מסביב לעולם בשמונים יום
אפיון הדמויות

הגיבור הראשי בסיפור הוא פיליאס פוג, אף שבתחילת העלילה מצטייר הוא דווקא כאנטי־גיבור, כמין אדם קפדן במידה קיצונית ומרוקן מכל התכונות האנושיות, שהקורא מבקש לחוס עליו בגלל חייו המשמימים, על יממותיו שחולפות עליו בקיבעון מוחלט מבלי שיתחולל בהן דבר מפתיע או משהו מסעיר. ואדם זה, נטול רגשות כמדומה, יוצא למסע סביב העולם לא מפני היותו שוחר הרפתקאות, אלא רק בגלל החוויה הגלומה בהתערבות כספית.
פוג מתואר כאדם קר רוח במידה מוקצנת עד הדפים האחרונים, ורק בפרקים החותמים את העלילה הופך הוא את פניו חסרות המבע, ומוכיח כי בכל זאת הוא אדם בשר ודם. האם באמת פוג קר מזג כפי שדמותו מצטיירת? זאת אין הקורא יכול לדעת. בכל מהלך הסיפור אין יודעים מה מתהלך בנפשו במצבים שבהם נדחק הוא לפינה וכשתוכניותיו משתבשות עליו. תמיד הוא שקט ויעיל להחריד, כאילו כל קורותיו המשונות בכלל משתייכות לברייה זרה ואין לו מאומה עימן. דומה כי דבר אינו יכול להוציא אותו משלוותו המוחלטת, ואפילו הסכנות המוחשיות ביותר אינן מטלטלות אותו מיסודותיו האיתנים.
דמותו האנמית של פוג צוברת נפח ומתעבה מעט, כשהוא מחליט להציל את חייה של אאודה אפילו על ידי העמדת עצמו בפני מוראות איומים. בנקודה זו עשוי הקורא לתהות שניסיון מילוטה של אשה אלמונית אינו נעשה מתוך שליחות אבירית, אלא זהו עוד הימור שנוטל פוג חובב משחקי המזל. אולם רוחב ליבו וגדלות נפשו מתעצמים בשעה שהוא מעניק למורה הדרך ההודי את הפיל במתנה. אם עד אז נתפש פוג כאדם מתנשא וחף מכל חמימות, כאיש שעושה שימוש בממונו כדי להשיג תמיד את מבוקשו, אם באמצעות מתן מענקים מיוחדים לספנים על זריזותם, ומאוחר יותר אפילו על ידי מרד גלוי כנגד רב חובל, הרי במקרהו של מורה הדרך, נתברר כי פוג הוא אדם אציל נפש שיודע להעריך נכונה את התכונות הטובות של הזולת. בהמשך הסיפור מוכיח פוג נאמנות למשרתו, לא פחות מאשר מגלה פספרטו כלפיו, ואפילו יוצא לחלצו משבי האינדיאנים המשולהבים חרף הסכנות הכרוכות להמשך מסעו וגם לחייו.
אולם, התכונה העיקרית של פוג היא, בסופו של דבר, נחישות. בעיצומה של הסערה בים, כשתוהה הספן אם כדאי לה לספינה להיכנס לנמל קרוב, משיב לו פוג כי הנמל היחידי שהוא מכיר בסביבה הוא זה של שנגחאי, ובכך מרמז באופן שאינו משתמע לשתי פנים כי דבר לא יסיט אותו מתוכניתו. אחרי הכול, הדבקות במטרה היא שגורמת לו לנצח במשימה שעמדה בפניו, ואילולא יצר ורן תפנית בלתי צפויה בסוף העלילה, קרוב לוודאי שהקורא לא היה נחשף לכמה מרגעי הייאוש המפתיעים שגילה פוג, אשר בהגיעו ללונדון סבר כי הפסיד בהתערבות. אומנם הדבר אך אנושי שכך יחוש כל אדם ששם את יהבו, כבודו, והונו במסע חסר סיכויים וכמעט הצליח, אבל בעיני הקורא היה פוג יצור על־אנושי אשר מפח נפש ודכדוך לעולם לא יתקפוהו כבדרך הטבע.
אולי התפנית המפתיעה בסוף הסיפור לא רק משרתת את הפואנטה המסיימת, אלא גם משיבה לפוג צלם אנוש ואת כבודו התרבותי. בחלק זה מודגם כי פוג הוא בכל זאת ילוד אשה, שנתקף מרה שחורה לאחר אכזבה, וכמו יתר הבריות, גם הוא מעז לגלות ביטחון עצמי רק כשהוא בטוח בניצחונו. כך מתגלה לבסוף לקורא פוג האמיתי, וכשהוא מבקש את ידה של אאודה, מתקבל הדבר בטבעיות. ואפשר כי אם הדברים היו מתנהלים אחרת, היה חש הקורא במצוקה מסוימת.
