stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרגומי המקרא ללטינית
תרגומים ללטינית שחוברו בעת החדשה

רוחות הרנסאנס וגילויין מחדש של שפות המקרא הניב שפע של ביבליות, שהתיימרו להציג חלופה לוולגאטה. בין אלו, ראויות לאזכור הביבליות הבאות:
– בספרות ההשפעה של הכנסייה הקתולית, יצאה לאור 'הפוליגלוטה' מאלקלה דה הנרס (Alcalá de Henares) (1522) המכילה, מלבד הוולגאטה והטקסטים העבריים והיווניים, גם תרגום ללטינית של הטקסט היווני ושל תרגום אונקלוס. מלבד תרגום זה, Pagnino הוציא לאור ב Lyon את Nova Translatio (1527), שזהו תרגום מילולי ביתר, שבו ניכרת השפעה יהודית-רבנית. תרגום זה עבר עריכה לא מדויקת בידי Arias Montano; וגרסה זו צורפה לפוליגלוטה של אנטורפן (1572). אף על פי ש-Cajetan לא ממש שלט בעברית וביוונית, גם הוא הוציא לאור תרגום משלו. ב-1650, Thomas Malvenda מליון הוציא תיקון של הוולגאטה; ובכדי להיות צמוד לטקסט העברי, הוא המציא מילים בלטינית. כמו קודמיהם, אף Jean de la Haye (פריס, 1660) וכן Houbigant (פריס, 1754) ניסו להוציא תחת ידם תרגומים לברית הישנה, שלא זכו לאהדה.
– מבין התרגומים לברית הישנה שיצאו לאור בעת החדשה, ראויים לציון התרגומים הפרוטסטנטים הבאים: תרגומו של Munster (בזל, 1546) הוא מילולי וחובר בעזרת יהודים. (1547) Leon de Juda, Bibliander & Cholin הוציאו תרגום מטעמה של סיעתו של אולריך צווינגלי (Ulrich Zwingli). Castalion (בזל, 1551) הוציא תרגום אלגנטי אך לא מדויק די צרכו. Tremelius & Junius (פרנקפורט על המיין, 1579) הוציאו לאור תרגום שלעיתים הוא חופשי ולא מדויק דיו. מלבד תרגומים אלו, ראויים לציון אלו של משפחת Osiander (גרמניה, 1550) אשר ערך את הוולגאטה על פי נוסח המסורה; זה של Estienne (ז'נבה, 1557) והפוליגלוטה של ולטון (לונדון, 1657).
הנובה-וולגאטה

בשנת 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז על הנאו-וולגאטה (Nova Vulgata Bibliorum Sacrorum Editio,; abr. NV), ככתביה המקודשים הרשמיים (Scripturarum thesaurus) של הכנסייה הקתולית. על השיקולים שהנחו את עורכי הנווה-וולגאטה ניתן להתרשם מעיון בגילויי הדעת הכס הקדוש 'Divino Aflante Spiritu' (פיוס הי"ב, 1943); 'Dei Verbum' ו-'Sacrosactum Concilium' (פאולוס השישי, 1963-1965) וכן Liturgiam autenticam' ' (הכס הקדוש, 2001).
הנובה-וולגאטה למעשה מחליפה את הוולגאטה, בכל דבר ועניין. היא גולת הכותרת של תהליך בן כחמישים שנה, אשר במהלכן נעשה ניסיון לשחזר את תרגומיו של הירונימוס, במנזר בנדיקטיני 'הירונימוס הקדוש' שברומא. הגהה ספציפית זו הגיעה לסיומה ב-1984 בכל הנוגע לברית החדשה וב-1995 בכל הנוגע לברית הישנה. משהתקוות ממנה לא התגשמו, ובעקבות ועידת ותיקן השנייה (1962) ב-Sacrosanctum Concilium - הוזמנה מהדורה חדשה של מקראות הכנסייה הקתולית. נקבע אז שעל הביבליה הלטינית 'החדשה' לשקף את המחקר המקראי העדכני, ולהיות עריכה בלטינית הכנסייתית בסגנון משובח יותר.
לאחר שהפסלטריון פורסם ב-1969, יצאו לאור הברית החדשה ושאר הספרים, כעבור עשור. במהדורה השנייה, שיצאה לאור בשנת 1986 הוסף לטקסט מבוא לקורא, וכן מוסף המכיל מסמכים היסטוריים. עקרונית טקסט המוצא הנוכחי של מרבית הברית הישנה בנאו-וולגאטה, מתבסס על עבודתם של כמרי מנזר הירונימוס הקדוש. לעומת זאת, זה של הברית החדשה מתבסס על הוולגאטה של שטוטגרט ואוקספורד – שבה הוכנסו אלא תיקונים קלים, בדרך כלל סגנוניים. טקסטים אלו עברו הגהה על פי מהדורות ביקורתיות מודרניות של הטקסטים בעברית, ארמית ויוונית; ועל פי מסורת הכנסייה. כמו כן, הטקסטים שמקורם בהירונימוס עברו תיקון, בקטעים השגויים או הלא-ברורים. בניגוד לקודמתה, זאת ביבליה הכתובה בלטינית קלאסית, והיא ערוכה על פי מהדורות ביקורתיות של הטקסטים העברי והיווני.
למרות מעמדה הרשמי של הנאו-וולגאטה בכנסייה הקתולית, במסמך בשם Liturgiam authenticam, שהתפרסם ב-2001, נקבע שבידי מתרגמי הביבליה, היא תהיה אלא כ-'כלי שרת' לשוני ותאולוגי – ונקבע ששומה עליהם לתרגם את הביבליה על פי שפות המקור. מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הפרוטסטנטי טוענים כי קיימות בה סטיות תדירות ממסורת כתבי היד, המיוחסים להירונימוס – במיוחד בכל האמור לגבי הברית החדשה. מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הקתולי טוענים כי היא חסרת בסיס מבחינת כתבי היד; וכי היא שוברת מסורת פולחן ארוכת שנים. כנו כן, קיימות תלונות מצד המאמינים, על כך שלא תמיד הם מכירים בנווה וולגאטה, את הנוסח שהם מכירים בעל פה.
ראו גם

