היסטוריה של ערב הסעודית
המאה ה-20

בשנת 1901 קם אחד מבני האמאם, עבד אל-עזיז אבן סעוד, והחל במסע לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגתו. שנה לאחר מכן כבש את ריאד, בירתה המסורתית של משפחת אל סעוד, והקים את אמירות ריאד.
ב-1913 כבשו כוחות וסיפחו הווהאביים הסעודיים את אזור המפרץ הפרסי, שבתחומי הוילאייט העות'מאני של אל-אחסא (בעגה המדוברת: "אל-חסא", במזרח חצי האי הערבי). בין השנים 1913–1926 הכניע אבן סעוד גם את אל-קטיף ואת יתר נג'ד (מרכז חצי האי הערבי). ב-26 בדצמבר 1915 הגיעו הבריטים להסכם עם אבן סעוד (הסכם פרסי קוקס – אבן סעוד). הם הכירו בו בתור הסולטאן של נג'ד, ובתמורה לסיוע הבריטי הוא התחייב להימנע מחתימה על הסכמים עם מעצמות אחרות ומחדירה לנסיכויות המפרץ, שהיו בשליטה בריטית. אולם הסכם זה פג מאליו בתום מלחמת העולם הראשונה. ב-1919 נאלצו הבריטים להפעיל את חיל האוויר בכדי למנוע מאנשיו של אבן סעוד לכבוש את אמירות כווית, בת חסותם. ב-1921 הסעודים חיסלו וסיפחו את שטחי אמירות ג'בל שמר (ובירתה ח'איל) בג'בל שמר. לאחר הכיבוש, זנח את תוארו הדתי, "אמאם הווהאביה", ונטל את התואר "סולטאן", ובכך הגדיר עצמו כשליט שושלתי של ישות מדינית - יותר מאשר כמנהיגה של תנועה דתית פונדמנטליסטית.
במאי 1922 התווה הסכם מחאמרה (כיום ח'רמשאהר באיראן) את העקרונות לעיצוב הגבול עם עיראק, ובסוף אותה שנה תוחם הגבול לראשונה בפרוטוקול עוקייר. אף על פי כן, הבריטים עדיין נאלצו לבלום באמצעות חיל האוויר פשיטות של שבטי הווהאבים לעיראק ולעבר הירדן. בנובמבר 1923 נערכה ועידה בכווית, בתיווך בריטי, בין נציגי אבן סעוד לנציגי השריף חוסיין. ב-1924–1925 כבשו הסעודים את ארץ החג'אז, ובכך חיסלו את מלכותו של ההאשמי חוסיין בן עלי מלך החג'אז, והשתלטו על קודשי האסלאם שבמכה ובמדינה. ב-1925 חתמו הבריטים עם אבן סעוד על שני הסכמים: הסכם בחרה תיחם את הגבול עם עיראק וכלל אזורים נייטרליים, חופשיים לנדידת רועי גמלים; הסכם חדא קבע את הגבול עם עבר הירדן (ואדי סרחאן נשאר ברובו המכריע בתחום הסעודי). בין השנים 1902–1926 נודע השטח שבשליטתו של אבן סעוד בשם "סולטנות נג'ד". לאחר כינון שלטונו בחג'אז, ב-8 בינואר 1926 הכריז עצמו אבן סעוד "מלך חג'אז וסולטאן נג'ד".
בשנת 1926 השלימו הסעודים את מהלכי התפשטותם הטריטוריאלית, עם סיפוחה של עסיר (במערב חצי האי הערבי, מדרום לחג'אז ומצפון לתימן) וחיסולה של האמירות המקומית לבית אדריסי. בעקבות זאת הפך השטח שבשליטתו של אבן סעוד ל"סולטנות נג'ד ובנותיה". באותה שנה, מכיבוש חג'אז ואילך, נטל לעצמו אבן סעוד את התואר "מלך החג'אז וסולטאן נג'ד ובנותיה". ב-29 בינואר 1927, אימץ אבן סעוד את התואר "מלך נג'ד" במקום התואר "סולטאן נג'ד". באפריל 1927 נחתם הסכם ידידות בריטי-סעודי, שהכיר סופית בריבונותה של ממלכת אבן סעוד ובגבולותיה. ב-20 במאי 1927, נחתם בג'דה הסכם חדש בין עבד אל-עזיז אבן סעוד לבריטניה, שהחליף את ההסכם משנת 1915. בהסכם ג'דה הכירה בריטניה - אז המעצמה האירופית הדומיננטית באזור - בעצמאותה המלאה של "ממלכת חג'אז ונג'ד", ובתמורה התחייב אבן סעוד לכבד את הסכמי החסות של בריטניה עם נסיכויות המפרץ. ב-1930 נקשרו יחסים דיפלומטיים מלאים בין אבן סעוד לבריטים. ב-22 במרץ 1930 התקיימה פגישה ביוזמתם בין אבן סעוד ופייסל הראשון, מלך עיראק על סיפון אנייה בריטית במפרץ הפרסי, במהלכה חתמו שני השליטים על ברית ידידות. בשנת 1932 אוחדו שני האזורים, חג'אז ונג'ד, ואבן סעוד הכריז על עצמו מלך "ממלכת ערב הסעודית", מונרכיה אבסולוטית שדינה הוא הדין האסלאמי, או השריעה.
