stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטרוסקסואליות כפויה
גורמים

אדריאן ריץ' טוענת כי הטרוסקסואליות מחוזקת על ידי המוסדות החברתיים. היא טוענת כי נישואים חד מיניים מחזקים הטרוסקסואליות כפויה. אם, כפי שטוענים שומרי הסף של ההטרונורמה, כדוגמת ויליאם האבילנד, נישואים הם איחוד מוכר מבחינה חברתית או חוזה משפטי בין בני זוג המחילים זכויות וחובות בינם לבין עצמם, בינם לבין ילדיהם, ובינם לבין משפחותיהם, ונישואים חד-מיניים נתפסים כתוספת שלילית למבנה חברתי/משפטי/דתי זה, אזי הקונוטציה השלילית של נישואים חד מיניים היא משום שנישואים אלה פועלים נגד הרעיון שבבסיס ההטרונורמטיביות. בספרה "The New Homonormativity: The Sexual Politics of Neoliberalism" (ההומונורמטיביות החדשה: הפוליטיקה המינית של הנאו-ליברליזם), כותבת ליסה דוגן:
ב"המצאת התרבות ההטרוסקסואלית", לואי-ז'ורז' טאן טוען כי החשיבות שמוקנית ליחסים בין גברים ונשים, והדגש על רבייה, מאפילים על "קשרים זכריים הומו-חברתיים", שלפי טענתו רווחו בימי הביניים. הוא טוען שהקונוטציות השליליות היו דווקא כלפי יחסים בין גברים ונשים לפני כן, וכי היה זה משום שיחסי מין נחשבו להפרעה לחובות רוחניות, וכי האמינו אז כי יחסים בין גברים לא יהפכו למיניים. לדברי טולמן, ספנסר, רוזן-רינוסו ופורשה, "ריץ' טענה כי הטרוסקסואליות היא פוליטית בטבעה, ולא טבעית, ושהיא משרתת את הצרכים והרצונות של גברים בתוך הפטריארכיה, ולכן דורשת צורות שונות של כפייה גברית על נשים לתחזוקתה".
גורמים > גילויי כוח זכרי