תרגומי המקרא
מתרגמים עבריים
לקריאה נוספת

חיים רבין (עורך), תרגומי המקרא - פרקי מבוא, ספריית האנציקלופדיה המקראית, בהוצאת מוסד ביאליק,  ירושלים.
L Mechineau, Versions latines de la Bible, in L. Mezuza & F. Vigouroux, Dictionnaire de la BIble, Paris 1912
D. S. Blondheim. — Les Parlers Judéo-Romans et la Vetus Latina. Etude sur les rapports entre les traductions bibliques en langue romane des Juifs au moyen-âge et les anciennes versions, 1925
Goins, Scott (2014). "Jerome's Psalters". In Brown, William P. (ed.). Oxford Handbook to the Psalms. Oxford University Press. p. 188.
Schulz-Flügel, E. 1., & Sæbø, M. 1. (1996). The Latin Old Testament tradition.Hebrew Bible. Old Testament. 1. From the beginnings to the Middle Ages (until 1300). - P. 1. Antiquity, 642-662.
י"ר גרסון, היבטים בלשניים ופולמוסיים בפרשנות רש"י, רשב"ם, רד"ק וחזקוני, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן: תשס"ט; ביקורת תרגום הוולגטה בכתביהם הפולמוסיים של הקמחים מימי-הביניים: תובנות תרגום 'מודרניות', עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ד
B. Kedar, 'The Latin Translations', in M. J. Mulder (ed.), MIKRA: Text, Translation, Reading and Interpretation of the Hebrew Bible in Ancient Judaism and Early Christianity, Philadelphia 1988, pp.298-338
H. Lesetre, Versions latines de la Bible non derivees del Vulgate, in L. Mezuza & F. Vigouroux, Dictionnaire de la BIble, Paris 1912, pp. 123-125
F. A. van Liere, An introduction to the medieval Bible, New York 2014, pp.80-109.
L. Light, The thirteenth century and the Paris Bible. In R. Marsden & E. Matter (Authors), The New Cambridge History of the Bible, Cambridge 2012, pp. 380-391
Clifford, Richard J. (April 2001). "The Authority of the Nova Vulgata: A Note on a Recent Roman Document". Catholic Biblical Quarterly. 63 (2): 197–202
Oliver G. (2016). "The Latin Vulgate as an 'Auxiliary Tool' of Translation: Historical Perspectives on Liturgiam Authenticam". Studies in Liturgy. 97 (3–4): 141–170
Estévez, Jorge A. Medina (November–December 2001). "Translations and the Consultation of the Nova Vulgata of the Latin Church". Notitiae. 37
New Liturgical translations… revival of old heresies… Nothing new for the Novus Ordo…". AKA Catholic.
Zilverberg, Kevin (2017). Briody, Joseph (ed.). "The Neo-Vulgate as Official Liturgical Translation". Verbum Domini: Liturgy and Scripture - Proceedings of the Ninth Fota International Liturgical Conference, 2016. SMENOS: 93–125.
פאנדום (אתר)

| --- | --- |
 

 סוג:  חוות ויקים
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים)
 מייסדים:  ג'ימי ויילס אנג'לה ביסלי ג'ים פנצ'יינה
 בעלות:  Fandom, Inc. 
 שפות תכנות:  PHP, JavaScript 
 www.fandom.com
 
פאנדום (באנגלית: FANDOM; נקרא "ויקיה" עד 25 בינואר 2016) הוא שרת אירוח לוויקים בעלי תכנים שונים המבוססים על תוכן חופשי.
מאפיינים

