stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Love Again (שיר של דואה ליפה)
קרדיטים וצוות

כל הקרדיטים שלהלן נלקחו מהערות האלבום של Future Nostalgia: The Moonlight Edition.
שירה ראשית הוקלטה באולפני טאפ, באולפני סליפר סאונד וב-RAK (לונדון, הממלכה המאוחדת)
הוקלט בווינדמיל, במודולטור מיוזיק (טורונטו, קנדה) ובסליפר סאונד (לונדון, הממלכה המאוחדת)
המיקסינג נעשה באולפני 55 (לוס אנג'לס, קליפורניה)
המאסטרינג נעשה בסטרלינג סאונד (אדג'ווטר, ניו ג'רזי)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  דואה ליפה – שירה  קוז – הפקה מוזיקלית, תופים, גיטרה, סינתיסייזר  סטיוארט פרייס – הפקה נוספת, גיטרה בס, כלי מקלדת  קלרנס קופי ג'וניור – שירת רקע  עלמה גודמן – שירת רקע |  ונסה לוצ'יאנו – שירת רקע  דרו יורקה – כינור, בריטון, סידור מיתרים, הנדסה, ויולה  אש סואן – תופי טם טמים  מאט סנל – הנדסה  לורנה בלאקווד – תכנות, הפקה קולית |  קמרון גאואר פול – הנדסה קולית  מת'י גרין – מיקסינג  כריס גרינגר – מאסטרינג  ויל קווינל – עוזר מאסטרינג |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020–2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020–2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020–2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020–2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 159 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 43 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 86 |  |
|  ארגנטינה | ארגנטינה הוט 100 | 50 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 28 |  |
|  הולנד | מצעד 100 הסינגלים ההולנדיים | 45 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 34 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 96 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד השירים הדיגיטליים | 61 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד שירי הסטרימינג | 61 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 15 |  |
|  ליטא | AGATA | 43 |  |
|  מקסיקו | טופ 100 – מקסיקו | 11 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 3 |  |
|  סלובקיה | ČNS IFPI | 69 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 90 |  |
|  פולין | ZPAV | 16 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 107 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 12 |  |
|  צרפת | SNEP | 41 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | - |  |
|  קנדה | CHR/Top 40 | 26 |  |
|  קנדה | Hot AC | 39 |  |
|  קרואטיה | טופ ליסטה | 5 |  |
|  רומניה | מצעד השירים הרומני | 86 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| מדינה | תאריך יציאה | פורמט | גרסה | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 11 בספטמבר 2020 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | רמיקס מאת הורס מיט דיסקו | האחים וורנר |  |
| צרפת | 11 במרץ 2021 | רדיו להיטים עכשוויים | גרסת רדיו | האחים וורנר |  |
| עולם | 4 ביוני 2021 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית | רגילה | האחים וורנר |  |
| אוסטרליה | 6 ביוני 2021 | רדיו להיטים עכשוויים | גרסת רדיו | האחים וורנר |  |
| איטליה | 11 ביוני 2021 | רדיו להיטים עכשוויים | גרסת רדיו | האחים וורנר |  |
| ארצות הברית | 6 ביולי 2021 | רדיו להיטים עכשוויים | רגילה | האחים וורנר |  |
אלי סמית

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1962 (בת 62) אינוורנס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אברדין, קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', תיכון אינוורנס 
 שפות היצירה:  אנגלית סקוטית, אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 בן או בת זוג:  Sarah Wood 
 פרסים והוקרה:  פרס קוסטה (2005, 2014)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (2022)  Orwell Prize for Political Fiction (2021)  פרס סאלטייר (1995)  פרס הות'ורנדן (2012)  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2015)  פרס גולדסמית'ס  פרס אנקור 
 
אַלי סמית (באנגלית: Ali Smith; נולדה ב-1962) היא סופרת ומחזאית סקוטית.
קורות חייה ופועלה

