכה בשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקה של העיירה קודם לכן, והיא מעולם לא התאוששה מכך.
בסופו של דבר, נקודת העגינה החדשה שהצליח מקוי להקים במקום אינדפנדנס התפתחה והפכה לקהילה הדומיננטית, ואילו וסטפורט דעכה. בשנת 1897 סופחה וסטפורט לקנזס סיטי, אך בעקבות ערעור על הסיפוח שהוגש לבית המשפט העליון של מיזורי, הסיפוח אושר רשמית רק ב-1899.
כיום וסטפורט משמשת כמרכז בילויים וקניות של קנזס סיטי. במקום פועלת החברה ההיסטורית של וסטפורט ששמה לעצמה למטרה לשמור ולהחיות את ההיסטוריה של וסטפורט; החברה מקיימת סיורים במקום, מדפיסה מסמכים ועבודות הקשורים במקום ומפעילה את בית האריס-קירני (Harris-Kearney House) המשמש כמוזיאון.
גלריית תמונות

מצבת הזיכרון בכיכר החלוצים בוסטפורט, ובה דמויותיהם של ג'ים ברידג'ר, ג'ון קלווין מקוי ואלכסנדר מייג'ורס
דרך וסטפורט
מסעדות בוסטפורט
כיכר וסטפורט ברחוב פנסילבניה שבוסטפורט
הערות שוליים

↑  Westport neighborhood in Kansas City, Missouri (MO), 64111 subdivision profile - real estate, apartments, condos, homes, community, population, jobs, income, streets, www.city-data.com
↑  Layman,
Carol Spurlock (2003). Isaac McCoy and the American Indians, AuthorHouse Book Publishing Company,
 p. 436. ISBN 0759689725
↑  Olinskey, John M. (2013). Early Kansas City, Missouri, Arcadia Publishing, p. 15. ISBN 0738590967
1 2 3  "Westport History: Where the West Began",  The Westport Historical Society site.
↑  Ford, Susan Jezak. "John Calvin McCoy", kchistory.org
↑  "The Oregon trail: the Missouri River to the Pacific Ocean"; compiled and written by the Federal Writers' Project of the Works Progress Administration, p. 44.
↑  "THE HISTORY OF WESTPORT", experience Kansas City site.
1 2  "Chapter 2: Historical Overview of Independence", in the Independence city official site.
↑  "The History of The Harris-Kearney House", The Westport Historical Society site.
ויסקאשה

| ויסקאשה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: צ'ינצ'יליים
סוג:: ויסקאשה
שם מדעי
 Lagidium ‏מיין, 1833

ויסקאשה (שם מדעי: Lagidium) היא סוג של דמוי קביה ממשפחת הצ'ינצ'יליים והיא קרובת משפחה של הצ'ינצ'ילה.
הויסקאשות הן יצורים כדוריים ופרוותיים בצבע זהוב-חום והן בעלות זנב ארוך ושעיר ואוזניים ארוכות כמו של ארנבת. הן חיות באזור הרי האנדים בקור ובגובה של 3,000 עד 5,000 מ' וריאותיהן מותאמות לנשימה בגבהים. משקלן יכול להגיע ל-3 ק"ג בערך.
הן צמחוניות, וניזונות מעשבים, טחבים וחזזיות. הן בעלות חושים חדים. הן פעילות בבקרים ומצויות בקרבה לסלעים ונקיקים המגינים עליהן מטורפים וממזג אוויר קיצוני. הן חיות בקבוצות משפחתיות. הנקבה ממליטה צאצא אחד, מפותח ובעל פרווה מלאה, בעל עיניים פקוחות, שמסוגל לאכול מזון מוצק כבר ביום הראשון להיוולדו.
מינים

ויסקאשה צפונית (L. peruanum)
ויסקאשה דרומית (L. viscacia)
L. wolffsohni – מין חדש
L. ahuacaense – מין חדש
התנקשויות במדעני גרעין איראנים

