תיאודור הרצל (אוניית מפרשים)
פעילות האונייה

צוות הספינה כלל בתחילה ארבעה לטבים לא-יהודים (רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים והטבח). שאר אנשי הצוות, כחמישה עשר במספר, היו כולם חניכי בית"ר. במשך הזמן גם תפקיד רב המלחים עבר לידי הימאים היהודים, ששוחחו בעברית על הסיפון.
מיד לאחר הגעתה עלתה על הספינה קבוצת החניכים הראשונה של בית"ר, חניכי קורס הניווט שנפתח ב-1934. לפחות לחלק מהם כבר הייתה תעודת ימאי של השלטונות הלטביים. במשך כמה שבועות הכינו רב החובל ורב המלחים את הימאים העבריים להפלגות, ובכלל זה הם למדו: (א) את התפקידים השונים שעל כל אחד לבצע בעמדתו בזמן התמרונים השונים שעל האונייה לבצע, בהתאם למצב הים והרוח; (ב) את אופן ההעלאה וההורדה של המפרשים; (ג) כיצד לטפס על התרנים כדי לטפל במפרשים העליונים; (ד) את אופן קשירת האונייה לרציף; (ה) וכיצד לבצע עבודות תחזוקה שונות ובהן, גירוד וצביעה, תיקון מפרשים, וטיפול בחבלים.
ב-1 בספטמבר 1935, יצאה ה"תיאודור הרצל" להפלגתה הראשונה כאוניית אימונים של ימאים יהודים, חניכי בית"ר בלטביה. אחד החניכים תיאר את עזיבת הנמל כך:
[התיאודור הרצל] חצתה את הקו המפריד בין שני המצופים המסמנים את היציאה מהנהר אל הים הפתוח ... רוח גבית ערה מילאה את כל מפרשיה, היא נטתה קלות על צידה, חצתה את הגלים בקלות ויצאה לדרכה הראשונה ... הספינה הגדולה קיבלה תאוצה והגבירה מהירות לכיוון האופק. הרגשנו שיחד עם החוף ההולך ונמוג מאחורינו עזבנו גם את המאה העשרים, ונזרקנו אחורה בזמן לעידן ספינות המפרש של מגלי ארצות בלתי ידועות. ספינה מוזרה זו, שלא שייכת לשום מקום ולשום זמן, ועליה צוות אנשים עם חלום על צי שעוד לא קם, של מדינה שעוד לא נולדה, הייתה בעצם הצעד המעשי הראשון להגשמתו.
הפעילות על סיפון ה"תיאודור הרצל" התנהלה בשתי משמרות, האחת בראשות רב החובל והשנייה בראשות הקצין הראשון. כל אחד מאנשי המשמרת מילא את תפקיד ההגאי במשך שעה, ובשעות הלילה גם את תפקיד הצופה בחרטום. שאר אנשי המשמרת עסקו בעבודות ימאות שונות – טיפול במפרשים, בעוגנים, במדידת מהירות ההפלגה ועומק המים, בשאיבת מי ים שחדרו לספינה וכדומה. בימים שבהם היה הים שקט, עסקו אנשי המשמרת גם בתיקון מערכת המפרשים, בעבודות תחזוקה שונות ובניקוי הספינה.
כל חניך קיבל את הכשרתו במשך שתי עונות, דהיינו במשך שנים-עשר חודשים שבהם היה עליו להשתתף בכל הפלגות הספינה, בעבודות התחזוקה, וכן בעבודות הטעינה והפריקה בנמלים. היו מקרים שבהם הטעינה והפריקה נעשו בידיים, לאחר שמנוע העזר להרמת המטענים התקלקל. השעות החופשיות בהפלגה או בנמלים נוצלו ללימודים תאורטיים.
במהלך שנות פעילותה התמודדו החניכים גם עם סערות, שבחלקן היו קשות מאוד: הצוות כולו נאלץ לעבוד ברציפות בכל שעות היום והלילה כדי לשאוב מי ים שחדרו לספינה, לתקן מפרשים שנקרעו ברוח ובכמה מקרים אף לזרוק לים חלק מהמטען, כדי להציל את האונייה מטביעה. במיוחד ציינו החניכים את הקושי והסכנה בטיפוס על התרנים או בהליכה על מוט החרטום בעת הסערות.
רבי החובלים של ה"תיאודור הרצל" פקפקו בהתחלה ביכולתם של החניכים. "זאת אינה מלאכה יהודית", טען אחד מהם, אבל לאחר חודשים אחדים שינה את דעתו. החניכים היהודים עמדו בכל המשימות כאילו היו ספנים מנוסים. רב חובל אחר ביטא את הערכתו במילים אלה: "עם ספנים כאלה מוכן אני להפליג מעבר לאוקיינוס".
בתחילת 1939 נשלח אליהו בן חורין לשוודיה במטרה לגייס כספים לקניית אונייה אחרת, שתחליף את ה"תיאודור הרצל" כאוניית אימונים להכשרת הימאים היהודים בים הבלטי, אבל מלחמת העולם השנייה, שפרצה בשנה זו, טרפה את הקלפים.
כדי לממן את פעילותה של ה"תיאודור הרצל", עסקה הספינה בהובלת מטענים בין נמלי הים הבלטי. במהלך ארבע שנות פעילותה פקדה האונייה 27 נמלים בתשע מדינות, עברה 9,146 מיילים ימיים והעבירה 7,300 טון סחורות.