לטענת ריץ', דומיננטיות גברית ונוכחותה במוסדות חברתיים היא גורם מרכזי באכיפת ההטרוסקסואליות הנשית. היא מתארת את התופעה בעזרת רשימה של "שמונה מאפיינים של כוח זכרי בחברות ארכאיות ועכשוויות":
שלילת המיניות שלהן מנשים
הכפייה הזו נעשית במגוון דרכים במקומות וזמנים שונים: השחתת איבר המין הנשי; חגורות צניעות; ענישה חמורה על ניאוף נשי, כולל עונש מוות; ענישה חמורה על לסביות, כולל עונש מוות; הכחשת קיום הדגדגן והאורגזמה הנשית, בפסיכואנליזה, ברפואה ובתרבות; הגבלות על אוננות; הכשת מיניות נשית מחוץ לגילאי הרבייה (בעיקר במנופאוזה ואחריה) כולל כריתות רחם שלא לצורך; ניכוס דימויים פסאבדו-לסביים בתרבות ובפורנו למעט המבט הגברי; סגירת ארכיבים והשמדת תיעוד היסטורי הנוגע לקיום לסבי.
כפיית המיניות הגברית עליהן
באמצעות אונס, כולל אונס במסגרת הנישואים; גילוי עריות בין אב ובת, או אח ואחות; חיברות והתניה של נשים לראות בדחף הגברי למין זכות; אידיאליזציה של רומנטיקה הטרוסקסואלית באמנות, ספרות, תקשורת, פרסום, וכדומה; מסירת ילדות למטרת נישואים; שידוכים; זנות; הרמונות; דוקטרינות פסיכואנליטיות של פריג'ידיות ואורגזמה וגינלית; ייצוגים פורנוגרפיים של נשים כנהנות מאלימות מינית והשפלה, אשר מעבירים מסר שהטרוסקסואליות סדיסטית היא יותר "נורמלית" מאשר חושניות בין נשים.
שליטה בהן, ובתוצר של עבודתן
באמצעות נישואים ואמהות כמסלולים של עבודה ללא תמורה; הפרדה אופקית והיררכית של נשים במסגרות עבודה בשכר; הפתיון הכוזב של ניעות בקידום (מספר זעום של נשים בעמדות כוח כעלה תאנה); שליטה גברית בהחלטות רבייה (הפלות, אמצעי מניעה, לידה); עיקור כפוי; סירסור; פמיסייד (הריגת תינוקות נקבות), פרקטיקה הגוזלת מאמהות את ילדותיהן ותורמת להפחתת הערך הכללי של נשים.
גזילת ילדיהן מהן
באמצעות זכות אבות, וחטיפה חוקית; עיקור כפוי; הרג תינוקות מערכתי; גזילת ילדים מאמהות לסביות על ידי בתי משפט; אובסטטריקה גברית כתחליף ל"מענה" בהשחתה גניטלית וכבילת רגליים (והשכל) של ילדות כהכנה לנישואים.
הגבלתן הפיזית ושלילת חופש התנועה
באמצעות קונבנציות של נישואים; אונס כטרוריזם, המרחיק נשים מן הרחובות; כבילת רגליים; קוד לבוש נשי - בגדים המגבילים תנועה, עקבים גבוהיים; רעלה; הטרדה מינית במרחב הציבורי; תלות כלכלית מונבנית של נשים על בעליהן.
שימוש בהן למען טרנסקציות גבריות
שימוש בנשים כ"מתנות"; מחיר כלה; סרסור; שידוכים; בתור בידור לקידום עסקאות בין גברים - בין עם כרעיות, מלצריות ומארחות לבושות לריגוש גברי, נערות ליווי, "שפנפנות", גיישות, מזכירות.
כיבוי היצירתיות שלהן
ציד מכשפות כקמפיינים נגד מיילדות ומרפאות, וכפוגרומים נגד נשים עצמאיות; הגדרת עיסוקים גבריים כשווים יותר מעיסוקי נשים, כך שהתרבות הופכת לגילום של הסובייקטיביות הגברית; הגבלת מימוש עצמי של נשים לטובת נישואים ואמהות; ניצול מיני של נשים על ידי אמנים ומורים; הפרעה חברתית וכלכלית של המאווים היצרתיים של נשים; מחיקת מסורות נשיות.
הדרת נשים מתחומים נרחבים של ידע והישגים תרבותיים
באמצעות אי-השכלה של ילדות ונשים; השתקת קיום אלטרנטיבות להטרוסקסואליות ומוסדותיה עבור נשים, כולל היסטוריה ותרבות לסבית; הגדרת נשים על פי סטריאוטיפים באמצעות מדע, טכנולוגיה, ועיסוקים "גבריים" אחרים; אחוות גברים במסגרות עסקיות ומוסדיות (צבא) המדירה נשים; אפליה נגד נשים במקצועות ובחינוך.
ריץ' מסכמת כי כל המאפיינים הללו תורמים לתרבות שמשכנעת נשים שמערכות יחסים הטרוסקסואליות ונישואים הם בלתי נמנעים, בין אם הם נכפים בכוח פיזי או ב"שליטה על התודעה", ובמיוחד בשילוב עם מחיקה לסבית.
גורמים > מחיקה לסבית

ריץ' טוענת כי הטרוסקסואליות כפויה, כאמצעי המבטיח את הזכות הגברית לגישה פיזית, כלכלית ורגשית לנשים, מותירה שלמה את הקונבנציה החלשה נשית באמצעות מערכות הטרוסקסואליות, ואינה מאפשרת צמיחה של מיניות אלטרנטיבית הנתפסת כסוטה, כמו לסביות. ריץ' מציעה "רצף לסבי" המעודד מערכות יחסים נשיות, ללא תלות בתשוקה מינית, ורואה הטרוסקסואליות כמוסד המוטל על נשים. ריץ' רואה את ההכרה בבחירה מינית כתנאי הכרחי להעצמה נשית ולהבנה של ההתנגדות המתמשכת של נשים לגברים לאורך ההיסטוריה.
בנוסף, ריץ' מבקרת את המחקר הפמיניסטי על אי-הכללתה של לסביות כאפשרות אמיתית וטבעית עבור נשים. היא כותבת:
ההנחה שנטייתן המינית של נשים היא באופן מהותני כלפי גברים, או שהבחירה הלסבית היא לא יותר מאשר מחווה של מרירות כלפי גברים... רווחת בספרות ובמדעי החברה. יש פה גם שני נושאים נוספים. הראשון, כיצד ולמה בחירה של נשים בנשים אחרות כחברות נלהבות, שותפות לחיים, עמיתות, מאהבות, שבט, נמחצה, בוטלה, גורשה למחבוא ולמסווה; ושנית, הזנחה טוטאלית או קרובה לכך, של הקיום הלסבי במגוון רחב של כתבות, כולל במחקר ותאוריה פמיניסטיים. זה ברור שיש קשר בין הדברים.
ריץ' בוחנת את התכנים של Her Own Good: 150 Years of the Experts' Advice to Women מאת ברברה ארנרייך ודירדרה אינגליש, Toward a New Psychology of Women מאת ז'אן בייקר מילר, ו-Minotaur: Sexual Arrangements and the Human Malaise מאת ננסי Chodorow, אשר, על פי ריץ', מוצגים כטקסטים פמיניסטיים, ומניחים "שהיחסים החברתיים בין המינים מבולגנים ובעייתיים מאוד". ריץ' טוענת שהטקסטים הפמיניסטיים האלה אינם בוחנים את סוגיית ההטרוסקסואליות הכפויה או מכירים בכך שייתכן שאישה לא תבחר בהטרוסקסואליות אם היא הייתה מחוברתת בחברה שוויונית יותר.
קתלין דבלד, בספרה Dilemmas of desire: Teenage girls talk about sexuality, טוענת כי מחיקה לסבית יכולה להיות בעיה בתחום הבריאות. היא מציעה שהטרוסקסיזם גלום כהנחה שבשתיקה כאשר "טפסים שמטרתם להעריך סיכונים בריאותיים שואלים 'האם את פעילה מינית?' ומיד אחרי זה שואים על אמצעי מניעה". האגודה הרפואית האמריקנית קובעת כי "הומוסקסואליות שאינה מוכרת על ידי הרופא או חוסר רצון של המטופל לדווח על הנטייה המינית שלו עלולה להוביל לאי-הצגה, אבחון או טיפול בבעיות רפואיות חשובות".
גורמים > תאוריה אבולוציונית

