stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שסו
זיהויים של השסו עם העברים בכלל ובני ישראל בפרט

יש המזהים את השסו שבמקורות המצריים עם השבטים שיצרו את עם ישראל.[דרוש מקור] הזיהוי אפשרי, אך הוא מסתמך על מקורות מועטים מכדי להיות ודאי.
ברשימה טופוגרפית מימי השליט המצרי אמנחותפ השלישי שנמצאה במקדש בסולב שבנוביה, נזכרים שישה אזורים בהם ישבו שסו:
ארץ שעיר בדרום ארץ כנען
ארץ יהו שמיקומה אינו ידוע
ארץ לבן (כנראה "לָבָן", דברים, א', א'; או "לִבְנָה", במדבר, ל"ג, כ'–כ"א).
ארץ צרר
ארץ צמת
ארץ ורבר
ארץ פיספס
נטען כי השם "ארץ יהו" מצביע על העובדה ששבטים בחבל ארץ זה עבדו את יהוה. יש המשערים שמקומה של ארץ "יהו" הוא בדרום כנען. כמו כן מוזכרים ה"שסו של יהו" גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני מאמארה המערבית שגם היא בנוביה (Amara West).
נוסף על כך, על סמך השושלות המשפחתיות במקרא משתמע כי שבטי ישראל היו קרובים במוצאם לעמים העבריים האחרים: אדום, מואב, ועמון.
תעודה מצרית מימי הפרעה מרנפתח הכוללת דיווח ממעבר הגבול המצרי בסילה, אשר בתוואי תעלת סואץ של ימינו – מזכירה את בואם של "שסו של אדום" למצרים.
לעומת זאת, השם ישראל, מופיע לראשונה במקורות מצריים רק בסוף המאה ה-13 לפנה"ס במצבת ישראל.
ראו גם

חיקסוס
הערות שוליים

↑  התרגום העברי מתוך א' מלמט, (עורך). מקורות לתולדות ישראל וארצו בתקופת המקרא, ירושלים תשמ"ה, ע' 192
↑  Robert D. Miller (II.),Chieftains Of The Highland Clans: A History Of Israel In The Twelfth And Eleventh Centuries B.C., Wm. B. Eerdmans Publishing, 2005, p.95
↑  ספר שופטים, פרק ב', פסוק י"ד
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ג, פסוק א'
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ז, פסוק כ'
↑  ספר ישעיה, פרק מ"ב, פסוק כ"ב
↑  Faried Adrom and Matthias Müller, The Tetragrammaton in Egyptian Sources – Facts and Fiction
↑  "סיימנו להניח לשוסו של אדום לעבור את מצודת מרנפתח אשר בצֶ'כּו, לברכות של פר אתום." (פפירוס אנאסטאזי ו')
תיאור של שסו שבוי כפי שתואר בתבליט ממדינת האבו שבמצרים מימי רעמסס השלישי.
תבליט קיר מצרי המתאר את שני מרגלי השסו שנשבו על ידי צבאו של רעמסס השני בדרכו לסוריה מוכים על ידי חיילים מצרים במהלך קרב קדש.
שבוי שמי מתוך תבליט מצרי עתיק המתואר בכרטוש כ"שסו של יהו". דמות זאת מתוארת ככנענית טיפוסית בניגוד לתיאור המקובל של השסו. כמו כן מופיע מגדיר של מדינה -ta- כך שהקריאה היא: השסו מארץ יהו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שי איגנץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) אשדוד, ישראל 
 
שי איגנץ (נולד בשנת 1969) הוא אמן ומרצה, בוגר המחלקה לצילום, בצלאל, ולימודי התואר השני, בצלאל. עבודותיו כלולות באוספים חשובים בישראל ובעולם, והוא זכה בפרס שרת התרבות לשנת 2012, פרס מורשה של מוזיאון תל אביב לשנת 2005, ובמלגת שהייה בסיטה פריז. מרצה לצילום באוניברסיטת חיפה ובמכללת ספיר. בין השנים 2016–2018 פרסם טור צילומי במגזין המקוון "תוהו".
ביוגרפיה