פאנדום מופעלת על ידי חברת "Fandom, Inc" (לשעבר "Wikia, Inc"), חברה מסחרית אשר רשומה בדלאוור, ארצות הברית. החברה הוקמה בסוף שנת 2004 על ידי מייסד ויקיפדיה, ג'ימי ויילס, ואנג'לה ביסלי.
אתר פאנדום שם דגש על קהילות, גם אלו אשר נוצרו מחוץ לרשת האינטרנט וגם אלו אשר צמחו ברשת האינטרנט.
אתר פאנדום חופשי לעיון ללא כל מגבלה, חופשי לעריכה (תוך התחשבות בכללים), וחופשית להעתקה ולהפצה (בהתאם לתנאי GNU FDL, ובתמונות מסוימות - לפי כללי השימוש ההוגן).
התשתית הטכנולוגית של פאנדום היא תוכנת "מדיה-ויקי", אשר נכתבת בקוד פתוח ומתוחזקת על ידי קרן ויקימדיה.
תוכן

פאנדום מכסה טווח רחב של נושאים; הפרויקטים מבוססי הקהילה מאושרים לרוב, מלבד רעיונות אשר מתחרים ישירות בפרויקטים הנוספים של ויקימדיה. פאנדום דורש כי כל התוכן אשר יופיע בה ייכלל תחת אחד מהרישיונות של תוכן חופשי - בהתאם לתנאי רישיון Creative Commons או בהתאם לתנאי הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו).
הוויקים בפאנדום מתמקדים בנושאים רבים, ביניהם נושאי טלוויזיה וקולנוע (כמו סרטי מלחמת הכוכבים, מסע בין כוכבים, היקום הקולנועי של מארוול), דרך זיכיונות משחקי וידאו כמו Call of Duty, מטאל גיר, Assassin's Creed, מורטל קומבט ו-God of War) וסדרות ספרים (כמו שר הטבעות, משחקי הכס, הארי פוטר, רומח הדרקון ומחזור כישור הזמן) ועד לתחביבים ופנאי (כדוגמת ספורט, חיות מחמד, אוריגמי ואספנות).
בפאנדום יש מספר מצומצם של אתרי ויקי בעברית. אחד המוכרים שבהם היה האתר איןציקלופדיה, פרודיה על ויקיפדיה העברית, עד שעבר לפני מספר שנים לתשתית עצמאית עקב שינוי המותג של ויקיה.
ראו גם

Wikispaces
בצלאל שטרן (מורה)

בצלאל שטרן (בכתיב מיושן: שטערן; י"ג בסיוון תקנ"ח, 28 במאי 1798, טרנופול – י"ב באב תרי"ג, 16 באוגוסט 1853, אודסה) היה מורה ומחנך, מנהלו של בית הספר העברי הראשון באודסה, שפעל בהצלחה רבה במהלך 48 שנים. הפלגים החרדים התנגדו למעשיו, אך בקרב המשכילים והשלטון המקומי זכה שטרן לשם של מחנך ומנהל מעולה, ותרם רבות לשגשוגו של בית הספר.
תולדות חייו