אחד המניעים המרכזיים להטרוסקסואליות כפויה הוא האבולוציה. הגישה האבולוציונית מקשרת את הערך של נטייה מינית עם רבייה. באופן אבולוציוני, כדי לקדם את המין האנושי חייבים לייצר צאצאים. מתוך הבנה בסיסית זו של הביולוגיה ננקטים צעדים נוספים המביאים לתפישה של הטרוסקסואליות כצורה ה"טבעית" של בני האדם, ולכן הופכים את ההומוסקסואליות באופן ספציפי, וכן את כל המיעוטים המיניים והמגדריים ל"לא נורמלים".
ישנם חוקרים רבים שמצאו קשרים רבים בין הומוסקסואליות (נשית וגברית) לבין סיבות אבולוציוניות שונות - לכן הדבר יכול לסתור את הטענה כי הומוסקסואליות (נשית או גברית) עוצרת את מהלך האבולוציה. מה גם, שיש התעלמות מוחלטת מקבוצות אחרות בחברה: אפשר לומר את אותו הדבר אודות עקרים, לדוגמה, שאינם יכולים כלל להביא ילדים.
על אף שלטיעונים האבולוציוניים יש השלכות לגבי מיעוטים מיניים, הם גם משפיעים ישירות על הסטריאוטיפים של יחסים הטרוסקסואלים ובמיוחד על מושגים של גבריות. תפישות היסטוריות של גברים בתור "הציידים" מוחלים אז על ההבנה העכשווית של המין הזכרי כעליון. הצד השני של ההבנה הזאת הוא ההשפעה של תפישה זו על המין הנשי, המתואר בתור המין החלש יותר ושתפקידו העיקרי הוא לידה. אבל, הבנות אלה אינן כוללות רעיונות של מוסר, על אף שהתפישות מתורגמות כמוסר בשל אימוצם בתור ערך מרכזי בחברה.
גורמים > דת

רוב הדתות, במיוחד דתות המערב, כוללות מודל בינארי של מיניות. לדוגמה, הסיפור התנ"כי לפיו אדם וחוה הם ראשיתה של האנושות. בנוסף, טקסטים ספציפיים כולל האיסור בספר ויקרא: ”וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִיא” (ויקרא, י"ח, כ"ב). למוסדות דתיים לאורך ההיסטוריה היו קווים מנחים קפדניים בכל הנוגע לנישואין ומה שנחשב מקובל בעיני האל. תפישה דתית זו מתורגמת ישירות להטרוסקסואליות כפויה בחברה דרך ההשפעה של מנהיגי הדת, כמו גם חסידיה.
מסיבה זו הומוסקסואלים (כולל לסביות) מתקשים למצוא קבלה חברתית, בעיקר באזורים דתיים מאוד.
בעוד מודל בינארי של מיניות יכול להיאכף, "פוריטנים רבים בניו אינגלנד הקולוניאלית האמינו שלכל בני האדם יש תשוקה הומוסקסואלית בנוסף להטרוסקסואלית, וכי נוצרי טוב צריך לכוון את התשוקה הזו למין לצורך רבייה בתוך מסגרת הנישואין." אידאולוגיה זו מתגלה בנצרות השמרנית המודרנית, כשהיא בבסיס ברעיון שמי שטולרנטי כלפי הרעיון של הומוסקסואליות מעודד יותר אנשים להיכנע לתאוותיהם ההומוסקסואליות.
גורמים > סקסיזם בכוח העבודה