איגנץ נולד באשדוד בשנת 1969, חי ופועל בתל אביב-יפו.
יצירתו

עיקר עבודתו של איגנץ מתמקדת בתחום צילום דיוקנאות, ורבות מעבודותיו מציגות היבטים של מגדר ותרבות חזותית להט"בית. הוא יוצר קשר עם אנשים, לרוב זרים, ומבקש להיכנס לטריטוריה הטבעית שלהם ולצלם אותם בה. הדיוקנאות הצילומים שהוא יוצר משרטטים את דמותם בבהירות, על פגמיהם ועל יופיים. את רוב המצולמים שלו הוא מכיר דרך האינטרנט, ואף פעם לא יודע עם מי ייפגש, ועד כמה הזהות הווירטואלית שאותו אדם ייצר לעצמו שונה לעומת דמותו בחיים. על יצירותיו אמרה נעמי אביב, אוצרת התערוכה שהשתתף בה "שדים" (2008) כי הדמויות בעבודותיו של איגנץ נינוחות בשל היכולת של האמן לנהוג בפתיחות וקבלה שמאפשרת למצולם להרגיש בנוח ולשתף אותו בפנטזיות שלו. האוצרת דיאנה דלל, שאצרה את תערוכת היחיד הראשונה של איגנץ בגלריה רוזנפלד בשנת 2001, אמרה על עבודתו כי הוא ניחן ביכולת לזמן את החריגות שמובנית באופי של כולם.
הנושאים של עבודותיו שאובים מהרפרטואר הקלאסי של הצילום: דיוקנאות, גופים ומראות חוץ ופנים של בתי מגורים. תצלומי הצבע שלו ברורים, ישירים וחודרניים. הגרים המבוגרים, הנשים המהודרות והנערים הצעירים מודעים להיותם נצפים. הפריטים המופיעים ברקע הדיוקנאות מרמזים במעורפל על סיפורן האישי של הדמויות, אבל סיפור זה נותר לא מפוענח, ויצר המציצנות של הצופה לא בא על סיפוקו. ההצצה למרחב הפרטי של הדמות באמצעות החשיפה הישירה לכאורה נחסמת ומותירה את הדמות באנונימיותה, במצב של בידוד וניכור.
יצירתו > מר לרי (2012)

מר לרי היא תערוכת יחיד של איגנץ בתל אביב בשנת 2012 שאצרה לאה אביר. התערוכה הוצגה בחלל אלטרנטיבי ברחוב מלצ'ט בתל אביב. מר לרי הוא גבר בן שישים שאיגנץ ראה צילום שלו באינטרנט חמש שנים קודם לכן, והתצלום סיקרן אותו. איגנץ באותה תקופה שהה בסיטה, קריית האמנים הבינלאומית בפריז, ופנה אל לרי בטענה שהוא מזהה בו יסוד מעניין לצילום. לרי הציע לקיים את הצילומים במוזיאון קרנוולֶה, העוסק בתולדות פריז, וכך התגלה שלרי הוא מנהל המוזיאון. תחילה לרי לא הסכים להצטלם, אך לאחר שראה את עבודותיו של איגנץ התרצה. במהלך תקופת הצילומים הקשר בין השניים התהדק, ואיגנץ טס פעמים בשנה כדי לצלם את לרי. לאחר שנתיים הופסקו הצילומים למשך שנה וחצי, ומפגש צילומים האחרון התקיים במאי 2012.
הצילומים הראשונים התקיימו באחד מחדרי המוזיאון, חדר צדדי שאוחסנו בו חפצים שיצאו מכלל שימוש – רהיטים מפוארים אך ישנים – באותו חדר לרי התגורר במשך כמה שנים. לרי ניהל את המוזיאון שני עשורים והרגיש בו בבית, ייתכן שזו גם הסיבה לכך שהוא התנהג בטבעיות לצד הספות הרקומות, הטפטים העשירים והשטחים הססגוניים בעודו לבוש או מעורטל.
הרעיון של התערוכה נרקם בזמן שאיגנץ תלה את העבודות בבית שלו, ואופן הצגת העבודות בתערוכה היה דומה בשל העובדה שהתערוה הוצגה במתחם ובו דירות בשלבי שיפוץ, מבנים הנושאים תווים של בית.
בתערוכה הוצגה גם עבודת וידאו, "אוליבייה" (2006), שהוקרנה במכשיר טלוויזיה שעמד על שולחן באחד מהחדרים בחלל. בווידאו הופיע גבר אדמוני הפושט את בגדי לקראת הצילום, ושואל את האמן בקול שאלות מהסוג ששואלים את עצמם מבקרים בתערוכה – איך הוא בוחר את המצולמים? מה הוא מרגיש כלפיהם? בחדר אחר פוזרו על שולחן שלוש מהדורות שונות של מגזינים שיצר איגנץ ובהם תצלומים שלא נתלו על קירות התערוכה. מלבד תמונות ספורות שבהן מופיעות דמויות אחרות, מרבית התצלומים מספקים הצצה לתפאורות של המוזיאון הפריזאי, שבהן מדגמן לרי בתנוחות שונות.
יצירתו > קליק, גררר..., קליק, גררר... – מחווה למקרן שקופיות (2004)