לא ידועים פרטים רבים על תולדות חייו של בצלאל שטרן. קווים כלליים לדמותו ניתן למצוא בהספד שכתב עליו אליהו מרדכי ורבל, שלימד גם הוא באותו בית הספר.
בצלאל בן קלמן שטרן נולד בטרנופול שבגליציה בי"ג בסיוון תקנ"ח (28 במאי 1798). בילדותו קיבל חינוך תורני, כרוב הבנים בתקופתו, אך בנערותו הצטרף כתלמיד לבית הספר העברי שהקים בטרנופול המשכיל יוסף פרל, ושם הצטיין בלימודיו. לאחר סיום לימודיו הרשמיים השלים שטרן את השכלתו הכללית כאוטודידקט, ובשנת תקע"ח (1818), והוא בן 20 בלבד, חזר אל בית הספר כמורה.
לאחר שיצא שמו לתהילה בשטח החינוך וההשכלה, הוזמן בשנת 1828 לנהל את בית הספר העברי הראשון בעיר אודסה שבנובורוסיה (אנ'), בדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), שמנהלו הראשון נפטר זמן קצר לאחר ייסודו. שטרן נאות להצעה ועבר עם משפחתו מגליציה לאודסה, שם ניהל את בית הספר בהצלחה גדולה, עד כי הגיעו מאות תלמידים להירשם למוסד. ההצלחה דחפה אותו לייסד בשנת 1837 בית ספר דומה בקישינב, והוא קיבל לכך את ברכתו של הנסיך ווֹרוֹנצוֹב (אנ'), בא-כוחו (נָמֶסטניק) של הצאר בבסרביה ושר פלך נובורוסיה. בתקופתו הוקמו גם בית ספר לנערות באודסה ובית תלמוד תורה לבני דלת העם – שגם הם היו תחת השגחתו.
מעשיו ושמו של בצלאל שטרן הגיעו אל הצאר ניקולאי הראשון, והוא זכה לתואר אזרח כבוד ולזכות ישיבה חופשית במדינה. בשנת 1843 הוזמן שטרן להיות היועץ לענייני חינוך והקהילה היהודית במועצת השלטון בסנקט פטרבורג. הייתה זו כנראה ועידת הרבנים שכונסה על ידי שר ההשכלה, סרגיי אובארוב, והעוזר היהודי שלו מקס ליליינטל. בצלאל שטרן מאודסה ייצג את משכילי רוסיה החדשה. שליטתו בשפות עזרה מאוד לפעילותו עבור הקהילה היהודית מבית ומחוץ.
באודסה עצמה היה לו מקום של כבוד בין נכבדי העיר והיה לו חלק לא רק בהקמת בית הכנסת הגדול במקום, אלא גם בהטפותיו לגיבוש בין כל הפלגים המקומיים, כדי שיוכלו להתפלל באחווה בבית הקדוש.
בשנת 1851 נפטרה אשתו של שטרן, ובריאותו לקתה. בצלאל שטרן נפטר בשנת ה-55 לחייו, בי"ב באב, תרי"ג.
אליעזר ורבל מציין את הופעתו המרשימה של שטרן, צחות לשונו, בקיאותו בשפות, השכלתו הרחבה ועמידתו בפרץ בפני ביטול התורה בידי המשכילים. אך תרומתו הגדולה ביותר הייתה הקדשת כל זמנו ומרצו לעניין החינוך וההשכלה של ילדי בית הספר. סטיבן זיפרשטיין גורס שבצלאל שטרן היה מחשובי המחנכים היהודים שפעלו והשפיעו על יהדות רוסיה כולה.
בית הספר העברי הראשון באודסה > הרקע להקמת בית הספר

אברהם בר גוטלובר פרסם בספרו "זכרונות ומסעות" את מכתבו המלא של ורבל, שבו הוא פורש, על פי בקשת גוטלובר, את תולדות בית הספר העברי והמשכילי הראשון שפעל באודסה עשרות בשנים תחת הנהלתו של בצלאל שטרן.
אליבא דוורבל, התושבים באודסה התפלגו לשתי קבוצות: "הרוסים", שהגיעו ראשונים כפליטים מרוסיה ומפולין - אותם הוא מכנה "כת החסידים החשוכים" וה"הברודיים" שהגיעו מגליציה, ובעיקר מהעיר ברודי, שהיו לדבריו יראי אלוהים, אך בעלי השכלה וידע. הברודיים לא צדדו בשיטת החינוך של הרוסים ושכרו מורים פרטיים לרוב, עד שקמה קבוצה מחשובי העדה ועשיריה והחליטה לייסד בית ספר לנערים, כדי "לחנכם על פי דרכם לתורה ולחכמה, למוסר ודרך ארץ". הממשלה הרוסית נתנה את אישורה לרעיון הקמת בית הספר, אבל קבוצת "הרוסים", שחששה מההשפעה המשכילית של ה"ברודיים" על הילדים מצד אחד ומאיבוד פרנסת המלמדים הרבים מצד שני - הביעה את מחאתה החריפה, ואף התלוננו בפני הממשלה הרוסית. אלא שזו האחרונה דווקא צידדה בהשכלה ודחתה את מחאתם.
בשנת 1826 הוקם בית הספר תחת הנהלתו של אפרים זיטנפלד מסנט פטרסבורג. "איש חכם, גדול ונבון דעת, גדול בתורה, ירא אלוהים ושומר אמונים". שלוש כיתות היו בחדריו המרווחים של המוסד. בכל כיתה ישבו הילדים שנתיים, כי לא היה מבחר מספק מורים מוכשרים, מסביר ורבל. המקצועות שנלמדו היו ידיעת הטבע, ידיעת הארץ, היסטוריה, חשבון, לשון עברית, לשון וספרות גרמנית, לשון וספרות רוסית, תלמוד וכתיבה תמה.
תלמידי בית הספר היו כל כך מרוצים, עד שהצטרפו אליהם מדי פעם גם תלמידי ישיבה, והחסידים מהקבוצה הרוסית "חרקו שן", אך בלית ברירה התרגלו לקיומו של בית הספר. גם נציגים מהשלטון ומהעיתונות הגיעו להתרשם מבית הספר. אלא שלאחר כשנה ומחצה נפטר זיטנפלד, ואז פנתה הקהילה לבצלאל שטרן, שהיה כבר מורה בטרנופול. "איש חמודות אשר מלאו אלוהים רוח חכמה ויתרון הכשר דעת" מגדיר אותו ורבל.
בית הספר העברי הראשון באודסה > בצלאל שטרן מנהל בית הספר