בין השנים 2010 ל-2020 נהרגו חמישה מדעני גרעין איראנים (מסעוד עלי-מוחמאדי, מג'יד שהריארי, דריוש רזאיינג'אד, מוסטפא אחמדי רושן ומוחסן פח'רי-זאדה) בהתנקשויות שיוחסו למקורות זרים. רזאיינג'אד נורה למוות על ידי מתנקשים רכובים על אופנועים, בעוד ששהריארי ואחמדי רושן נהרגו ממטענים שהוצמדו למכוניותיהם. גם בפריידון עבאסי-דוואני ניסו להתנקש על ידי הצמדת מטען לרכבו תוך כדי נסיעה, אך הוא שרד.
ממשלת איראן האשימה את ישראל במעורבות בהתנקשויות במטרה לשבש את תוכנית הגרעין האיראנית. בשנים 2011 ו-2012 עצרו השלטונות האיראניים מספר איראנים שנטען כי ביצעו את מסע החיסול מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. על פי דיווחים, שירותי הביון המערביים ופקידים אמריקאים אישרו את המעורבות הישראלית בחיסולים. שר הביטחון לשעבר, משה יעלון אמר: "נפעל בכל דרך ואיננו מוכנים לסבול "איראן גרעינית". אנחנו מעדיפים שזה ייעשה באמצעות סנקציות, אבל בסופו של דבר ישראל צריכה להיות מסוגלת להגן על עצמה."
על פי הדיווחים, סדרת ההתנקשויות הופסקה ב-2013 בעקבות לחץ דיפלומטי מצד ארצות הברית, שניסתה להגיע להסכם שיעכב את תוכנית הגרעין האיראנית. לפי רשת NBC, שני פקידים בכירים בארצות הברית אישרו שארגון מוג'אהדין ח'לק "מומן, אומן וחמוש על ידי ישראל" לשם התנקשות במדעני גרעין איראנים; פקיד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית הכחיש זאת מאוחר יותר, ואמר שהארגון לא היה מעורב בהתנקשויות במדעני גרעין איראנים.
תקריות

ברשימה זו שבעה אירועים שקשורים להתנקשויות, ביניהם אחד שבו הקורבן שרד ואחד בו ההתנקשות לא אושרה רשמית.
| תאריך | הקורבן> שם | הקורבן> מקצוע | ההתנקשות> שיטה | ההתנקשות> מיקום | ההתנקשות> תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 בינואר 2007 | ארדשיר חוסיינפור | פרופסור, בעל ידע נרחב באלקטרומגנטיות | שאיפת גז או הרעלת קרינה | שיראז | מת | הדעות חלוקות בנוגע לחיסולו. ישנם הטוענים כי נהרג בתאונה. אחותו טענה כי הוא נהרג על ידי משמרות המהפכה. |
| 12 בינואר 2010 | מסעוד עלי-מוחמאדי | פרופסור, מומחה בתורת השדות הקוונטית ובפיזיקת חלקיקים | פצצה בשלט רחוק שהוצמדה לאופנוע | טהראן | נהרג | איראן עצרה מספר חשודים בחיסול ולבסוף הוצא אחד מהם להורג לאחר שהודה כי הרג את עלי-מוחמאדי בהוראת המוסד. |
| 29 בנובמבר 2010 | מג'יד שהריארי | מהנדס גרעין, מומחה בשינוע נייטרונים | פצצה שהוצמדה לרכבו על ידי אופנוע | טהראן | נהרג | שהריארי ועבאסי-דוואני לימדו באותה אוניברסיטה וניסיון החיסול של שניהם קרה כמעט בו זמנית. |
| 29 בנובמבר 2010 | פריידון עבאסי-דוואני | פרופסור, מדען גרעין ומנהל | פצצה שהוצמדה לרכבו על ידי אופנוע | טהראן | שרד | שהריארי ועבאסי-דוואני לימדו באותה אוניברסיטה וניסיון החיסול של שניהם קרה כמעט בו זמנית. |
| 23 ביולי 2011 | דריוש רזאיינג'אד | פיזיקאי, מומחה בשינוע נייטרונים | נורה על ידי מתנקשים רכובים על אופנוע | טהראן | נהרג |  |
| 11 בינואר 2012 | מוסטפא אחמדי רושן | פרופסור, חוקר יצור של ממברנות סינתטיות לשם אפוזיה – חלק מתהליך העשרת אורניום | פצצה שהוצמדה לרכבו על ידי אופנוע | טהראן | נהרג |  |
| 27 בנובמבר 2020 | מוחסן פח'רי-זאדה | פרופסור, מדען גרעין וראש תוכנית הגרעין של איראן | נורה על ידי מקלע בשלט רחוק | דמבאנד | נהרג |  |