תערוכה קבוצתית משנת 2004 שאצרו רותי דירקטור ודני יהב-בראון. התערוכה ביקשה להפנות את תשומת הלב אל מקרן השקופיות כטכנולוגיה נכחדת, ובכל זאת רלוונטית לאמנות העכשווית. עבודתו של שי איגנץ בתערוכה הזו מבוססת על סדרה שצילם בזמן לימודיו בבצלאל בחתונה משפחתית. צילום חתונות הוא צילום מסובך, מכיוון שהצלם חייב להיות ער לכל המתרחש, לא להפסיד דבר, שכן מדובר באירוע מכונן וחד פעמי. בתנאים כאלו, הצילום הוא האופציה היחידה למתוח את האירוע מעבר לזמן אמת, להעיד על חד-פעמיותו ולהצביע בכל פעם מחדש על המשמעות שלו. השקופיות שצילם איגנץ חותרות תחת התיעוד המסורתי של הז'אנר – במקום להיות יפות ומוצלחות, כאלה שכל המשפחה תתגאה בהן, הן מאפשרת לראות מבעד לאירוע, דרך השכבה החגיגית ולחדור אל הפרוזאיות של הדמויות.
אמנות ישראלית צעירה: זוכי פרס מורשה 2007
בתערוכה זו אינגץ הרכיב מקטעי צילומים מסדרות שונות שצילם בחמש שנים שקדמו לה, שהיו מנוגדים לרצף המהודק של הסדרות שיצר עד אז. יוסף קריספל כתב על הצילום של איגנץ בקטלוג התערוכה, והתייחס לשאלות רבות העולות מהעבודות: מי הם המצולמים? מדוע הם מצטלמים? האם הם בחרו להצטלם? מי מביט במי? האם אני מביט בהם? האם אני מתבונן בתצלום?. הוא תוהה מי הם אותם אנשים שאיגנץ מצלם, שפותחים את הדלת, מארחים בסלון ביתם, בחצר האחורית שלהם, שפושטים את הבגדים. נדמה כיאילו כל אחד מן המצולמים הצטלם במיוחד עבור אותו צופה שמביט בתצלום, והנוכחות של הצופה מולו היא של חוקר שאין באפשרותו לחדור לתוך החלל המדומיין של התצלומים הללו. האפשרות היחידה שעולה מהם היא לשוט במרחב הפנימי שלהם, ולבחון כל אלמנט שמצוי בהם. מול התצלומים של איגנץ הצופה הופך לאובייקט של ראייה.
תערוכות > תערוכות יחיד

2001-2001 – "עץ או פאלי: גן העצמאות בבוקר", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2005 – "שי איגנץ: מיכאל", גלריה רוזנפלד (1952–2009), תל אביב
2007 – "שי איגנץ: אביב", בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2012 – "מר לרי", תל אביב
2015-2016 – "שאול", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

2004 – "אמנות הארץ 2004, מחול אחרון", תחנת הכוח רדינג, תל אביב
2005 – "זונות", הגלריה של המדרשה לאמנות, תל אביב
2007 – "גן פתוח: "גן העצמאות לכולם", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2007 – "אמנות ישראלית צעירה: זוכי פרס מורשה", ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2008 – "קליק, גרררר...קליק, גרררר... – מחווה למקרן השקופיות", אוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות, הפקולטה למדעי הרוח, חיפה
2008 – "שדים", מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים
2008 – "ילדים טובים", גלריה רוזנפלד (1952–2009), תל אביב
2009 – "בהיר יותר מחיוורון", סדנאות האמנים (אליפלט), תל אביב
2009 – "My Camp - מן המחנה אל טעם החיים", עינגע, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, גלריית דולינגר, תל אביב, גלריה מנשר, תל אביב
2010 – "סלון", מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2011 – "אפשרות של ספר", זומר, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2012 – "הזוכים 2011: פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה
2014 – "וידויים", משכן האמנים, הרצליה
2014 – "סופשבוע של קומיקס וספרי אמן", מלון ארטפלוס, תל אביב
2014 – "צלם אוצר – איל פריד", פסטיבל הצילום הבינלאומי, ראשון לציון
2018 – "סלון אירוטי", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2019 – "אלבום, תערוכה קבוצתית", גלריה ברוורמן, תל אביב
השכלה

1999-1996 B.F.A המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1998 תוכנית חילופי סטודנטים, בית הספר לאמנות חזותית, ניו-יורק, ארצות-הברית
2003-2001 תוכנית ללימודי המשך, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו
פרסים

2005 – מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
2006 – מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
2007 – פרס קרן מורשה לאמן צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2011 – פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט
2016 – מלגת שהייה ברונר, דיסלדורף, גרמניה
הערות שוליים

↑  דנה גילרמן, קיר אמן: שי איגנץ, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2008
1 2 3 4 5 6  קמיע סמית, המסייה ואני: ראיון עם שי איגנץ, באתר הארץ, 2 ביולי 2012
↑  כהן, א', מפגש אקראי., אמנות ישראלית צעירה: זוכי קרן מורשה 2007, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007
↑  דירקטור, ר' ויהב-בראון ד', קליק, גררר..., קליק, גררר... – מחווה למקרן השקופיות, חיפה: הגלריה לאמנות - אוניברסיטת חיפה, 2008
↑  קריספל, י', על הצילום של שי איגנץ, אמנות ישראלית צעירה: זוכי קרן מורשה 2007, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות., 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270531  NLI: 987011098158205171  VIAF: 882165139022000560003   WorldCat (עם VIAF): 882165139022000560003
שמחה מירון

