מוחמד עלי (שליט מצרים)
ביוגרפיה > מסעותיו הצבאיים > מלחמות בעות'מאנים

ההתנגדות העות'מאנית להעברת כרתים לממשל המצרי של מוחמד עלי עוררו משבר ביחסי קהיר - קונסטנטינופול וכאמור לא היה להנהגה העות'מאנית כל סמכות פנימית על מצרים מלבד ההכרה ההלכתית של הסולטאן העות'מאני כשליט על מצרים. עד 1831 הקים מוחמד עלי צי חדש, גייס ואימן צבא חדש ושלח את בנו, אבראהים פאשא, להוביל את צבא היבשה לכיבוש ארץ ישראל וסוריה בתמיכת הצי בפיקודו של אבראהים יקאן, ובכך פתח את המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה. לדעתו של מוחמד עלי, הנסיבות היו לטובת מהלך זה. הצבא העות'מאני היה חלש בגלל פירוק צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני בגלל מעורבתם במרידות נגד המשטר. במקביל הוואלי של דמשק היה נטול כוח מעשי ומוחמד עלי קנה את תמיכת משפחות האליטה בהרי שכם ובירושלים. לטענתו של מוחמד עלי, ארץ ישראל הובטחה לו על ידי הסולטאן כתמורה על עזרתו בדיכוי המרד היווני ולפיכך כיבושה היה מימוש זכותו. בנוסף, שליט עכו עבדאללה פאשא, לווה ממנו סכום כסף משמעותי והתחמק מלהחזיר את ההלוואה ואף לא הסכים להחזיר למצרים כמה אלפי פלאחים שנמלטו מעול המיסים והגיוס לצבא אל ארץ ישראל.
כיבוש ארץ ישראל נועד ליצור חיץ בעל עומק אסטרטגי כהגנה מפני הצבא העות'מאני ובמקביל לאפשר למוחמד עלי לגבות מיסים מתושבי הארץ ולנצל את אוצרות הטבע שלה. ארץ ישראל וסוריה היו גם יעד מסחרי, כשוק לרכישת סחורות מצריות וכמקור למצרכים נדרשים (ובעיקר עץ). מוחמד עלי הכין את המסע על ידי כך שתרם כסף למבנים על הר הבית, שלח שליחים שהבטיחו למנהיגי הקהילות כי מצבם יוטב תחת שלטונו וכינס קונסולים של המעצמות באלכסנדריה, שם הבטיח להם כי תחת שלטונו מצבם של נתיני המעצמות יהיה טוב יותר וביקש מהם כי יפנו אל שליטיהם ויבקשו מהם לא להתערב. מוחמד עלי במקביל ניהל קשרים עם מנהיגים מקומיים בתוך חבל הלבנט אשר בתמורה להבטחותיו העניקו לצבאו מעבר בטוח דרך שטחם ללא התנגדות. ב-29 באוקטובר 1831 התחיל המסע הצבאי. הצי המצרי הגיע ליפו והכניע אותה, אבראהים פאשה בראש 30,000 חיילים הכניע את צבאו של עבדאללה פאשא והמשיך צפונה. על עכו הוטל מצור שנמשך כ-7 חודשים והיא נכנעה בסוף מאי 1832. צבאו של מוחמד עלי, בהנהגת אבראהים פאשא, הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מקונסטנטינופול. התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה וארץ ישראל והיה במעמד שיכול היה לאיים על אסיה הקטנה. המעצמות האירופאיות פעלו להיעזר בהיחלשות האימפריה העות'מאנית לאינטרסים לאומיים ועלה חשש שכיבוש האימפריה העות'מאנית בידי מוחמד עלי ישנה את סדר הכוחות בעד מצרים.