ריץ' מסבירה את ההשפעה של הטרוסקסואליות כפויה במקום העבודה, ונעזרת לשם כך בעבודתה של קתרין מקינון Sexual Harassment of Working Women: A Case of Sex Discrimination. מקינון טוענת כי נשים מאיישות משרות בשכר נמוך ושהסחירות המינית שלהן היא גורם במקום העבודה. מקינון מציינת כי "עבודתה [של אישה] תלויה בהעמדת פנים שהיא לא רק הטרוסקסואלית, אלא אישה הטרוסקסואלית בכל הכרוך בזה מבחינת לבוש, וההתנהלות הנשית, הכנועה, הנדרשת מנשים 'אמיתיות'". ריץ' טוענת שההתייחסות לנשים במקום העבודה הוא בעל השפעה משמעותית על ההטרוסקסואליות הכפויה בחברה. לדבריה, נשים חשות לחץ להיות הטרוסקסואלית במקום העבודה, ולחץ זה קיים גם בחברה כולה. ריץ' מתייחסת גם לעבודתה של קתלין בארי, Female Sexual Slavery, לפיה נשים מקבלות על עצמן את הדחף המיני הגברי כבלתי נמנע, ורואות את עצמן כטרף מיני, וזה משפיע על התפישה של הטרוסקסואליות כברירת מחדל טבעית, ופגיעה מינית כבלתי נמנעת. בארי מכנה את הגישה הזו "פרספקטיבה של שליטה מינית", וגורסת כי גברים מכפיפים נשים להתעללות מינית וטרור, וכי נקודת המבט של שליטה מינית גורמת לאנשים לראות את ההתעללות המינית והטרור כטבעיים ובלתי נמנעים, ולפיכך מתעלמים ממנו, ולבסוף כבר לא "מסמנים" אותו כקיים או כמשפיע.
בארי טוענת שהרציונל הזה זוכה לרומנטיזציה באמצעי התקשורת הפופולריים. ריץ' טוענת שהמצב הזה מתוחזק דרך הטרוסקסואליות כפויה.
אצל גברים

עם טביעתו, המונח הטרוסקסואליות כפויה בחן את ההטרוסקסואליות של נשים בלבד. אך עבודות מאוחרות יותר כללו דיון על האופן שבו הטרוסקסואליות מחייבת בהכרח גברים ונשים כאחד כדי לתחזקה, וכן שגם גברים חווים את השפעת ההטרוסקסואליות הכפויה. טולמן, ספנסר, רוזן-רינוסו ופורשה (2003) מצאו כי גברים הטרוסקסואלים דיווחו על השפעות שליליות של הטרוסקסואליות כפויה, דרך היותם מחוברתי לרדוף אחרי נשים באופן אגרסיבי ובאמצעות סוגי האינטראקציות שהחברה מאפשרת להם עם גברים אחרים. במאמר אחר, In a Different Position: Conceptualizing Female Adolescent Sexuality Development Within Compulsory Heterosexuality, משתמשת טולמן במונח "גבריות הגמונית" כדי לתאר את מערכת הנורמות וההתנהגויות השולטות בהתפתחות החברתית של זכרים. הגבריות ההגמונית משקפת את ההטרוסקסואליות הכפויה תוך דרישת התנהגויות ספציפיות מזכרים; "הנורמות הללו דורשות שגברים יכחישו את רוב הרגשות שלהם, מלבד כעס, ושיהיו קשוחים בכל עת ובכל הדרכים, יעסקו באובייקטיפיקציה של נשים ושל מין עצמו, וישתתפו ברצף האלימות נגד נשים".
הטרוסקסואליות כפויה משפיעה לרעה גם על גברים הומוסקסואלים בכך שהיא מלמדת אותם מגיל צעיר שסטרייטיות היא "נורמלית" ולכן כל דבר החורג מכך הוא סטייה. דבי אפשטיין מתארת בספרה, Silenced Sexualities in Schools and Universities כיצד סטנדרטים הטרונורמטיביים וכן הטרוסקסואליות כפויה מובילים גברים צעירים לא רק להרגיש שהם נאלצים להיראות הטרוסקסואליים, ובה בעת יכולה לגרום לאלימות נגדם אם הם סוטים מהציפיות מהם. הלן לנסקי הציעה עוד במאמרה Combating homophobia in sport and physical education שהטרוסקסואליות נאכפת בזכרים באמצעות חיקוי ודרך אלימות נגד מי שחורג. באמצעות נורמות אלה, גברים לומדים מגיל צעיר שאם הם אינם עומדים בסטנדרטים ובתקנים הטרוסקסואליים, הם מציבים את עצמם בסיכון להדרה חברתית ולאלימות פיזית נגדם.
הצטלביות עם זהויות מיעוט אחרות