הדמות השנייה בחשיבותה בעלילה היא זו של פספרטו, המשרת הצרפתי שפוג שוכר את שירותיו ביום צאתו למסע. הוא מהווה את הניגוד של פוג, הגיבור הראשי. דמותו מאופיינת במתכוון בחוסר שלווה, במרץ רב, ובמעשי איוולת שאין תוחלת בראשיתם, וזאת על מנת ליצור ניגוד לקור המזג, ראיית התכלית ויכולת התכנון של אדונו. בלעדי פספרטו לא היה פוג נקלע לתסבוכות הרבות שבאו בעטיו של משרתו, ובדרך זו מטיל עליו ורן לא רק את תפקיד גיוונה של עלילת המסע, כי אם גם את האורג הראשי של התפתחותה. הנופך הילדותי והגולמני במעשיו מסתירים לעיתים את תועלתו ויעילותו במצבי שגרה ובסיטואציות דוחקות, כי פספרטו חרף מגושמותו, הוא טיפוס ערמומי שיודע להיחלץ מצרה כפי שידע להיכנס אליה. כל מעשיו נובעים מתוך נאמנותו לאדונו, וכשאלה נעשים נאמנים יתר על המידה או אז מתעוררות גם הפורענויות.
למרות המסופר עליו בהרחבה נותרת דמותו של פספרטו בלתי מפוענחת. מחד, מתואר הוא בתחילה כברנש קופצני וסוער, המדלג פעם אחר פעם בין משלחי היד השונים, ומאידך עולה כי בעיסוקו החדש כמשרתו של פוג מצא את ייעודו בחיים, ולכאורה אין לו ציפיות נוספות מן העתיד. אומנם פספרטו מייחל למעט שלווה בראשית הסיפור, אבל אף פעם אינו נוהג כך, והמחבר גם אינו מועיד לדמותו צד שכזה, ולכן יצר סתירה שלא ניתן כלל ליישבה במסגרת היצירה. גם מסירותו העיוורת לפוג שהכרחית לטוויית העלילה, נתפשת כעוד דמות נעדרת אמינות מאלו הרבות שיצר ז'ול ורן, מבלי שייתן דעתו על כך בכובד ראש.
דמותו של פיקס, השלישית בחשיבותה בעלילה, נותרת עמומה בכל שלבי הפרשה. פיקס הוא בלש בשירות המשטרה האנגלית, וכאיש חוק מצווה היה להביא כל עבריין כדי לקבל את דינו, אך מתברר גם כי לא רק תשוקת הצדק אפפה אותו, אלא אף תאוות בצע קלה. הוא מעוניין לזכות בפרס על לכידתו של הגנב מבנק אנגליה, וזוהי סיבת המרדף בעיקרה. מלבד נתונים אלו, איננו יודעים עליו כמעט דבר, ותולדותיו נותרות ריקות בפני הקוראים.
ז'ול ורן לא צבע את דמותו של פיקס בגוונים מרושעים, ולכן אינו נתפש כאיש הרע אשר מחבל במאמציו של פוג ומעכבו בשל זוטות. ברי לקורא כי פיקס מנסה לבצע את מלאכתו נאמנה, ורק סכלותו מובילה אותו להניח שפוג אציל הנפש הוא למעשה גנב מיומן. באף שלב בעלילה לא מנסה ורן להטעות את הקוראים ולהחדיר בהם אמונת שווא שמא יש דבר מה בטענתו של פיקס. המחבר לא מנסה להוליך שולל את קוראיו, אפילו לא למספר פרקים, וברור להם מלכתחילה כי המצוד אחר פוג בטעות נעוץ.
ברם, אט אט נתפש פיקס כאיש רב מזימות, וכשהוא מסביר לפספרטו כי מעתה יעשה ככל יכולתו להשיב את פוג במהרה לאנגליה, קיימת ציפייה שלא יעמוד בהבטחתו. יחס זה, מנקודת מבטו של הקורא, משתנה לאחר שפיקס סופג את המהלומה מאגרופי הקולונל האמריקני, שכוונה לפרצופו של פוג. והנה, כשכבר נמצא פיקס בצד של הטובים ומבסס שם את אחיזתו, דווקא אז, בשלב המכריע של הסיפור כולו, הוא עוצר את פוג ומונע ממנו מלהגיע בזמן למקום המפגש על מנת לזכות בהתערבות. מאוחר יותר, כשהוא נאלץ לשחרר את פוג מבית המעצר, לאחר שנודע לו כי הגנב האמיתי נלכד, מתקבע פיקס במחשבות הקוראים כבלש שוטה, אף על פי שאיננו כזה, ולמען האמת, לא הייתה לו ברירה אלא לנהוג כפי שנהג.