הרב שמחה חיים מירון (כ"ו בניסן תש"א, אפריל 1941 – כ"ה בכסלו תשס"ד, 20 בדצמבר 2003) היה דיין ומשפטן, מנהל בתי הדין הרבניים השני במדינת ישראל.
הרב שמחה מירון
ביוגרפיה

נולד בתל אביב ליוסף ורחל מירון (מייראן), שעלו מפולין וליטא לפני מלחמת העולם השנייה. למד במדרשית נעם. בתקופה זו החל בפעילות ציבורית, ובהוראת הרב יהושע יגל נסע לשבתות ליישובי עולים כדי לשכנעם לשלוח את ילדיהם לחינוך דתי. למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים. באותה תקופה השתתף במאבק על אופיו הדתי של המקום והחזיק בתיק החינוך ביישוב.
בשנת 1964 נשא את שלומית בת יוסף דב ומרים דיבון (דוביצקי). באותה שנה עמד בבחינות הסמכה לרבנות של הרבנות הראשית, והוסמך על ידי הרב עובדיה יוסף ורבנים נוספים. לימים הוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל - הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן, וב-19 בדצמבר 1978 מונה באופן רשמי לדיין.
לאחר נישואיו למד בישיבת נובהרדוק בירושלים, בכולל שבט מיהודה בתל אביב בראשות הרב אפרים בורודיאנסקי, בכולל עטרת יוסף נובהרדוק ובכולל הרב פרדס בתל אביב. כיהן כרב קהילה ברמת גן, בגבעתיים ובירושלים.
למד לתואר ראשון במשפטים בלימודי ערב בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ולתואר שני באוניברסיטה העברית.
היה מנהל משרד הדתות מחוז המרכז, מזכיר בית הדין הרבני בתל אביב והיועץ המשפטי לשיפוט רבני. בשנת 1978 מונה לדיין בידי הוועדה למינוי דיינים. בשנים 1978–1985 (תשל"ט-תשמ"ו) כיהן כמנהל בתי הדין הרבניים. במקביל ישב בהרכבים בבתי הדין האזוריים וכיהן כדיין בבית הדין לענייני הקדשות בירושלים, עם הרב בצלאל ז'ולטי, רבה הראשי של ירושלים. לקראת סוף כהונתו התעמת עם הרבנים הראשיים. בריאיון לשבועון ערב חדש האשים את שר הדתות והרבנים הראשיים בפרוטקציוניזם ובהרס בתי הדין, ובעקבות כך פוטר.
בשנת תשמ"ו מונה ליועץ המשפטי של סיעת ש"ס בכנסת. במקביל לתפקידו זה ולאחר פרישתו ממנו עבד גם כעורך דין עצמאי. היה מעורב במספר משאים-ומתנים קואליציוניים של המפלגות הדתיות.
כיהן כיו"ר חברה קדישא קהילת ירושלים, חבר הנהלת מדרשית נעם, חבר הנהלת בית חינוך עיוורים ובגופים ציבוריים אחרים.
התגורר בירושלים והיה אב לשבעה. נפטר ב-20 בדצמבר 2003, והובא למנוחות בבית הקברות סנהדריה .
גישתו ההלכתית-משפטית

הרב מירון ראה לנגד עיניו מדינה הפועלת על פי חוקי התורה ומתנהלת באופן דמוקרטי. לשיטתו מצוות התורה אינן פחות דמוקרטיות מערכים מערביים, שאותם כופה מערכת החוק והמשפט בישראל. את אבן היסוד לשיטתו המשפטית והציבורית פרסם במאמר "חופש דת לעומת החופש מדת", שבו טען כי ההגנה המשפטית על חילוניות פחותה מן ההגנה על הדת. הוא הגיש עתירות רבות לבג"ץ, ובהן עתירה נגד שר העבודה על ההיתר להעבדת יהודים בשבת לשם הפעלת שידורי הטלוויזיה הישראלית.
פסיקתו שילבה כלי חשיבה משפטיים. התנגד לשימוש בדוקטרינות חיצוניות להלכה המעניקות סמכות רחבה לפוסק, מקלות או מחמירות, כגון ציות לבג"ץ בבלי מכוח דינא דמלכותא דינא לגבי חלוקת רכוש, או דעת תורה, כפי שנעשה על ידי דיינים אחרים.
בשנת 1980, בתקופת האינפלציה הדוהרת, הביע את דעתו כי יש להצמיד את סכום המינימום הקבוע בכתובה למדד המחירים לצרכן.
פעל להשוואת מעמדם של בתי הדין הרבניים לאלה של בתי המשפט, בהתאם להיסטוריית החקיקה שעל פיה הוקמו. הוא התנגד להתערבותם של בתי המשפט, ובכללם בג"ץ, בפסיקת בתי הדין הרבניים ואף חידש את פעילותו של בית הדין המיוחד (ביד"מ) מכוח סימן 55 לדבר המלך במועצתו, שבו מכהנים שני שופטים ודיין, המוסמך להכריע במקרה של מחלוקת בין בג"ץ לבית הדין הדתי.
פרסומים