כדי להבין את המורכבות של הטרוסקסואליות כפויה, מספר חוקרים הצביעו על חשיבות ההשפעה של מבנה זה על ההשפעות הדיפרנציאליות על כל האוכלוסיות, כולל מיעוטים. ב"No More Secrets, No More Lies: African American History and Compulsory Heterosexuality", מטי אודורה ריצ'רדסון דנה במורכבויות הנוספות שעומדות בפני נשים שחורות במונחים של ההטרוסקסואליות הכפויה. היא כותבת ש"כל סטייה מהנורמות החברתיות של הנישואים, הביתיות והמשפחה הגרעינית מביאה האשמות חמורות של פראיות, פתולוגיה וסטייה כלפי השחורים". היא טוענת שכקבוצה שכבר מסומנת בסטיגמה במגוון דרכים, נשים שחורות ניצבות בפני לחצים נוספים הן מהקהילות השחורות והן מהלבנות כלפי ההטרונורמטיביות. כל סטייה מן ההטרוסקסואליות מציבה נשים שחורות בסיכון מיוחד לפגיעה פיזית או להדרה חברתית.
תחושה של סוף (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "תחושה של סוף" מאת ג'וליאן בארנס
 בימוי:  ריטש בארטה 
 הופק בידי:  דייוויד מ. תומפסון אד רובין
 תסריט:  ניק פיין 
 עריכה:  ג'ון פ. ליונס
 שחקנים ראשיים:  ג'ים ברודבנט שארלוט רמפלינג הארייט וולטר אמילי מורטימר מישל דוקרי בילי האוול
 מוזיקה:  מקס ריכטר
 צילום:  כריסטופר רוס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  BBC Films FilmNation Entertainment Origin Pictures
 חברה מפיצה:  CBS Films Lionsgate StudioCanal
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 בינואר 2017 (פסטיבל הסרטים של פאלם ספרינגס) 10 במרץ 2017 (ארצות הברית) 14 באפריל 2017 (הממלכה המאוחדת)
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות:  4.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thesenseofanending
 דף הסרט ב־IMDb
 
תחושה של סוף (באנגלית: The Sense of an Ending) הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2017 בבימויו של ריטש באטרה לפי תסריט של ניק פיין. הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת ג'וליאן בארנס. בסרט מככבים ג'ים ברודבנט, שארלוט רמפלינג, הארייט וולטר, בילי האוול ומישל דוקרי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-2 בינואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס. בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-10 במרץ 2017 בהפצת CBS Films ו-Lionsgate. בממלכה המאוחדת יצא הסרט ב-14 באפריל 2017 בהפצת StudioCanal.
תקציר עלילה

