ראשית התעופה העברית בארץ ישראל
לאחר מלחמת העולם השנייה

לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, באביב 1945, ניתן היה לשער כי תתרחש התפתחות משמעותית בשטח התעופה: חיל האוויר הבריטי הרחיב מאוד את תשתית שדות התעופה בארץ ישראל בימי המלחמה וקבע בה עשרים מנחתים חדשים; הפלמ"ח הקים מחלקת טיס סדירה ועצמאית; ארצישראלים שהתנדבו לחיל האוויר הבריטי ורכשו ניסיון תעופתי (בעיקר בצוותות קרקע, אבל גם בצוותות-אוויר) השתחררו מהשירות וחזרו ארצה; עמדו להתבטל ההגבלות על התעופה האזרחית בשמי ארץ ישראל המנדטורית; והופקו לקחיה הצבאיים של המלחמה העולמית שחלקם עוסקים ביכולתה המכרעת של הזרוע האווירית וחשיבותה במערך הכוחות הלוחמים. אבל למעשה, התעופה העברית לא הוזנקה לרמה גבוהה ואיכותית יותר. נראה שמעצבי מדיניות הביטחון ביישוב לא שאבו השראה מחילות האוויר שפעלו במלחמת העולם השנייה. בנוסף, התחרות הפנימית שהתנהלה בין המוסדות השונים שעסקו בנושא התעופה העברית הכבידה מאוד על הפעילות המעשית בתחום, ולא אפשרה מיצוי מלא של ההון האנושי עתיר הניסיון ושל הסרת ההגבלות על התעופה האזרחית. בין המוסדות התעופתיים שפעלו ביישוב נמנים הקלוב הארצישראלי לתעופה, חברת 'אוירון', 'איגוד הטייסים' (האיגוד המקצועי של הטייסים הארצישראליים) וחברת 'מפעלי תעופה בארץ ישראל בע"מ' (חברה שנוסדה על ידי המוסדות הלאומיים במטרה לאסוף תרומות לקידום נושא התעופה העברית). ביטוי למאבק הפנימי שהתנהל בין הארגונים הללו מובא בתכתובת ענפה לסוכנות ולהסתדרות, שבה ניתן ללמוד על הקיפאון ששרר בתהליך פיתוח התעופה העברית בימי המלחמה. בין השאר נכתב כי במשך שנה ומחצה עד מותם של הוז ובן יעקב בשנת 1940 אומנו בארץ יותר טייסים מאשר בארבע השנים שיצאו מאז מותם.
חוסר התיאום והתחרות בין ארגוני התעופה ביישוב הביאו להקמתו של גוף שירכז את נושא התעופה תחת ארגון גג אחד. 'המועצה הכללית לתעופה העברית בארץ ישראל' הוקמה במרץ 1945, ובראשה עמד המחנך, איש הגימנסיה העברית הרצליה, חיים בוגר (בוגרשוב). חלוקת המושבים במועצה הייתה שליש אנשי המוסדות הלאומיים, שליש חברי הקלוב הארצישראלי לתעופה ושליש נציגי ציבור שונים. ניתן לומר כי המועצה הוקמה בהתאם לצורכי 'ההגנה', כאשר אנשיה מאיישים את רוב מושביה. כלומר, למראית עין המועצה הייתה גוף אזרחי לכל דבר ועניין, אך למעשה היא מומנה על ידי 'ההגנה' והוכפפה למטה הכללי ולמפקדה הארצית של הארגון.
'המועצה הכללית לתעופה העברית בארץ ישראל' הצליחה במיוחד בהקמת חברת 'מעוף' לתיקון כלי טיס ובניית דאונים בניהולו של מהנדס ומתכנן האווירונים פידיה יעקב פיאטלי שעלה ארצה מאיטליה. המועצה גם הצליחה לעורר התלהבות לנושא התעופה במגדר הנשי עם הקמת מועדון 'נח"ת' ('נשים חובבות תעופה') נוסף בקיץ 1946 (המועדון הראשון קם כאמור ב-1935) בראשותה של שושנה שלוש. מועדון הנשים הצליח לגייס, באמצעות פנייה אל הרגש האימהי של חברותיו (רוצה לומר - אווירון יוכל להטיס פצוע מהחזית לבית חולים במרכז), כספים רבים לקנייתם של שלושה מטוסי 'פייפר'.
באפריל 1947 החל המטה הכללי של "ההגנה" לשלם למחלקת הטיס של 'הפלמ"ח' בתמורה לצילומים האוויריים שסיפקה, צילומים שסייעו רבות למאמץ המלחמתי של היישוב בימי מלחמת העצמאות. באותו חודש נרכשו עוד שני מטוסים למען הכוח האווירי של היישוב בכספי תרומות "הקלוב הארצישראלי לתעופה", מועדון 'נח"ת' וקהילת יהודי קנדה.
בתקופה זו החלה להתגבש תפישה חדשה בנוגע לחשיבותו של הכוח האווירי. ראשי ארגון 'ההגנה' מצאו לנכון לרכז את כל נושא התעופה תחת ארגון מרכזי אחד, וזאת כדי להוציא את תהליך פיתוח התעופה הביטחונית העברית מהקיפאון שבו הייתה נתונה בשנות המלחמה. כלומר, מעצבי מדיניות הביטחון ביישוב החלו להשקיע בפיתוחה של יחידת תעופה ביטחונית. אולם עדיין ההשקעה העיקרית באה מתרומות ולא ממימון ישיר של 'ההגנה' ועדיין לא יכול היה הכוח האווירי להיכנס לשיא כושרו בעודו במחתרת.