בצלאל שטרן הגיע לאודסה עם משפחתו בשעת 1828, והחל בתפקידו כמנהל בית הספר. ורבל מתאר אותו כאדם ששמו יצא לתהילה בין חכמי אשכנז. בנוסף לכך הוא משבח את אופיו ואת הופעתו הגבוהה והמרשימה.
כשהחל את עבודתו בבית הספר נשא שטרן נאום בגרמנית משובחת בפני נציגי השלטון והקהילה, בו הוא הציג את מטרותיו ודרכו החינוכית. תחילה הזכיר את הצאר ירום הודו, ובירך אותו ואת ביתו. אחר פנה לתלמידים ודיבר אליהם כאל ילדיו. "בית הספר הוא דבר חדש בעדתנו", הוא הסביר להם, "ותפקידו להרבות את החכמה בקרב התלמידים כפי שהטיף כותב ספר "משלי". ומ"פרקי אבות" הוא ציטט את האימרה: "אין בור ירא חטא ולא עם הארץ חסיד". שטרן הדגיש את חשיבותם של שני עקרונות בקרב התלמידים: ההשכלה והעם, הן כיהודים, והן כתושבי האימפריה הרוסית. הנאום נשא חן בעיני כל הצדדים. שטרן, כותב שמואל פיינר, הטיף לנאמנות לשלטון הרוסי ולאידיאל חינוכי של יהודים משכילים.
שטרן הוסיף למערכת הלימוד של בית הספר את לימודי הצרפתית, ארגן ספרייה גדולה, ואחר שהמורה לתלמוד פרש, הוא הוסיף לחומר הלימודים ספרים מרחיבי דעת בתחום כדי להרגיל את התלמידים ללשון חכמים. בית הספר זכה להצלחה גדולה תחת הנהלתו של שטרן ומספר התלמידים עלה למאות. עתה היו במוסד שש כיתות שנלמדו במהלך שש שנים.
כאשר באו מבקרים חשובים לאודסה, לקח אותם המושל להציג את בית הספר, ואת התרשמותם החיובית מאוד הם רשמו בספר הכבוד. בשנת תקצ"ו קיבל שטרן את תוארו כאזרח כבוד. שטרן גם היה ממונה על בית הספר לבנות, שהקימו נגידי העיר, ובו לימדו בשלוש כיתות לשון עברית, רוסית וגרמנית, ידיעת הכתב והחשבון, וגם מקצועות כמו תפירה, רקמה וכדומה. בשנת תקצ"ז קיבל שטרן את רשותו של הנסיך וורונצוב, מושל פלך נובורוסיה (אנ'), להקים בית ספר דומה בקישינב שבבסרביה.
לאחר פטירתו של שר ההשכלה, אובארוב, מונה שר חדש, שהחליט בשנת 1852 לחלק את בית הספר לשניים, ותקוותו של שטרן להיות המפקח האחראי של כל בתי הספר היהודיים ברוסיה נכזבה, מאחר שמונו שני משגיחים רוסיים לעניין. שטרן נפטר שנה לאחר מכן.
לדברי ורבל, המשגיחים הרוסיים לא הצליחו להחזיר את תפארתו של בית הספר, ובשנת 1874 נסגר בית הספר לאחר 48 שנות פעילות.
אברהם בר גוטלובר מסכם את התרשמותו מבית הספר באודסה וממנהלו:
יודעי בינה לעתים אשר ידעו את היהודים בעיר אודיסה וסביבותיה בטרם היווסד שם בית הספר ואחרי כן, המה הכירו וידעו את פעולת בית הספר ההוא ורב הטוב הצפון בו לבית ישראל. בו התפתחו כשרונות התלמידים ויהיו לאנשים חכמים, משכילים, אנשי שם [...] עשו חיל ומצאו חן וחסד בעיני אלוהים ואדם [...] מיום שבא דירקטור שטרן לשכון כבוד באודיסה ולנהל את בית הספר, חשב מחשבות להיות להועיל ולעזור לבני עמו בארץ אשר בא להשתקע שם.
לקריאה נוספת