מעמד החברה בע"מ במשפט העברי, סיני נט, רכח, מוסד הרב קוק תשכ"ו
מומר - יהודי או כפול דת ?, הפרקליט כג, חוברת ב, 164, לשכת עוה"ד תש"ל
ההתגיירות ותוצאותיה המשפטיות, דיני ישראל 1, 61, אונ' ת"א הפקולטה למשפטים תש"ל
הפסיקה במדינת ישראל על פי המשפט העברי, סקירה, דיני ישראל, כרכים 1 - 6 תש"ל-תשל"ה
התוצאות המשפטיות של הגדרת המונח "יהודי" בחוקי השבות והמרשם, דיני ישראל 2 תשל"א, 173
מקורות המשפט בדיני מיסים אצל חמישה מפוסקי אשכנז, דיני ישראל 3 תשל"ב, 61
חופש הדת לעומת חופש מדת, עיוני משפט ג 2, תשל"ג, 414
ביקורת: דת ומדינה בחקיקה, דיני ישראל ה תשל"ד, 248
מעשי ידיה של אשה עובדת, ניב המדרשיה יא תשל"ד, 255, חוג ידידי המדרשיה בישראל
הצעות להסכמים להסדרת יחסי הממון בין בני הזוג, משרד הדתות תשל"ו-1975
בית הדין המיוחד לפי סימן 55 לדבר המלך במועצתו ותעלומת נדירותו, דיני ישראל י-יא תשמ"א-תשמ"ג, רי"ט
החינוך כגורם בקביעת בית דין את מקום החזקת הילדים, קובץ תורה שבעל פה כג, צה, מוסד הרב קוק ירושלים תשמ"ב
סקירה: נזיקין מאת הרב אברהם שינפלד, סיני תשנ"ג, רע"ה
כירסום במעמדו של בית הדין הרבני הממלכתי, קובץ הציונות הדתית לזכרו של זבולון המר תשנ"ט, 564
זכויות במקרקעין של בני זוג, שערי צדק, 122, מכון משנת הרמב"ם תש"ס
קבורת ספק יהודים. שרידים ביטאון רבני אירופה, כא, תשס"ג, כו-ל.
הערות שוליים

↑  שלמה צזנה, שר התורה, ביוגרפיה של הרב עובדיה יוסף, פרק 12, באתר בחדרי חרדים
↑  שני דיינים חדשים מונו אתמול, מעריב, 20 בדצמבר 1978
↑  שני דיינים חדשים מונו אתמול, מעריב, 20 בדצמבר 1978
↑  נח זבולוני, הרבנים הראשיים לבורג: אנחנו או מנהל בתיה"ד הרבניים, "דבר", 11 ביוני 1985
↑  אבינועם בר יוסף, בש"ס דורשים לסלק את המפד"ל ממשרד הפנים, מעריב, 24 ביוני 1985
↑  נפטר הרב שמחה מרון שהיה מנהל בתי הדין הרבניים, ערוץ 7, 20 בדצמבר 2003
↑  שמחה מירון, "חופש הדת לעומת חופש מדת", עיוני משפט ג 2, תשל"ג, 414
↑  בג"ץ 287/69 מירון נ' שר העבודה פ"ד כד(1)337
↑  טוביה מנדלסון, האם תוצמד הכתובה למדד, דבר, 21 באוקטובר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302191705171  GND: 106789232X  ISNI: 0000 0004 0248 5005  LCCN: no2003077590  SUDOC: 261751905  VIAF: 16916710   WorldCat (עם VIAF): 16916710
שמיין

שמיין (בהונגרית: Semjén) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי שמיין