סמית נולדה באינוורנס להורים ממעמד הפועלים. היא למדה באוניברסיטת אברדין ולאחר מכן בקולג' ניוהם באוניברסיטת קיימברידג', אך לא סיימה את לימודי הדוקטורט. היא עבדה כמרצה באוניברסיטת סטרת'קלייד עד שלקתה בתסמונת התשישות הכרונית ומאז היא סופרת במשרה מלאה. בנוסף היא כותבת טורים עבור הגארדיאן והשבועון הספרותי The Times Literary Supplement.
סמית מתגוררת כיום בקיימברידג' עם בת זוגה, הקולנוענית שרה ווד.
בשנת 2007 סמית נבחרה כחברה באגודה המלכותית לספרות.
בשנת 2015 הוענק לה תואר גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על פועלה הספרותי.
בשנת 2019 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניוקאסל.
סמית פרסמה עד כה חמישה קובצי סיפורים, עשרה רומנים ושבעה מחזות. שלושה מספריה היו מועמדים ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ורבים מהם זכו במספר פרסים מקומיים אחרים.
ספריה שתורגמו לעברית

כמו: רומן, הוצאת בבל, 1998; מאנגלית: שרון פרמינגר
בת פוגשת בן: רומן, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2008; מאנגלית: שרון פרמינגר
עולם מלון: רומן, הוצאת בבל, 2008; מאנגלית: דפנה רוזנבליט
המקרית: רומן, הוצאת בבל, 2010; מאנגלית: ארנה קזין
סתיו: רומן, ספרית פועלים, 2019; מאנגלית: דבי אילון
שיווי משקל מקוטע

שיווי משקל מקוטע (באנגלית: Punctuated equilibrium) היא תאוריה אבולוציונית שמספקת הסבר לתופעות של רצפי מאובנים של מינים שונים ותיארוכיהם.
את התאוריה ניסחו ב-1972 סטיבן ג'יי גולד מאוניברסיטת הרווארד וניילס אלדריג' מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. השניים הציעו תאוריה זו כהסבר לקצב השינוי האבולוציוני לאורך זמן גאולוגי כפי שקצב זה מתבטאת ברצפי מאובנים. לפי מודל אבולוציוני שהיה מקובל בידי מספר ביולוגים עד לניסוח תאוריית שיווי המשקל המקוטע, שינוי אבולוציוני שעשוי להביא ליצירת מין חדש מתחולל בהדרגתיות ולאורך זמן ממושך, ועשוי להימשך מאות אלפי שנים עד מיליוני שנים ויותר. תאוריה זו מכונה "הדרגתיות פילטית" (אנ') או הדרגתיות (אנ'). רוב החוקרים, כולל דרווין והחוקרים בני זמנו, סברו שתהליך השינוי האבולוציוני הוא בדפוס שיווי משקל מקוטע, וניסו לספק לכך בסיס ראייתי.
על פי תאוריית שיווי המשקל המקוטע, שינויים אבולוציוניים שמביאים להיווצרותם של מינים חדשים עשויים להתרחש גם במהירות רבה יותר, כאשר בתקופות הזמן שעוברות בין שינויים מהירים אלה, נשמרת ההתפלגות של האללים על פני הזמן באוכלוסייה, בהיעדר לחצי ברירה טבעית. ככל הנראה אבולוציה בשיווי משקל מקוטע הייתה נפוצה יותר מאשר אבולוציה הדרגתית במהלך ההיסטוריה האבולוציונית של מינים רבים.
תאוריית שיווי המשקל המקוטע עשויה להסביר את הימצאותם של רצפי מאובנים המעידים על אבולוציה מהירה יותר מכפי שניתן להסביר לפי תאוריית ההדרגתיות. שתי התאוריות – שיווי המשקל המקוטע וההדרגתיות – מתייחסות למהירויות ולמקצבים שונים של התהליך האבולוציוני.
ראו גם

שיווי משקל מקוטע בתאוריה החברתית
פול שריידר

| --- | --- |

פול שריידר
 לידה:  22 ביולי 1946 (בן 78) גרנד ראפידס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  מכון הסרטים האמריקאי  מכללת קלבין  התיכון הנוצרי בגרנד ראפידס 
 בן או בת זוג:  מרי בת' הרט (1983–?) 
 http://paulschrader.org
 פרופיל ב-IMDb
 
פול ג'וזף שריידר (באנגלית: Paul Joseph Schrader; נולד ב-22 ביולי 1946) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. בשנת 2022 זכה בפרס אריה הזהב למפעל חיים במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-79..
ביוגרפיה