אנתוני "טוני" ובסטר (ג'ים ברודבנט) הוא קשיש גרוש שמנהל חנות למכירת מצלמות בלונדון וחי חיים רגועים למדי. יום אחד אשתו לשעבר מרגרט (הארייט וולטר) מבקשת ממנו ללוות את בתם ההרה, סוזי (מישל דוקרי), לקורס הכנה ללידה. אחרי שהחזיר אותה לביתה, טוני פותח מכתב שקיבל באותו בוקר. המכתב הוא מעזבונה של גברת שרה פורד המנוחה, אמה של מי שהייתה חברתו בתקופת לימודיו באוניברסיטה. היא מורישה לו 500 פאונד ושני מסמכים, האחד הוא מכתב המסביר את המתנה הבלתי צפויה. המסמך השני נמצא ברשותה של בתה של שרה, ורוניקה פורד. טוני אינו מבין מדוע אמה של חברתו בעבר, אותה פגש פעם אחת לפני שנים רבות, תשאיר לו דבר מה בצוואתה.
בארוחת צהריים עם מרגרט, טוני מספר לה על היכרותו עם ורוניקה ועל הפעם היחידה בה פגש את אמה, שרה. מרגרט רואה שהוא מדבר על שתיהן בהערכה רבה, ושואלת אותו עם מי מהם הוא שכב. טוני עונה שהוא לא שכב עם אף אחת מהן. אחר כך הוא נזכר בימיו בבית הספר. טוני (בילי האוול), צעיר נאה ומלא חשיבות עצמית, ושני חבריו מקבלים לחבורתם את אדריאן פין (ג'ו אלווין), נער אינטליגנטי שנהנה להתווכח עם המורים, וחושב עצמו לאינטלקטואל. במהלך הלימודים נודע להם על מות חברם לכיתה, רובסון, שכנראה התאבד אחרי שחברתו נכנה להיריון. בהסתמך על הפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם של אלבר קאמי, החברים דנים במשמעותה של ההתאבדות ומגיעים למסקנה שרובסון מת מהסיבות הלא נכונות.
אחרי שהנערים סיימו את לימודיהם, הם הולכים כל אחד לדרכו. אדריאן מתקבל לקיימברידג', ואילו טוני מתקבל לאוניברסיטת בריסטול. שם טוני פוגש את ורוניקה פורד (פרייה מייבור) ומתפתחת ביניהם מערכת יחסים. אחרי זמן מה היא מזמינה אותו להכיר את משפחתה. אביה דייוויד פורד (ג'יימס וילבי) ואחיה ג'ק פורד (אדוארד הולקרופט) הם מעט גסים אבל ידידותיים. אמה, שרה פורד (אמילי מורטימר), היא מושכת ומתחילה לפלרטט עם טוני. בארוחה טוני מספר לג'ק, שלומד בקיימברידג', על חברו אדריאן שגם לומד שם, אבל ג'ק לא מכיר אותו.
למחרת כשטוני מתעורר הוא מגלה שג'ק, ורוניקה ודייוויד יצאו לטיול, והוא נותר לב בבית עם שרה. היא מכינה לו ארוחת בוקר, ומפלרטטת איתו, ואחר כך מזהירה אותו מפני אופייה של ורוניקה. כשטוני עוזב את הבית, שרה מנופפת לו לשלום, בתנועה אופקית של ידה בגובה המרפק. טוני אינו מבין אם היא מנופפת לו לשלום, או שולחת אות אזהרה.
כשטוני חוזר לאוניברסיטה, ורוניקה מבקרת אצלו ופוגשת את אדריאן ואת שאר החברים. הם מבלים יפה, אבל אחר כך, ורוניקה נפרדת מטוני. הוא מקבל מכתב מאדריאן שבו הוא מבקש את ברכתו של טוני על מערכת היחסים בינו לוורוניקה. התגובה הראשונה שלו היא חיובית. אבל בהמשך הוא כותב תגובה חריפה ובלתי מתפשרת. הוא מאחל להם שייוולד להם ילד שישלם על חטאי הוריו.
שנים אחדות אחר כך, טוני פוגש את חבריו מבית הספר התיכון, והם מספרים לו שאדריאן התאבד. הם מסבירים שבתחילה אדריאן נראה מאושר ומאוהב, שאיתה היה אחרי שטוני הכיר ביניהם.
צוות השחקנים

ג'ים ברודבנט – אנתוני "טוני" ובסטר
בילי האוול – טוני ובסטר בצעירותו
שארלוט רמפלינג – ורוניקה פורד
פרייה מייבור – ורוניקה פורד בצעירותה
ג'ו אלווין – אדריאן פין האב
אנדרו באקלי – אדריאן פין הבן
פיטר וייט – קולין סימפסון
ג'ק לוקסטון – קולין סימפסון בצעירותו
הילטון מקריי – אלכס סטיוארט
טימותי אינס – אלכס סטיוארט בצעירותו
הארייט וולטר – מרגרט, גרושתו של טוני
אמילי מורטימר – שרה פורד, אמה של ורוניקה
מישל דוקרי – סוזי ובסטר, בתו של טוני
מת'יו גוד – מר ג'ו האנט, מורה להיסטוריה של טוני
אדוארד הולקרופט – ג'ק פורד, אחיה של ורוניקה
ג'יימס וילבי – דייוויד פורד, אביה של ורוניקה
הפקה

ב-8 בפברואר 2015 פורסם שריטש באטרה יביים עבור Origin Pictures ו-BBC Films סרט דרמה המבוסס על הרומן "תחושה של סוף" מאת ג'וליאן בארנס, וניק פיין יכתוב את התסריט. ב-11 במאי 2015 לוהק ג'ים ברודבנט לתפקיד ראשי בסרט. ב-6 באוגוסט 2015 פורסמו שמות השחקנים שיופיעו בסרט בהם שארלוט רמפלינג, הארייט וולטר, אמילי מורטימר, מישל דוקרי, בילי האוול, פרייה מייבור וג'ו אלווין. בין מממני הסרט היו Lipsync Productions יחד עם BBC Films ו-FilmNation Entertainment. ב-8 בספטמבר 2015 רכשו CBS Films את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
הפקה > צילומים