מרדכי זלקין, "קווים לדמות המורה בהשכלה היהודית במזרח אירופה בראשית המאה התשע עשרה", המורה בין שליחות למקצוע, בעריכת אבנר בן עמוס ויעל תמיר, רמות, 1995, עמ' 27 - 44
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  אברהם בר גוטלובר, זכרונות ומסעות, כר' ב', מוסד ביאליק, 1976, עמ' 81 - 101 (כולל את מכתבו של אליהו מ. ורבל)
1 2 3  אליהו מרדכי ורבל, שפתי רננות, מאת אליהו מרדכי ווערבעל, אדעסא, בדפוס א. בעלינסאן, תרכ"ד – 1863, עמ' 86 – 90
↑  דוד אסף, דרך המלכות; ר' ישראל מרוזין ומקומו בתולדות החסידות, מרכז זלמן שזר, 1977, עמ' 276
↑  סטיבן זיפרשטיין, "יהודי אודסה", זמן יהודי חדש, כר' ג', כתר, 2007, עמ' 317
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה ה'
↑  שמואל פיינר, השכלה והיסטוריה: תולדותיה של הכרת עבר יהודית מודרנית, מרכז זלמן שזר, 1995, עמ' 260
רחוב רישליה באודסה במאה ה-19 על גבי גלוית דואר
אודסה כיום. חנוכיית חב"ד מוצבת במרכז העיר מדי חנוכה
אגודה מדעית

לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, מבקר באקדמיה הצרפתית למדעים, 1671. תחריט מאת סבסטיאן לה קלרק
אגודה מדעית היא ארגון שמטרתו לקדם דיסציפלינה אקדמית או קבוצת דיסציפלינות. החברות באגודה עשויה להיות פתוחה לכל, פתוחה לבעלי הכשרה מסוימת או מוענקת ככבוד לנבחרים, כפי שמתקיים באגודות המדעיות הוותיקות ביותר, ביניהן Sodalitas Litterarum Vistulana (מילולית: האגודה הספרותית של הויסלה) הפולנית שנוסדה ב-1488, Accademia dei Lincei (האקדמיה הלינסאנית) האיטלקית שנוסדה ב-1603, האקדמיה הצרפתית שנוסדה ב-1635, האקדמיה לאופולדינה (Leopoldina) הגרמנית שנוסדה ב-1652 והחברה המלכותית הבריטית שנוסדה ב-1660.
רוב האגודות המדעיות הן מוסד ללא כוונת רווח. פעילותן כוללת הפקת כנסים מדעיים לשם הצגה ודיון בתוצאות מחקרים חדשים והוצאה לאור או מתן חסות לכתבי עת מדעיים בתחום התמחותן. חלקן משמשות גם כאגודה מקצועית, המסדירה את פעילויות חבריה בהתאם לאינטרס הציבורי או לאינטרס המשותף של חברי האגודה.
לאגודות מדעיות תפקיד מפתח בסוציולוגיה של המדע. היווצרותה של אגודה כזו מהווה צעד חשוב בצמיחת דיסציפלינה או תת-דיסציפלינה חדשה.
אגודות מדעיות עשויות להיות כלליות בטבען (כמו למשל האגודה האמריקאית לקידום המדע), ספציפיות לדיסציפלינה מסוימת (כגון האגודה לשפות מודרניות) או אף ממוקדות בתחום לימוד צר (למשל: האגודה האמריקאית לפרופסורים של יידיש).
חלק מהאגודות הן לאומיות, אם כי עשויים להיות בהן חברים ממדינות אחרות, ובעלות סניפים מקומיים באותה מדינה. אחרות הן בין-לאומיות (למשל: הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות) ובעלות סניפים מדינתיים. ישנם גם אגודות מקומיות, כגון האגודה הרפואית של מסצ'וסטס, המוציאה לאור של כתב העת המוכר בכל העולם, New England Journal of Medicine.
הערות שוליים

↑  American Association for the Advancement of Science
↑  Modern Language Association
↑  American Association of Professors of Yiddish
↑  International Federation of Library Associations
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560526005171  BNE: XX528120  BnF: cb119458948 (data)  LCCN: sh85075516  NDL: 00562213  NKC: ph126978  SUDOC: 027411575
האנשים החיים המבוגרים ביותר

זוהי רשימה של עשרת האנשים החיים המבוגרים ביותר שהוכרו רשמית. על פי הערכה, ברחבי העולם ישנם כיום בין 150 ל-600 בני אדם שחצו את גיל 110. מספרם האמיתי אינו ידוע, כיוון שלא כל מאריכי הימים מוכרים למדע, ולעיתים קרובות לא ניתן לאמת באופן ודאי טענות לגבי מקום ולגבי תאריך לידתם. החל מה-2 באפריל 2024, כל האנשים ברשימה הן נשים, כאשר 4 הראשונות ברשימה מופיעות גם ברשימת 100 הנשים המבוגרות ביותר שתועדו אי פעם. נכון לינואר 2025, אינה קנבארו לוקאס מברזיל היא האדם החי הקשיש ביותר בעולם, שגילו אומת.
10 האנשים החיים המבוגרים ביותר