בשמיין חיו יהודים במהלך השנים ובכפר קיים בית קברות יהודי ישן
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 12 |  |
| 1880 | 16 | 425 |
| 1910 | 31 |  |
| 1920 | 25 |  |
| 1930 | 27 |  |
| 1941 | 27 | 777 |
שמיים ומים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מאוריץ קורנליס אשר
 תאריך יצירה:  1938
 טכניקה וחומרים:  פיתוח עץ
 ממדים בס"מ
 אורך:  43.5
 רוחב:  43.9
שמיים ומים הם פיתוח עץ והדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפסו לראשונה בשנת 1938. שמיים ומיים כוללות שתי יצירות: שמים ומים1 ושמים ומים 2. היצירה מאורגנת בתבנית של ניגודים ציפור-דג ושחור-לבן. המרווחים בין הציפורים יוצרים צורה של דגים והשחור והלבן מתחלפים כצורה ורקע.
שתי היצירות מהוות עבודות בהם עסק אשר במטמורפוזות ובריצוף של מישור - עבודות בהן הוא בחן כיצד צורה אחת הופכת לצורה אחרת מחד, וכיצד צורות שונות משתלבות זו בזו על מנת ליצור מישור מרוצף מאידך.
שמיים ומים 1

היצירה מדגימה כיצד ניתן לחלק את המישור לאלמנטים שונים המשתלבים זה בזה במעין תצרף (פאזל).
במרכז התמונה ניתן לראות מספר שווה של ציפורים ודגים המשתלבים זה בזה והנעים באותו כיוון. הדגים לבנים מהווים רקע (שמיים) לציפורים השחורות, ולהפך - הציפורים השחורות מהוות רקע (ים) לדגים הלבנים. במעלה התמונה הופכת צורת הדגים למופשטת יותר והמרווחים בין הציפורים גדלים עד שברור לצופה שמדובר בשמיים. במורד התמונה המרווחים גדלים והציפורים הופכות לים. כל אחד מהאלמנטים בתמונה (הדגים והציפורים) מהווים בו זמנית חזית התמונה ורקע לאלמנט השני, ונוצרת אשליה אופטית שהצופה יכול לעבור בין תמונה אחת למשנייה באותה יצירה.
וכך מתאר האמן את היצירה:
מעוף הציפור מתקשר במוחנו עם שמיים, והשמיים שבהם מעופפת כל אחת מן הציפורים השחורות נוצרים איפוא מארבעת הדגים הלבנים המקיפים אותה. כיצוא בזה, שיחה מתקשרת במוחנו עם מים, וארבע הציפורים השחורות המקיפות כל אחד מן הדגים יוצרות איפוא את המים שהדג שוחה בהם.
שמיים ומים 2

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מאוריץ קורנליס אשר
 תאריך יצירה:  1938
 טכניקה וחומרים:  הדפס אבן (ליתוגרפיה)
 ממדים בס"מ
 אורך:  62.3
 רוחב:  40.7
שמיים ומים 2 היא הדפס אבן (ליתוגרפיה) שנוצרה והודפסה לראשונה באותה שנה בה הודפסה היצירה "שמיים ומים 1". בדומה ליצירה הקודמת, גם זו עוסקת במטמורפוזות של דגים לציפורים ולהפך, ובריצוף של מישור, אולם ביצירה זו פורץ האמן את הגבולות הרבועים של היצירה בניסיונו לצאת מהמישור התחום ביצירה ריבועית ולהראות בכך את תנועת הדגים והציפורים.
בשונה מ"שמיים ומים 1" הציפורים והדגים עפים ושוחים לכיוונים שונים (מחציתם לימין התמונה ומחציתם לשמאלה), וכדברי האמן:
כאן נראים הציפורים והדגים בתמונה ישירה ובבואת ראי כאחד.
לקריאה נוספת

מ.ק. אשר, עבודות גרפיות, סטימצקי טאשן, 1994, בתרגום עדנה קלגסברון ובעריכת שלומית אריאל.
שפות באזור הקווקז

באזור הקווקז מדוברות מגוון שפות ממשפחות שונות. מלבד שפות ייחודיות לאזור זה (ראו להלן), מדוברות בו גם שפות ממשפחות אחרות.
בחלקים שבשליטת רוסיה, רשמית או מעשית, כגון דאגסטן, צ'צ'ניה, חבל אוסטיה, אבחזיה ואחרים השפה העיקרית של המנהל ושל התקשורת בין העמים השונים היא רוסית, שפה סלאבית.
השפה האוסטית שמדוברת בחבל אוסטיה, ומספר שפות נוספות, ביניהן טאטית, טאליש, ג'והורי ואחרות הן שפות איראניות.
השפה הארמנית היא קבוצה נפרדת במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
אזרית, בלקרית ומספר שפות נוספות הן שפות טורקיות.
שפות ייחודיות לאזור הקווקז

באזור הקווקז יש שלוש משפחות שפות שלא מדוברות בשום אזור אחר בעולם והן נקראות על פי ההקשר הגאוגרפי – שפות קווקזיות צפון-מערביות, שפות קווקזיות צפון-מזרחיות ושפות קווקזיות דרומיות (כרתווליות). לרוב הדעות, אין קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, ואין גם הסכמה גורפת על קיום קשר משפחתי בין המזרחיות והמערביות.
שפות ייחודיות לאזור הקווקז > כרתווליות