שריידר נולד בגרנד ראפידס, מישיגן שבארצות הברית, למשפחה קלוויניסטית אדוקה ממוצא גרמני והולנדי. שריידר גדל בבית מחמיר ונאסר עליו לצפות בסרטים בילדותו. בגיל מסוים הוא מרד נגד משפחתו ועזב את הנצרות. שריידר למד לתואר ראשון בפילוסופיה עם התמחות בתאולוגיה.
למד לתואר שני בלימודי קולנוע במכון הסרטים האמריקאי, אליו התקבל בהמלצת של מבקרת הקולנוע פולין קייל. עד 1975 הוא עבד כמבקר קולנוע ופרסם את התזה שלו על "הסגנון הטרנסצנדנטאלי בקולנוע" שבו הוא ביטא את הערכתו לבמאים הזרים רובר ברסון ויסוג'ירו אוזו.
נשוי בפעם השנייה.
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1975 שריידר ואחיו לנרד מכרו את תסריטם "היאקוזה" לאולפני קולומביה בסכום גבוה. ההצלחה נתנה לשריידר את ההזדמנות להצטרף לקבוצת הבמאים הצעירים שהתחילה לשנות את הוליווד בשנות ה-70, וכללה יוצרים כמו בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג.
למרות הצלחתו כתסריטאי, שריידר עבר משבר אישי בתקופה זו. לאחר שהתגרש מאשתו הוא שקע בסמים, אלכוהוליזם ודיכאון. הוא גר במכונית שלו במשך תקופה מסוימת. בסופו של דבר אושפז. לאחר תום אשפוזו ובהשראת האירועים בחייו, החל שריידר בכתיבת התסריט לסרט "נהג מונית". את כתיבת התסריט השלים תוך כעשרה ימים. בין היתר התבססה כתיבתו על פרשת ניסיון ההתנקשות הכושל במושל אלבמה ג'ורג' וולאס בשנת 1972, פרשה אליה נחשף שריידר במהלך אשפוזו. הוא גילה עניין במשפט וכן ביומנו של המתנקש ארתור ברמר, שקטעים מתוכו התפרסמו בעיתונות באותה עת. הצלחתו של הסרט, שזכה בין היתר בפרס האקדמיה לקולנוע לסרט הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב, תרם להמשך הקריירה של שריידר. כמו כן, הצלחה זו תרמה להחלטתו של שריידר להתחיל לביים.
שריידר המשיך לכתוב תסריטים לסרטים נוספים של מרטין סקורסזה, בהם "השור הזועם" (עליו היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע על התסריט) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (1988).
בשנת 1978, ביים את סרטו הראשון "אנשי הצווארון הכחול" ("Blue Collar") שכתב (שוב עם אחיו). וב-1980 כתב וביים את "ג'יגולו אמריקאי".
בשנת 1985 ביים את "מישימה - החיים בארבעה פרקים", סרט עלילתי-ביוגרפי על חייו של הסופר היפני יוקיו מישימה.
בשנת 1988, ביים סרט המבוסס על סיפורה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט. קורבן חטיפה שזמן קצר לאחר מכן הפכה לפושעת בעצמה: היא שדדה בנק ונשלחה לכלא.
בשנת 2007, עמד בראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2008, ביים שריידר את הסרט "אדם בן כלב", עיבוד לספרו של יורם קניוק בן אותו השם, שצולם בחלקו בישראל.
בשנת 2013, ביים את הסרט The Canyons, על פי ספר מאת ברט איסטון אליס, בכיכובה של לינדזי לוהאן.
לאורך השנים זכה שריידר במגוון פרסים, בהם פרס גילדת הכותבים האמריקאית על הישגיו בכתיבה בשנת 1999, פרס שפנר של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2005 ועוד. בשנת 2019, היה מועמד לראשונה לפרס האוסקר על התסריט לסרטו "הכנסייה החדשה" (First Reformed) בכיכובו של אית׳ן הוק.
בשנת 2021 ביים את הסרט "סופר הקלפים" (The Card Counter), בכיכובם של אוסקר אייזק וטיפאני האדיש. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה לשבחים רבים על ידי המבקרים.
פילמוגרפיה