בשנת 1834 פרץ מרד הפלאחים אשר כלל בתוכו את מרד האיכרים בארץ ישראל לאור התמרמרות האוכלוסייה הערבית על חובת הגיוס לצבא המצרי שהחיל מוחמד עלי. כמו כן, מוחמד עלי פעל נגד הסולטאן העות'מאני שהיה גם הח'ליפה האסלאמי, ועל כן היה לפי ההלכה בוגד בהנהגת האסלאם. המורדים הצליחו להשתלט תחילה על שטחים ניכרים בארץ, וניסו ללא הצלחה לתקוף את מטה הפעולה של אבראהים פאשא ביפו. מוחמד עלי עצמו הגיע ליפו עם תגבורת שנועדה להביא להפסקת המרידות ברחבי השטחים הכבושים בחבל הלבנט. במשך חודשיים הצבא המצרי נע דרך ארץ ישראל ממערב למזרח עד לעבר הירדן והפיל מרידות נפרדות שפוקדו בידי מנהיגים ערביים מקומיים. לבסוף הופלו המרידות בארץ, כמו גם המרידות הערביות ברחבי סוריה והמרידות של האוכלוסייה הדרוזית באזור הר הלבנון. באותן השנים ששלט בלבנט פעל מוחמד עלי בעיקר כדי להסדיר את מעמדה הבינלאומי של מצרים. תחילה ניסה לחבור בברית לבריטניה וצרפת נגד רוסיה ובהמשך ניסה להסדיר ברית עם ממלכת פרס שהונהגה בידי מוחמד שאה קאג'אר, ראש השושלת הקאג'ארית, נגד האימפריה הרוסית שחיזקה את מעמדה בעבר הקווקז דרך מלחמות רוסיה–פרס.
בשנת 1839 חידש הסולטאן מהמוט השני את הלחימה והביא לפרוץ המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, אך הובס על ידי אבראהים פאשא בנציבין ומת זמן קצר לאחר מכן. הכוחות המצרים עמדו להתחיל במתקפת נגד לעבר הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול אך נעצרו בשל התערבות אירופית בינלאומית. הפעם האימפריה הבריטית הצטרפה לאימפריה העות'מאנית במלחמה הודות להבטחה עות'מאנית כי בתמורה קפריסין תעבור לשליטה בריטית. כמו כן, האימפריה העות'מאנית נתמכה מבחינה דיפלומטית ובידי יועצים צבאיים מממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית. במהלך המלחמה הייתה למערכה הימית לבעלת חשיבות גדולה יותר מלמערכה היבשתית. בספטמבר 1840 כוחות הצי המלכותי הבריטי השיגו עליונות ימית לחופי לבנון, כבשו את ג'וניה ואיימו על ביירות. בהמשך החל כיבוש של חוף הלבנט מג'וניה דרומה. בנובמבר התרחשה הפגזת עכו בידי כוחות הברית האנטי-מצרית וההנהגה המצרית איבדה שליטה על חלק נרחב מחופי הלבנט.
בהמשך, במטרה להביא לסוף מהיר של המלחמה, כוחות הברית האנטי-מצרית הטילו מצור ימי על אלכסנדריה אשר הקשה על הפעילות הכלכלית במצרים. מוחמד עלי, ממושבו בקהיר, החל במשא ומתן להגיע להסדר שיסיים את המלחמה לפני שתגרור פגיעה חריפה בכלכלה המצרית. משא ומתן זה הביא לחתימת הסכם לונדון, שבסופו של דבר דרש ממוחמד עלי ואבראהים פאשא לוותר על כל תחום השליטה שלהם בחבל הלבנט (שכללה את שטחי ארץ ישראל) ולהשיב את כרתים לידי השלטון העות'מאני במהלך שנת 1841. הגבול המצרי-עות'מאני שקדם למלחמה הראשונה הושב. עם זאת, במהלך המשא ומתן, מוחמד עלי הביא את המעצמות האירופאיות ואת ההנהגה העות'מאנית להכיר בחופש הפעולה הנרחב שלו על מצרים שהיה עצמאי בפועל מהאימפריה העות'מאנית.