שפות כרתווליות או הקווקזיות הדרומיות:
גאורגית
גאורגית יהודית
לאז
מגרלית
סוואנית
שפות ייחודיות לאזור הקווקז > שפות קווקזיות צפון-מערביות

אבזה
אבחזית
אדיגית (צ'רקסית)
קברדינית (צ'רקסית)
אוביך (נכחדה)
שפות ייחודיות לאזור הקווקז > שפות קווקזיות צפון-מזרחיות

שפות נאח או שפות קווקזיות צפון-מרכזיות
צ'צ'נית
אינגושית
באצב
שפות אוואר-אנדי-דידו
אווארית
שפות אנדי:
אנדי
בוטליחית
גודוברי
קאראטה
אחוואח
בגוולאל
טינדי
צ'מאלאל
גיגאטל
שפות דידו (צאז):
צאז
חווארשי (חווארש)
הינוח
בזטה
הונזיב
לאק-דארגן
לאקית
דרגינית
קג'טאקית
קובצ'ינית
שפות לזגיות:
ארצ'י
טאבאסאראנית
אגהולית
רוטולית
צוחרית
בודוחית
חינלוגית
אודי
לזגינית
קריטסית
שפות קווקזיות צפון-מערביות
שריר הכנפה הצידי

| --- | --- |

בתרשים: שריר הכנפה הצידי
 שיוך:  שרירי הלעיסה 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (386) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  m. pterygoideus lateralis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A04.1.04.006 
 TA2 (2019):  2109 
 FMA:  49015 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0224145 
 
שריר הכנפה הצידי (או שריר הכנף החיצוני) הוא שריר משרירי הלעיסה בעל שני ראשים. הוא נמצא מעל שריר הכנפה התיכון.
נקודת מוצא ואחיזה

הראש העליון שלו יוצא מהמשטח שמתחת לעצם הרקה ומהרכס של הכנף הגדולה של עצם היתד. והראש התחתון של השריר יוצא מהמשטח הצידי של הלוח הפטריגואידית הצידית.
הראש התחתון נאחז בתוך הזיז של צוואר הלסת התחתונה; הראש העליון נאחז לתוך הדיסק הסחוסי והקופסית של המפרק הלסתי-רקתי.
עצבוב

סעיף הלסת התחתונה של העצב הגולגולתי החמישי, העצב המשולש, באופו מיוחד העצב הכנפי הצדדי, מעצבב את שריר הכנף הצדדי.
תפקיד

התפקיד הראשי של השריר הוא למשוך את ראש הלסת התחתונה מחוץ לגומץ הלסת על אורך הגבשושית המפרקית ולעשות את תנועת הקידום של הלסת התחתונה. תיאום הפעולה של שני שרירי הכנפות עוזר בהורדת הלסת התחתונה ופתיחת הלסת בזמן שפעולת רק אחד מהם תורמת לתנועה צדדית של הלסת (סוג של לעיסה), בדרך כלל מבוצעת בהתאמה עם שריר הכנפה התיכון.
במנוגד לשאר שלושת שריר הלעיסה, שריר הכנפה הצידי הוא השריר היחיד שעוזר בהורדת הלסת התחתונה (פתיחת הלסת). בהתחלת התנועה הזאת הוא נעזר בשריר הדו-בטני ושרירי עצם הלשון.
תחום תפוצה

תחום התפוצה של עץ הסקויה הענק
פוסה באיקלית החיה באגם באיקל. ככל הנראה בעבר מיני פוסה קדומים עלו דרך נהרות שהתייבשו לאגם ואיבדו את היכולת לחזור לים עד שהפכו למין עצמאי.
תחום תפוצה (באנגלית: Range) הוא כל התחום הגאוגרפי שבו חי טקסון מסוים; או סך כל המקומות בהם נמצא הטקסון באופן טבעי. אין לבלבל עם מרכז תפוצה של מינים מבויתים או פראיים שונים או עם פיזור (אנ') של פרטים מעבר לטווח של אוכלוסייה הצפופה הטבעית.
ישנם זנים קוסמופוליטיים בעלי תחום תפוצה רחב וגבוה או יכולת לנדוד ולעבור אזורים רבים מהכדור ולעומתם מינים אנדמיים החיים רק במקומות ספורים. בין שני הניגודים קיימים טווחים רבים, אשר לרוב מקושרים ללוחות היבשה והסביבות הטבעיות בהם ומינים רבים מקושרים ליבשת אחת או שתיים בעלי טווח סביבות מחיה דומות, הכל על פי התאמת המין להישרדות בהם. למשל, תחום התפוצה של צמחים שאינם דורשים תנאים מיוחדים לקיומם ולהתרבותם, יהיה ברוב המקרים רחב יותר מתחום תפוצתם של צמחים בעלי דרישות אקולוגיות (תנאי חיים) מיוחדות.
לעיתים אוכלוסייה של מין מתפצלת באזור חיותו בדרך טבעית בצורה הקרויה התפלגות תפוצה (אנ'), אשר נוצרת עקב איבוד הקשר של קבוצה של בני המין אל האחרת, מה שגורר היווצרות של מינים חדשים. דבר זה נראה למשל באיי גלאפגוס למינים שונים כמו צבי יבשה ופרושיים.
תחום תפוצה מקוטע