| שנה | כותרת | במאי | תסריטאי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1974 | היאקוזה |  | כן |
| 1976 | נהג מונית |  | כן |
| 1976 | הזדמנות שנייה |  | כן |
| 1977 | Rolling Thunder |  | כן |
| 1978 | Blue Collar | כן | כן |
| 1979 | Hardcore | כן | כן |
| 1979 | Old Boyfriends |  | כן |
| 1980 | ג'יגולו אמריקאי | כן | כן |
| 1980 | השור הזועם |  | כן |
| 1982 | קללת אנשי החתול | כן |  |
| 1985 | Mishima: A Life in Four Chapters | כן | כן |
| 1986 | מפרץ מוסקיטו |  | כן |
| 1987 | Light of Day | כן | כן |
| 1988 | פטי הרסט | כן |  |
| 1988 | הפיתוי האחרון של ישו |  | כן |
| 1990 | The Comfort of Strangers | כן |  |
| 1992 | Light Sleeper | כן | כן |
| 1994 | Witch Hunt (טלוויזיה) | כן |  |
| 1996 | City Hall |  | כן |
| 1997 | Touch | כן | כן |
| 1997 | פגיעה | כן | כן |
| 1999 | Forever Mine | כן | כן |
| 1999 | לגעת במוות |  | כן |
| 2002 | מאחורי המצלמה | כן |  |
| 2005 | Dominion: Prequel to the Exorcist | כן |  |
| 2007 | The Walker | כן | כן |
| 2008 | אדם בן כלב | כן |  |
| 2013 | לילות פורנוגרפיים | כן |  |
| 2014 | The Dying of the Light | כן | כן |
| 2016 | אדם לאדם זאב | כן |  |
| 2017 | הכנסייה החדשה | כן | כן |
| 2021 | סופר הקלפים (אנ') | כן | כן |
| 2022 | הגנן הראשי (אנ') | כן | כן |
| 2022 | There Are No Saints |  | כן |
| 2025 | Oh, Canada | כן | כן |
הערות שוליים

↑  Tartaglione, Nancy (May 4, 2022). Paul Schrader To Receive Venice Film Festival’s Golden Lion For Lifetime Achievement. Deadline Hollywood, retrieved May 4, 2022
↑  איימי טובין, תרגום: מיכל סלע, נהג מונית, רסלינג, עמ' 11-13
↑  Interview: Paul Schrader, Film Comment, מבוסס על ראיון משנת 1976
1 2  מאיה פנחסי, עכבר העיר, מרקסיזם, מאדרפאקר, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2007
↑  מאיר שניצר , סרט צומת מסוכנת, נהג בזהירות, חדשות, 13 ביולי 1986
↑  שמי זרחין, סיפור תקשורתי, חדשות, 22 בדצמבר 1988
↑  נירית אנדרמן, פול שריידר יעמוד בראש חבר השופטים של פסטיבל ברלין, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
↑  נירית אנדרמן, החלו צילומי "אדם בן כלב", באתר הארץ, 1 במאי 2007
↑  אורי קליין, אדם בן כלב: איילת זורר נובחת, באתר הארץ, 26 בפברואר 2009
↑  איתמר זהר, לינדזי לוהאן תככב בסרט על פי ספר מאת ברט איסטון אליס, באתר הארץ, 19 ביולי 2012
↑  Paul Schrader - Awards, IMDb
↑  איתמר זהר, כתב את "נהג מונית" ו"השור הזועם", אבל רק כעת מועמד לאוסקר, באתר הארץ, 4 בפברואר 2019
↑  עירית שמגר, קיללת אנשי החתול ***, מעריב, 28 בינואר 1983
↑  ביקורות:
רחל נאמן, אמנות ההתאבדות, כותרת ראשית, 6 באוגוסט 1986
מאיר שניצר, מעשה באדם שנשפכו בני מעיו, חדשות, 20 ביוני 1986
↑  מאיר שניצר, משיח בא, משיח יודע לטלפן, חדשות, 24 בפברואר 1987
תמר גלבץ, קולנוע - "מפרץ מוסקיטו", במאי: פיטר וייר, תסריטאי: פול שרדר, על־פי ספרו של פול תרו, שחקנים: האריסון פורד, הלן מירן, ריבר פיניקס ואחרים, כל העיר, 6 במרץ 1987
↑  ביקורות:
תמר גלבץ, חוזרים הביתה בשלום, חדשות, 27 בדצמבר 1988
גידי אביבי, פטרישיה הוסט רוכבת שוב, כותרת ראשית, 19 באוקטובר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440221705171  PLWABN: 9810547574105606  BIBSYS: 90575654  BNE: XX868835  BnF: cb13899539d (data)  CiNii: DA04622556  GND: 119004399  ISNI: 0000 0001 2278 4131  LCCN: n87887565  LNB: 000222052  NDL: 00455753  NKC: uk2005305104  NLK: KAC201103594  NTA: 070345821  SELIBR: 315946  SNAC: w61g0x78  SUDOC: 027128172  ULAN: 500258019  VIAF: 37103354   WorldCat (עם VIAF): 37103354
סלים אל-נור