גילוי מרבצי נפט בשטח הממלכה במרץ 1938 הביא לשינויים מרחיקי לכת במעמדה, בכלכלתה ובאופייה. ייצור תעשייתי של נפט החל במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה נותרה נייטרלית. ההון האדיר שזרם לתחומיה אפשר לה לקיים שירותי חינוך, בריאות ורווחה מבלי לגבות מיסים מתושביה, וכך הייתה למדינה רנטירית מובהקת. ערב הסעודית נמנתה עם מייסדות האו"ם והליגה הערבית ב-1945, ונטלה חלק משני בקואליציה הערבית שלחמה בישראל במלחמת 1948.
עם מותו של אבן-סעוד ב-1953 הועברה המלוכה לבנו, סעוד בן עבד אל-עזיז. כהונתו עמדה בסימן דחיית הערביזם הרדיקלי מבית מדרשו של שליט מצרים גמאל עבד אל נאצר, ובהתקרבות לארצות הברית ולמשטרים הערבים המתונים. ב-1964 הודח, בין היתר בשל מתיחות פנים-משפחתית, בריאותו הרופפת ואי-סדרים כלכליים בממלכה, והוחלף על ידי אחיו למחצה, ראש הממשלה ונסיך הכתר פייצל בן עבד אל-עזיז.
בשנת 1965 נערכו חילופי שטחים בין ירדן לבין ערב הסעודית. ירדן ויתרה על שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה, תמורת רצועת חוף של מספר קילומטרים ליד העיר עקבה (ראו גם: יחסי ירדן–ערב הסעודית).
בשנת 1967 תמך המלך פייצל (מילולית, ולא צבאית) במצרים במהלך מלחמת ששת הימים. ההתנקשות בחייו של פייצל ב-1975 זעזעה את המזרח התיכון, אך לא פגעה ביציבות הממלכה. אחיו, ח'אלד בן עבד אל-עזיז, שלט עד למותו מהתקף לב ב-1982, או אז עלה אחיו החורג, הנסיך פהד בן עבד-אל עזיז, מודרניסט פרו-מערבי אשר ניהל בפועל את ענייני הממלכה בתקופתו של חאלד. אחיו למחצה של פהד, עבדאללה, נבחר לכהן כראש הממשלה ונסיך הכתר.
בשנת 1979 אירעו מספר אירועים שיתגרו את משילות השלטון מצד גורמי אסלאם קיצוני. בנובמבר 1979 התחולל "הקרב על הכעבה" במסגרתו התבצרו אנשי הקבוצה הקיצונית אל-אח'ואן במכה  וביקשו להכריז על הפיכה אסלאמית. המרד דוכא בהחלטיות ואכזריות ומעל 60 איש מראשיו הוצאו להורג בעריפת ראש פומבית. גם מהומות אל-קטיף, שהתרחשו בסוף שנת 1979 על ידי גורמי אופוזיציה סעודים (בעיקר שיעיים) כנגד השלטון הסוני לא הצליחו לערער את יציבות השלטון. המהומות הדגישו את חוסר ההיסוס של השלטונות, המגובים בתמיכה מערבית, לדכא כל אי-סדר ציבורי.
החשש מפני התפשטות הרגש המהפכני-אסלאמיסטי לאחר המהפכה האיראנית הביא את ערב הסעודית לתמוך כלכלית בעיראק של סדאם חוסיין במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988). באותן שנים חלה ירידה ניכרת במחירי הנפט, במה שערער זמנית את יציבות הכלכלה הסעודית. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה שניהלה ארצות הברית נגד עיראק, נמלטו פליטים כוויתים לסעודיה, ביניהם בני משפחת המלוכה הכוויתית, וכוחות הקואליציה הורשו לפעול מתחומה. נוכחותו של צבא ארצות הברית בשטח הממלכה חוללה מורת רוח רבה בקרב סעודים רבים, ביניהם אוסאמה בן לאדן. האמריקנים נסוגו כמעט לחלוטין בשנת 2003 משטח סעודיה והוצבו בקטר. בשנת 1996 חווה המלך פאהד שבץ מוחי חמור, אשר אילץ אותו להעביר את השלטון בפועל לנסיך הכתר עבדאללה. ב-1 באוגוסט 2005 הכריעה אותו מחלתו, והמלוכה הועברה באופן רשמית לידיו של עבדאללה.