תחום תפוצה מקוטע (באנגלית: Disjunct Distribution) הוא תחום תפוצה שאינו רציף, כלומר, תחום שבתוכו יש שטחים גדולים מאוד בהם לא נוכחים בכלל פרטים של הטקסון המדובר או תחום שבו יש אוכלוסיות של הטקסון המבודדות זו מזו בידוד רבייתי. לאורגניזמים שחיים באיים יש לעיתים קרובות תחום תפוצה מקוטע. תחום תפוצה מקוטע נוצר בדרך כלל בגלל התפוצה הגאוגרפית של בית הגידול או בגלל שינויים במבנה הגאוגרפי של תחום התפוצה (למשל נדידת יבשות) או בתנאים הפיזיים בתחום התפוצה (למשל תקופות קרחוניות), בטווח זמנים בקנה מידה גאולוגי. דוגמה למין בעל תחום תפוצה מקוטע היא השיטה המלבינה, אשר חוקרים מאמינים כי זרעיה צפו והגיעו לארץ ישראל דרך הנילוס הקדום.
שמחה לילד

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה) 
 www.simchalayeled.org.il
 
'שמחה לילד'  היא עמותה ללא כוונות רווח שהוקמה בשנת 2004 כדי לעזור לילדים חולים ולמשפחותיהם, כאשר מרכז הפעילות הוא בליווי אישי של הילדים החולים לאורך תהליך האשפוז והשיקום, ובניית סביבה חברתית עבורם.
"שמחה לילד" מסייעת לילדים החולים במחלות כרוניות וגנטיות ולילדים הנמצאים בשיקום ממושך. דוגמאות למחלות הקיימות בקרב ילדי העמותה: דיאליזה, דיסאוטונומיה, C.F., טלסמיה, אפילפסיה, ניוון שרירים, תסמונות נדירות. את העמותה הקימו הלל וינר מארצות הברית ואילן גרובמן מירושלים.
תחומי הפעילות

העמותה פועלת בארבעה סניפים: ירושלים, מרכז, צפון ודרום.
פעילות בבתי החולים:
הפעלת משחקיות, פעילות במחלקות והעברת חוגים על ידי בנות שרות ומתנדבים
שמירות על ילדים חולים במהלך האשפוז שלהם בתוך בית החולים
מסיבות ימי הולדת, חגים ואירועים סביב מעגל השנה.
פעילות הפגתית בסופי שבוע
מפעילות העמותה בבתי החולים נהנים בשנה מעל ל-7000 ילדים.
פרויקט החונכות האישית

פרויקט זה הוא מהפרויקטים המרכזיים של "שמחה לילד". לכל ילד חולה מוצמד חונך אישי אשר מלווה את הילד לאורך השנה בפגישות שבועיות, ביקורים בבית החולים וכן בליווי הילד במהלך מסיבות וימי כיף של "שמחה לילד". כל חניך וחונך שייך לקהילת חונכות אשר נפגשת פעם בשישה שבועות למפגש או יציאה קבוצתית. זאת על מנת לאפשר לילד מסגרת חברתית קבועה.
הקשר בין החניך לחונך משפיע לא רק על הצד הנפשי והחברתי של הילד אלא תורם גם למצבו הרפואי של הילד ומאפשר לו התמודדות טובה יותר עם המחלה. 
נכון לשנת 2013 פעילים במסגרת העמותה 250 חונכויות המחולקות ל-15 קבוצות.
ליווי משפחות

"שמחה לילד" מלווה את משפחות הילדים בהתמודדות עם גידול ילד חולה. היא מקיימת ערבי הורים, נופשונים, קבוצות תמיכה ופעילויות משותפות להורים ולילדים. 
במסגרת העמותה מלוות 350 משפחות באופן שוטף.
אירועים

הוצאת הילדים לפעילויות רבות מהנות ושוברות שיגרה, כגון:
מחנה קיץ בן חמישה ימים גדוש באטרקציות, מופעים, טיולים וחוויות.
טיול במסגרת פרויקט החונכות ומחנה חורף לחניכים עם חונכיהם.
מחנות "להגשמת חלומות" לילדי מחלקות מיוחדות כדוגמת מחלקת דיסאוטונומיה ודיאליזה וטיול לאירופה.
ימי כיף רבים ומסיבות סביב מעגל השנה.
טיול בר מצווה ובת מצווה
טיולים לילדי מחלקות וצוותם הרפואי הנמצאים בטיפולים מתמשכים.