סלים אל-נור בצעירותו, בגדאד, 1943
המצבה על קברו של שלמה זיו-לי בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא
סלים אל-נוּר (בשמו העברי: שלמה זיו-לי; 4 בנובמבר 1920 – 9 בספטמבר 2014) היה מלחין, מעבד ונגן עוד במוזיקה הערבית בישראל.
קורות חיים

אל-נור נולד ב-1920 בבגדאד בירת עיראק המנדטורית. הוא גילה כישרון מוזיקלי בגיל מוקדם, וחיבר שירים שהושרו על ידי זמרים וזמרות בולטים בעיראק, בהם הזמרת היהודייה סלימה מוראד והזמרת המצרייה רג'א עבדו. הוריו לא רצו שיעסוק במוזיקה והוא נשלח ללמוד הנדסה באיסטנבול. כשחזר לבגדאד למד בבית הספר למוזיקה של האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי. בשנת 1950 עלה לישראל, התיישב עם משפחתו בתל אביב והתחיל לעבוד כמהנדס בחברת מקורות. אל-נור הלחין מספר יצירות ושירים לתזמורת קול ישראל בערבית והעמיד תלמידים רבים בנגינת עוד.
לדברי המוזיקולוג שלמה ישראלי,
"סלים אל נור מתייחס למוסיקה בצורה אנליטית. המוסיקה של אל נור שומרת על חוקי המוסיקה הערבית הקלאסית, אך היופי שלה טמון בדיוק בשבירה של חוקים אלה. אהבה, דמיון ונחישות הם אלה שהובילו אותו לפתח זרם חדש המשלב בין האינטלקט לרגש".
בסוף שנות ה-90 יצא דיסק ראשון ובו יצירות שהלחין בעיראק ואחרות שכתב בישראל בשביל תזמורת קול ישראל בערבית בניצוח זוזו מוסא (הוצאת Zuta). ב-2011 יצא אלבום נוסף, "אל-נור", ובו יצירות חדשות שלו.
סלים אל-נור נפטר ב-2014, בגיל 94, ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.

בתו ליאורה זיו-לי היא פסנתרנית ומורה לפסנתר.
דיסקוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
Salim Al’nur; produced by Ze’ev Schlick and Amir Fishbein; performed by the composer, oud; the IBA Arabic Orchestra; Elias Shasha, voice; and other musicians, Hanniel: ZuTa Music, 2000. (Original classical Arabic music composed and performed between 1938 an 1983)
הערות שוליים

↑  שלמה זיו לי באתר "אבלים".
הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית

סמל האימפריה הרוסית
הדּוּמַה (Ду́ма) או הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית (Государственная дума Российской империи) הייתה הבית התחתון של הפרלמנט באימפריה הרוסית בשנים 1906–1917 וכיום מחליפה אותה הדומה הממלכתית בפדרציה הרוסית מאז 1993. הדומה הייתה הבית התחתון כאשר מועצת המדינה הרוסית הייתה הבית העליון בפרלמנט.
בשנת 1917 בוטלה הדומה על ידי הממשלה הזמנית בציפייה לכינוס של האספה המכוננת. הבית התחתון של הפרלמנט של הפדרציה הרוסית משנת 1993 נקרא גם הוא דומה, הדומה של רוסיה.
היסטוריה