הרשימה, שהורכבה על ידי קבוצת המחקר הגרונטולוגית (GRG), כוללת אנשים מעל גיל 110 שעדיין חיים כיום.
| דירוג | שם | מין | תאריך לידה | גיל ב-27 בינואר 2025 | ארץ מגורים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אינה קנבארו לוקאס | נ | 8 ביוני 1908 | 116 שנים ו-232 ימים | ברזיל ברזיל |
| 2 | אתל קאטרהאם | נ | 21 באוגוסט 1909 | 115 שנים ו-159 ימים | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת |
| 3 | אוקאגי האיאשי | נ | 2 בספטמבר 1909 | 115 שנים ו-147 ימים | יפן יפן |
| 4 | מארי-רוז טסייר | נ | 21 במאי 1910 | 114 שנים ו-251 ימים | צרפת צרפת |
| 5 | מינה קונדו | נ | 1 בספטמבר 1910 | 114 שנים ו-148 ימים | יפן יפן |
| 6 | נעמי ווייטהד | נ | 26 בספטמבר 1910 | 114 שנים ו-123 ימים | ארצות הברית ארצות הברית |
| 7 | איזבל רוזה פריירה | נ | 13 באוקטובר 1910 | 114 שנים ו-106 ימים | ברזיל ברזיל |
| 8 | לוצ'יה לאורה סאנגנטינו | נ | 22 בנובמבר 1910 | 114 שנים ו-66 ימים | איטליה איטליה |
| 9 | קלאבדייה גאדיוצ'קינה | נ | 5 בדצמבר 1910 | 114 שנים ו-53 ימים | רוסיה רוסיה |
| 10 | מאסו אוסוי | נ | 18 בדצמבר 1910 | 114 שנים ו-40 ימים | יפן יפן |
ראו גם

האנשים המבוגרים ביותר שתועדו
הערות שוליים

↑  Rachel Nuwer, Keeping Track of the Oldest People in the World, Smithsonian Magazine (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Gerontology Research Group, World Supercentenarian Rankings List, grg-supercentenarians.org (באנגלית)
זואופלנקטון
לקריאה נוספת

נטע דגני, מרק זואופלנקטון, נשיונל ג'יאוגרפיק, מרץ 2009
הערות שוליים

↑  A colonization factor links Vibrio cholerae environmental survival and human infection
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| תולעת רב-זיפית הולופלנקטונית | סרטן זעיר דמוי חסילון | תמנון צעיר פלנקטוני |

| ביצי סלמון | פגית של דג שמש באורך 2.7 מ"מ | פגית צלופח ממשפחת הקנגוריים באורך 7.6 ס"מ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536541805171  LCCN: sh85150002  NKC: ph127669
נרודניה ווליה

| --- | --- |

כותרת הבטאון שהנפיקה התנועה
כותרת הבטאון שהנפיקה התנועה
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מטה הארגון:  סנקט פטרבורג, מוסקבה 
 תקופת הפעילות:  יוני 1879 – מרץ 1887 (כ־7 שנים) 
 
"נרודניה ווליה" (ברוסית: Народная воля, "רצון העם") הייתה תנועה מחתרתית סוציאליסטית טרום-מרקסיסטית שפעלה ברוסיה בימיהם של הצארים אלכסנדר השני (שנרצח על ידי חברי הארגון) ובנו, אלכסנדר השלישי. התנועה הוקמה בשנת 1879 ופעלה עד 1887.
משמעות השם "נרודניה ווליה" ברוסית היא "רצון העם". זהו שמה של תנועה פוליטית מהפכנית בשנות ה־80 של המאה ה־19. הוקמה ב־1879 ומטרותיה היו: כינון אספה מכוננת, הענקת זכויות הצבעה, ייצוג האוכלוסייה הרוסית, חופש דיבור, חופש עיתונות וחופש התאגדות, החלפת הצבא הרוסי הקבוע בצבא מתנדבים, העברת הקרקעות הרוסיות לידיים אזרחיות, העברת הבעלות על בתי החרושת לפועלים ופירוק האימפריה הרוסית לטובת "הגדרה עצמית של לאומים". זו הייתה תנועה דמוקרטית וסוציאליסטית שחבריה ניסו לרצוח את אלכסנדר השני שבע פעמים עד שהצליחו. אך פעולותיהם לא גרמו לוויתורים משמעותיים מצד הממשל, שהגיב במצוד אחרי חברי התנועה וכמעט 2,000 רוסים הועמדו למשפט באשמת חברות בארגון.
רקע

ברוסיה של שנות ה-70 של המאה ה-19 החלו להתארגן ארגונים שדברו על אלטרנטיבה לצאר. הארגונים הורכבו ברובם ממשכילים ונוסדו כתוצאה מאכזבה מהרפורמה שהונהגה זמן קצר לפני כן, ושהייתה אמורה להקנות לאיכרים חזקה על אדמותיהם, אך בפועל לא היטיבה את תנאי חייהם.
הכוונה הייתה ליצור תודעה של צורך בשינוי השלטון בקרב האיכרים שהיו רוב אוכלוסיית המדינה. ניסיון זה לא הצליח. בנוסף לכך, השלטונות החלו במעצרים ומשפטים המוניים. התוכנית שנראתה בתחילה ראלית התבררה כלא ישימה. על רקע הוויכוח בין תומכי המשך פעילות הסברתית בלבד לתומכי תחילת פעולות טרור, התקיימה בשנת 1879 ועידת תנועת "זמליה אי ווליה" (צו האדמה).
הקמת התנועה