שלב הצילומים החל ב-8 בספטמבר 2015 בלונדון ובבריסטול. הצילומים נערכו במשך שבעה שבועות.
יציאה לאקרנים

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-2 בינואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 במרץ 2017, ובממלכה המאוחדת ב-14 באפריל 2017.
הכנסות וביקורת

"תחושה של סוף" זכה להכנסות של 1.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ובסך של 3.2 מיליון דולר במדינות אחרות.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 74% המבוסס על 105 ביקורות, וממוצע של 6.4 מתוך 10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 61 מתוך 100 המבוסס על 24 ביקורות חיוביות ברובן.
ראו גם

המיתוס של סיזיפוס – מסה מאת אלבר קאמי
הערות שוליים

↑  "Max Richter Scoring 'The Sense of an Ending' & FX's 'Taboo'". Film Music Reporter. 24 באוקטובר 2016. נבדק ב-25 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Sense of an Ending". Palm Springs International Film Festival. נבדק ב-3 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "The Sense of an Ending (2017)". The Numbers. Nash Information Services, LLC. נבדק ב-30 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Jaafar, Ali (6 באוגוסט 2015). "Charlotte Rampling, Harriet Walter, Emily Mortimer and Michelle Dockery Board 'The Sense Of An Ending'". Deadline Hollywood. נבדק ב-7 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Macnab, Geoffrey (8 בפברואר 2015). "Lunchbox director Ritesh Batra in talks to adapt The Sense of An Ending". screendaily.com. נבדק ב-7 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Siegel, Tatiana; McClintock, Pamela (11 במאי 2015). "Cannes: Jim Broadbent to Star in 'The Sense of an Ending' (Exclusive)". hollywoodreporter.com. נבדק ב-7 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Fleming Jr, Mike (8 בספטמבר 2015). "CBS Films Pre-Buys 'The Sense Of An Ending' – Toronto". Deadline Hollywood. נבדק ב-15 בספטמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Evry, Max (8 בספטמבר 2015). "The Sense of an Ending Starts Production, First Images of Michelle Dockery". comingsoon.net. נבדק ב-15 בספטמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hipes, Patrick (15 בדצמבר 2016). "Palm Springs Film Festival Lineup Set; 'The Sense Of An Ending' To Open, The Comedian' To Close". Deadline Hollywood. נבדק ב-3 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  N'Duka, Amanda (13 בדצמבר 2016). "'The Sense Of An Ending' Trailer: Secrets Are Unearthed In Drama Starring Jim Broadbent & Charlotte Rampling". Deadline Hollywood. נבדק ב-13 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Sense of an Ending (2017)". Rotten Tomatoes. Fandango. נבדק ב-30 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Sense of an Ending Reviews". Metacritic. CBS Interactive. נבדק ב-30 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
הילרוד

| --- | --- |
סמל הילרודסמל הילרוד
טירת פרדריקסבור
טירת פרדריקסבור
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מחוז:  מחוז הוודסטאדן
 שטח:  212.99 קמ"ר
 גובה:  41 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  36,043 (2023)
  ‑ במטרופולין:  46,568 (2008)
  ‑ צפיפות:  274 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  55°56′N 12°19′E﻿ / ﻿55.933°N 12.317°E﻿ / 55.933; 12.317
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניההילרוד(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניההילרוד(למפת מחוז הוודסטאדן רגילה) הילרוד(למפת מחוז הוודסטאדן מוגדלת) הילרוד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הילרוד (בדנית: Hillerød, נהגה: הֽילֶרֶד') היא עיירה דנית בת 40 אלף תושבים, הנמצאת כ-30 קילומטר מקופנהגן והיא בירת מחוז הוודסטאדן.
מזרקת נפטון מאת אדריאן דה פריס בטירת פרדריקסבור
רוב בתי העיירה בנויים קומה אחת או שתיים. המבנה הגבוה ביותר הוא מרכז הקניות העירוני שגובהו ארבע קומות (מ-2019 נבנים בניני מגורים עד עשר קומות). העיירה ידועה בעיקר בזכות טירת פרֶדְ'רֶקְסְבּוׁר שנבנתה לידה בראשית המאה ה-17 בידי המלך כריסטיאן הרביעי. לפני הטירה ישנו אגם גדול ותעלת מים מקיפה אותה. כל אלה נמצאים בתוך פארק גדול של מדשאות וחורשות עצים. התושבים נעים לרוב באופניים או באוטובוסים בתוך העיירה. מרביתם עובדים בקופנהגן, ואליה ובחזרה הם משתמשים ברכבת. במכוניות הפרטיות משתמשים בדרך כלל בסופי שבוע.
היינריך דה אהנה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1835 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1892 (בגיל 57) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  היינריך קרל הרמן דה אהנה
 מוקד פעילות:  אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 תקופת הפעילות:  1846–1892 (כ־46 שנים)
 כלי נגינה:  כינור 
 חברים
 יוזף יואכים, עימנואל וירט ורוברט האוסמן.
 