עד למהפכת 1905 לא היה גוף מחוקק רשמי ברוסיה, אלא מועצות מייעצות לצאר. לאחר פרוץ מהפכת 1905, הסכים הקיסר הרוסי, ניקולאי השני, להקים את הדומה, כמוסד מייעץ, אלא שבמנשר הקיסרי של אוקטובר 1905 (הנחשב לחוקה הרוסית הראשונה) נאלץ הצאר להקנות לדומה סמכויות של מחוקק. בדצמבר 1905 פורסמו שינויים לחוק הבחירות, אשר הקנו זכות בחירה ליותר ממחצית מהאוכלוסייה הגברית, מעל גיל 25.
היסטוריה > הדומה הראשונה (1906)

הבחירות לדומה הראשונה התקיימו בפברואר־מרץ 1906 ומושב הדומה נפתח ב־27 באפריל 1906 בארמון טבריצ'סקי, אך פוזר על ידי הממשלה כעבור 72 ימים, ב־8 ביולי 1906. בדומה היה רוב לנציגי המפלגה הדמוקרטית החוקתית. לאחר פיזור הדומה 180 מחבריה קראו למרד אזרחי ונשפטו.
היסטוריה > הדומה השנייה (1907)

הדומה השנייה התכנסה בפברואר 1907 והייתה קצרת ימים אף היא (103 יום). הסיעה הגדולה בדומה הייתה סיעת ברית העבודה והאיכרים. פיזורה ב-3 ביוני 1907 לווה בפרסום חוק בחירות חדש אשר הבטיח יתרון לבוחרים שמרניים והעניק לשלטונות אפשרויות כמעט בלתי מוגבלות להשפיע על מהלך הבחירות.
היסטוריה > הדומה השלישית (1907-1912)

הדומה השלישית התכנסה בנובמבר 1907 והצליחה להתקיים עד שנת 1912 והייתה הדומה היחידה שהתקיימה במשך תקופת כהונה מלאה. הסיעה הגדולה בדומה הייתה סיעת מפלגת האוקטיאבריסטי. הדומה שיתפה פעולה עם הממשלה וזה אפשר לה לסיים את תקופת כהונתה החוקית.
היסטוריה > הדומה הרביעית (1912-1917)

הדומה הרביעית התכנסה בנובמבר 1912 והייתה מושב הדומה האחרון של אימפריה הרוסית כאשר הפרלמנט פורק ב-1917 בעקבות פרוץ המהפכה.
יושבי ראש הדומה

| שם | תמונה | מפלגה | תקופת כהונה | מושב הדומה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סרגיי מורומצב |  | הקדטים | אפריל-יולי 1906 | I |
| פיודור גולובין |  | הקדטים | פברואר-יוני 1907 | II |
| ניקולאי חומיאקוב |  | האוקטובריסטים | נובמבר 1907-מרץ 1910 | III |
| אלכסנדר גוצ'קוב |  | האוקטובריסטים | 1910-1911 | III |

| מיכאיל רודזיאנקו |  | האוקטובריסטים | 1911-1917 | III - IV |
ראו גם

הדומה של רוסיה
מועצת הפדרציה של רוסיה
בניין הדומה
אולם המליאה של הדומה, 1906 - 1917
שבכה

שבכה עשויה עץ בפתח מבנה ששימש כאורווה, ולנסיה.
שׂבכה (נכתב גם סבכה) היא מחיצה, בדרך כלל בצורת רשת, המשמשת לכיסוי פתחים או יצירת חיץ בין חללים, באופן המאפשר מעבר אוויר או נוזלים אך מונע מעבר אדם או בעלי חיים.
מבנה > צורה

לרוב השבכות מבנה מוטות המורכבים בצורת שתי וערב. המוטות עשויים להיות בעלי כל חתך רוחב שהוא - עגול, מלבני, משולש וכיוצ"ב. עם זאת, לעיתים מיוצרות שבכות בצורות אחרות מטעמים של עיצוב.
צפיפות השבכה נגזרת מהשימוש לו היא מיועדת. בשבכות שכל מטרתן מניעת מעבר אדם, למשל, מספיקים מרווחים מזעריים של 10 ס"מ על מנת למנוע מעבר הראש. שבכות המיועדות לחסום את שדה הראייה, יהיו המרווחים קטנים ביותר.
מבנה > צורה > סורגים