כתוצאה מפילוג של "זמליה אי ווליה" בוועידה זו, נוסדה התנועה החדשה - "נרודניה ווליה". הבסיס לפילוג היה אכזבת חלק מהפעילים מפעילות שקטה יחסית של הארגון הקודם. הכלי העיקרי של התנועה החדשה במאבק נגד השלטון היה טרור. בראש התנועה עמד הוועד הפועל (Исполнительный комитет). לאורך התקופה בה התקיימה התנועה היו בוועד הפועל 36 חברים, ובמיוחד אפשר לציין שלושה: אנדרי ז'ליאבוב, אלכסנדר מיכאילוב, וסופיה פרובסקאיה. התנועה שאפה, בנוסף לביטול משטר המונרכיה, לבצע מספר שינויים דמוקרטיים נוספים:
הקמת פרלמנט קבוע ומעבר למשטר של רפובליקה פרלמנטרית
חופש דת, עיתונות, אספות ותעמולת בחירות
זכות השתתפות בבחירות לכל אזרחי המדינה
חלוקה אדמה לאיכרים ומפעלים לפועלים
זכות הגדרה עצמית לכל העמים.
התנועה שאפה לשנות את סדרי השלטון באמצעות רתימת מעמד האיכרים לצדה, ושאפה לקדם סוציאליזם אגרארי, כלומר חברה שוויונית המבוססת על קומונות כפריות, שהייתה הבסיס לקהילה הכפרית הרוסית מקדמת דנא.
בסך הכול היו בארגון כ-500 חברים וביחד עם תומכים שלא היו חברים פעילים הארגון מנה כ-2000 איש. בשנים 1885-1879 הוציאה התנועה לאור עיתון, ממנו ראו אור בסך הכל 12 גיליונות.
פעילות

התנועה פנתה לשימוש באלימות ובטרור. למרות שמספר חברי התנועה היה קטן מאוד והתמיכה ברעיונותיה בקרב המשכילים הייתה מצומצמת מאוד, חברי התנועה האמינו בכוחה. מדיניות הממשלה הליברלית בראשות מיכאיל לוריס מליקוב גרמה לכך שחלק מתומכי התנועה התרחקו ממנה.
חלק מחברי הוועד הפועל רצו להוביל טרור מסיבי ורחב. לדעתם הממשלה לא הייתה עומדת בלחץ ובסופו של דבר הייתה מאפשרת לתנועה חופש תעמולתי והסברתי תמורת הפסקת הטרור. עמדה זו לא התקבלה וניקולאי מורוזוב שדגל בעמדה זו עזב את המדינה. הוא חזר בשנת 1881, נעצר ונשפט ל-25 שנות מאסר. דרך פעולה שהתקבלה בוועד הייתה שילוב של התנקשות בצאר עם הכנת מהפכה המונית. בשנת 1879 ראשי התנועה החליטו על ביצוע התנקשות בצאר. במשך 18 חודשים בוצעו מספר ניסיונות נפל.
הניסיונות החלו בסתיו 1879. שלושה ניסיונות לפוצץ את רכבת הצאר נכשלו. ב-5 בפברואר 1880 בוצע פיצוץ בארמון החורף, אך למעט הפרסום הרחב לניסיונות אלו לא היו תוצאות ממשיות. כתוצאה משורת הכשלונות, נוצר צורך דחוף בהצלחה, וצורך זה הפך למטרה העיקרית של הפעילות. ניסיונות התנקשות בפקידות בכירה הופסקו. בקיץ 1880 היה ניסיון כושל נוסף. במקביל לניסיונות התנקשות נערכו מעצרים בקרב חברי התנועה.
פעילות > ההתנקשות באלכסנדר השני

רצח הצאר אלכסנדר השני בוצע ב-13 במרץ 1881 על ידי הטלת פצצה, על ידי אדם בשם גרינביצקי, שנהרג בפעולה. כחודש לאחר ההתנקשות הוצאו ראשי התנועה להורג.
בין ראשי התנועה שנעצרו בשנת 1881 הייתה גם גסיה גלפמן שנולדה במשפחה יהודית בבלארוס. ביחד עם ראשי התנועה האחרים היא נשפטה וקיבלה עונש מוות. לאחר קבלת גזר הדין הודיעה שהיא הרה. בהתאם לחוקי האימפריה הרוסית אין מוציאים להורג אישה הרה. לאחר הלידה הוחלף עונשה לעבודות כפייה לכל חייה. היא נפטרה זמן קצר לאחר הלידה עקב סיבוכים.