היינריך דה-אהנה (בגרמנית: Heinrich de Ahna;‏ 22 ביוני 1832, וינה – 1 בנובמבר 1892, ברלין) היה כנר ומורה למוזיקה אוסטרי, חבר ברביעיית יואכים.
ביוגרפיה

היינריך דה אהנה, נולד ככל הנראה בווינה בשנת 1832 (מקורות אחרים מזכירים את שנת 1834 או 1835 כשנת לידה). הוא קיבל שיעורי כינור כשהיה בן שבע. בגיל עשר הוא הפך לתלמידו של יוסף מייסדר. בהמשך קיבל שיעורים ממילדנר (1812–1865) בפראג. הופעתו הציבורית הראשונה כסולן התקיימה בשנת 1846 בבית האופרה של וינה. הוא יצא לסיורי קונצרטים עם אביו דרך גרמניה ואנגליה. בשנת 1849 העניק לו הדוכס מקובורג-גותה את התואר "וירטואוז קאמרי". בשנת 1851 דה-אהנה התגייס לצבא האוסטרי והפך עד מהרה לקצין ושירת שם עד לפרישתו. לאחר סיבובי הופעות, התיישב בברלין בשנת 1862.
בין השנים 1863 עד 1869 היה מרצה בקונסרבטוריון שטרן.
הוא התמנה למנצח של האופרה בברלין ופרופסור בקונסרבטוריון. בין תלמידיו היה סול מרקוסון (1869-1940).
לאחר סיורי אמנות מוצלחים דרך הולנד וגרמניה, דה אהנה הפך לחבר בתזמורת המלכותית בברלין. בשנת 1862, לאחר פרישתו של מנהל הקונצרטים בתזמורת: הוברט ריז בשנת 1869, הפך דה אהנה לממלא מקומו. בנוסף, היה פרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין שהקים יוזף יואכים. ובימי היעדרותו של יואכים, דה אהנה היה ממלא מקומו.
דה אהנה נחשב לאחד הכנרים הטובים ביותר בזמנו. נגינתו זכתה "לשבחים על הטון הפורח, הנשמתי, הטכניקה המושלמת, שאינה נכשלת, האינטונציה הברורה והקונספט האמנותי, האצילי והמסוגנן".
דה אהנה נפטר בברלין בשנת 1892 בגיל 60 ונקבר בבית העלמין המקומי בסנט הדוויג ברחוב ליזנשטראסה. הקבר לא השתמר.
אמר עליו אדוארד בילבי, שלמד כינור אצל דה אהנה:
1921,

"שמעתי את דה אהנה מנגן את הקונצ'רטו של בטהובן עם קדנזות משלו. הוא היה שחקן אומנותי ברור ומלא, עם טכניקה ללא דופי וסגנון מענג. הוא נתן לקונצ'רטו טעם שמעולם לא שמעתי שכפול. זה היה מושלם, ובכל זאת קצת שונה - קצת יותר נחמד מהרגיל, אפילו הטוב ביותר. לא היה שום חיקוי של אף אחד, שום קצה של יואכים, ובכל זאת זה היה בסדר גמור אני צריך לומר. הקדנזות שלו היו משובחות כמו ששמעתי, למעט זו של קרייסלר. זה היה בערך בשנת 1890, והוא נפטר זמן קצר לאחר מכן. הוא היה איש גדול והיה בעל מראה מוזר, בגלל מה שנראה כמו חיוך סרדוני ושערות המסתובבות על פניו, משחזרות אפקט מוזר, אבל הומוריסטי למדי, לא דוחה. ברביעייה הטון שלו התחרה בזה של יואכים."
חיים אישיים

אחייניתו פאולין דה אהנה, הייתה אשתו של ריכרד שטראוס. אחותו אלינור דה אהנה (אנ') הייתה זמרת מצו-סופרן עם, בין היתר, הברלינר הופופר. היינריך דה אהנה נולד למשפחתם של כריסטיאן אדוארד אוגוסט דה אהנה וג'סטין קרבס.
דה אהנה ורביעיית יואכים

דה אהנה היה חבר ברביעיית יואכים משנת הקמתה (1869) ועד לפטירתו (1992) יחד עם רוברט האוסמן, יוזף יואכים ועימנואל וירט. הוא היה בתפקיד הכינור השני ולאחר פטירתו הוא הוחלף על ידי קארל האליר.