סורגים הם סוג של שבכה, העשויה מוטות מקבילים בלבד ללא מוטות המקשרים ביניהם (או עם מוטות מעטים).
מבנה > חומרים

שבכות עשויות ממגוון רחב של חומרים. החומרים העיקריים ששמשו לייצור שבכות בעבר היו עץ וברזל. כיום ניתן למצוא גם שבכות בנויות כחלק ממבנה, ושבכות העשויות ממגוון רחב מאוד של חומרים - מתכות, חומרים פלסטיים, פיברגלס ועוד.
שימושים

כיסוי של פתחים ברצפה, למשל פתחי ניקוז, באופן המאפשר דריכה על כיסוי הפתח, אך מונע נפילה לתוכו וכן כניסת עצמים גדולים כגון אבנים או ענפי עצים.
קיר או דלת במבנה המאפשרים אוורור ומעבר אור קבוע (למשל בחדר מדרגות או חדר אשפה)
חסימה של חלונות נגד מעבר אדם או בעלי חיים, תוך המשך מעבר אור, אוויר ואפשרות תצפית דרך הפתחים.
חציצה בין אנשים המאפשרת שיחה חופשית משני הצדדים (למשל תא וידוי)
חסימה דקורטיבית או פונקציונלית של פתחים (למשל יציאות מתעלות מיזוג אוויר)
השימוש בסורגים נפוץ מאוד בחלונות, למניעת פריצה מחד, ונפילה מגובה מאידך.
שימוש נפוץ נוסף בסורגים הוא לבניית כלוב או לסגירת כלוב בנוי (למשל בגן חיות).
סכנות

סגירת פתחים על ידי שבכות חזקות עלולה להוביל למצבים לא רצויים ואף קטלניים. תאונה "קלה" יחסית מתרחשת כאשר אדם משחיל את ראשו דרך פתח שבכה אך לא מצליח לחלצו לאחור. תאונות קשות בהרבה עלולות להתרחש כאשר רוב הפתחים במבנה מוגנים נגד פריצה באמצעות סורגים, ושריפה חוסמת את המעבר אל הפתח הראשי של המבנה - במקרים רבים שכאלה נלכדו אנשים בתוך מבנים בוערים ונספו.
ראו גם

כיזאן
משרביה
הערות שוליים

↑  המלצות להתקנת סורגים, באתר GOV.IL
↑  https://journal-archieves26.webs.com/270-288.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543315805171  BnF: cb119666188 (data)  GND: 4157374-2  LCCN: sh85057353 
שבכה המונעת מעבר אדם (אך לא ציפורים או זוחלים קטנים), ציון קבר אברהם, מערת המכפלה
שבכה דקורטיבית מיציקת ברזל, כנראה על פתח אוורור
מרינה סמיונובה

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1908 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 ביוני 2010  (בגיל 102) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי (1925) 
 הושפעה על ידי:  אגריפינה ואגאנובה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1941)  עיטור הדגל האדום של העמל (29 במאי 1978)  עיטור הדגל האדום של העמל (27 במאי 1951)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (2 ביוני 1937)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1951)  פרס הפדרציה הרוסית (2003)  מדליית הפטיש והמגל (13 ביוני 1988)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (22 במאי 1998)  עיטור הדגל האדום של העמל (2 ביוני 1937)  גיבור העמל הסוציאליסטי (13 ביוני 1988)  עיטור לנין (13 ביוני 1988)  Prix Benois de la Danse (2003)  האמנית העממית של ברית המועצות (30 בינואר 1975)  מסכת הזהב 
 בן או בת זוג:  וסבולוד אקסיונוב  לב קאראחן 
 
מרינה טימופוייבנה סמיונובה (ברוסית: Марина Тимофеевна Семёнова ‏ 30 במאי (לפי הלוח הישן 12 ביוני) 1908 - 9 ביוני 2010) הייתה הפרימה בלרינה הראשונה שקיבלה את הכשרתה בברית המועצות.
ביוגרפיה

סמיונובה נולדה בסנקט פטרבורג. היא סיימה את אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי בשנת 1925, התלמידה הראשונה שהגיעה לגדולה בהכשרתה של אגריפינה ואגאנובה. שנת 1925 "מתועדת ברשומות הבלט הסובייטי כשנת הניצחון ללא תקדים של מרינה סמיונובה".
עד 1930 עבדה סמיונובה בבלט קירוב, ואז מצא יוסיף סטלין לנכון להעביר אותה ואת בעלה, ויקטור סמיונוב (הם נשאו אותו שם משפחה) לבלט בולשוי במוסקבה.
במוסקבה נישאה ללב קאראחן, בולשביק ותיק וסגן שר החוץ, שנודע בעיקר כיועץ לסון יאט-סן. ב-1937 חוסל בטיהורים הגדולים.
קריירה

הכוריאוגרפית הסובייטית מאיה פליסצקאיה כתבה על סמיונובה, כי "מה שהציגה בשעתה היה יוצא דופן, חדש לחלוטין, עוצר נשימה. כיום מקובל לחשוב, שכך היה מאז מתמיד." הסופר שטפן צווייג כתב על ריקודה, ש"כאשר היא יוצאת אל הבמה בהילוך הטבעי שלה, שהכשרתה רק ליטשה, ולפתע ממריאה אל-על בקפיצה פראית, הרושם הוא של סופה המנפצת לפתע את שלוות הקיום השגרתי."
סמיונובה הייתה רקדנית-אורחת בבלט האופרה של פריז בשנת 1935 והוטפיעה שם בז'יזל עם סרז' ליפר.
היא קיבלה את פרס סטלין לשנת 1941 ופרשה בשנת 1952. לאחר זאת, הייתה לאחת המורות החשובות ביותר של תיאטרון הבולשוי, שם מילאה גם תפקיד של פסנתרן חזרות.
סמיונובה פרשה מחובותיה כמדריכה בגיל 96. היא נודעה בידידותה עם הרקדן הצעיר ניקולאי טסיקארידזה, שראיין אותה בכמה הזדמנויות. ב-2003 זכתה סמיונובה בפרס בנואה למחול על מפעל חיים.
ב-2008 חגג תיאטרון בולשוי את יובל המאה לסמיונובה. היא מתה ב-9 ביוני 2010 בביתה במוסקבה, שלושה ימים לפני יום הולדתה ב-102.
לקריאה נוספת

M.T. Semyonova. Moscow, 1953.
S. Ivanova. Marina Semyonova. Moscow, 1965.
הערות שוליים

↑  ברוס ובר, ניו יורק טיימס, "מרינה סמיונובה, כוכבת בלט בולשוי, מתה בגיל 102" 10 ביוני 2010
↑  קלים וורושילוב התנגד בכל תוקף למסעה זה ובמכתב לסטלין טען: "היה זמן שהייתי בטוח שפיודור שאליאפין יחזור. אפילו התערבתי על בקבוק קוניאק עם מיכאיל פרונזה, והפסדתי. יש מקום להניח, שסמיונובה לא תחזור". על כך ענה לו לזאר קגנוביץ': "אני חושב שהיא לא תברח. היא אדם הגון מאוד ואין זה סביר בשבילה לברוח. היא איננה מתפתה לכסף, חיי תענוגות וכדומה". - מתוך "סטלין: דיוקן בלתי מוכר" של מיקלוש קון, הוצאת אוניברסיטת מרכז אירופה, 2003, ISBN 963-9241-19-9, עמ' 225.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411949705171  PLWABN: 9810655184605606  BnF: cb14841760z (data)  GND: 141578440  ISNI: 0000 0000 8027 9478  LCCN: no2012084751  SUDOC: 221729437  VIAF: 121649787   WorldCat (עם VIAF): 121649787
פילדלפיה פליירס

פילדלפיה פליירס (באנגלית: Philadelphia Flyers) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1967 כחלק מההתרחבות הגדולה של ה-NHL שהכפילה את גודל הליגה מ-6 ל-12 קבוצות.
הפליירס זכו פעמיים בגביע סטנלי, בשתי עונות רצופות - 1974 ו-1975. בכך היו הפליירס לקבוצה הראשונה מבין קבוצות ההתרחבות של 1967 שזכתה בגביע סטנלי.