stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב פוסאדה
השלכות הקרב

כרוניקה של טורוצי מספרת שלידיי הרומנים נפל שלל רב כמו: בגדים יקרים, מטבעות זהב וכסף, כלי שולחן בעלי ערך ועוד.
הניצחון נתן לבסראב אפשרות לחזק אל אחיזתו בוולאכיה, להבטיח את עצמאות המדינה הצעירה ואף להרחיב את גבולותיה.
אחרי הקרב שלט בסאראב, שאימץ את התואר מארה וויווד ("רב-וויווד"), ללא עוררין, עד מותו בשנת 1352. בשנים האחרונות של חייו שלט יחד איתו גם בנו, ניקולאיה אלכסנדרו.
היחסים עם הונגריה השתפרו בשנת 1342 בעקבות מותו של קארוי רוברט ועליית בנו לאיוש הראשון על כס הונגריה. בשנת 1354 ניקולאיה אלכסנדרו, יורשו של בסראב הכיר את הסוזרניות ההונגרית.
לקריאה נוספת

Constantin Rezachevici, Lupta lui Basarab I cu Carol Robert în Banatul de Severin..., în „Magazin istoric”, nr. 4 (289) din aprilie 1991, pp. 51 - 54.
(קונסנטין רזקייביץ' - מאבקו של בסראב הראשון עם קארוי רוברט בבנאט של סברין..." בכתב העת "מגזין איסטוריק" מס 4, 289, מאפריל 1991, ע' 51–54)
Florin-Nicu Smărăndescu, ... sau pe Valea Prahovei?, în „Magazin istoric”, nr. 4 (289) din aprilie 1991, pp. 55 - 56.
(פלורין-ניקו סמרנדסקו - " ...או בעמק הפרחובה? " ב"מגזין איסטוריק" מס.4, 289, אפריל 1991, עק 55–56)
"ההיסטוריה של הרומנים" מאת קונסטנטין ק. ג'ורסקו - אוסף ספרי היסוד של התרבות הרומנית. רומנית
Bertényi Iván: Magyarország az Anjouk korában, Gondolat – 1987, ISBN 9632817761
(איוואן ברטני - הונגריה בימי בית אנז'ו - הוצאת "גונדולאט", 1987, 
הונגרית
Képes krónika (Hasonmás kiadás), Helikon – 1987 (הכרוניקה המצוירת - מהדורת העתקים, הליקון, 1987)הונגרית
הערות שוליים

↑  על מסורות הכפר פרישאן
↑  Avertismentul „Posada” (I) | Condeiul Ardelean
השליח הוולאכי מביא איגרת עם הצעת שלום למלך ההונגרי
המלך קארוי רוברט נמלט לאחר שהחליף בגדים עם הגיבור דז'ה הדרווארי. ציור מאת יוז'ף מולנאר
ציור נוסף בכרוניקה המצוירת על הקרב "פוסאדה"
הקרב "פוסאדה" בכרוניקה של יאנוש טורוצי
משפחת ורבורג

משפחת ורבורג היא שושלת כלכלית[דרושה הבהרה] ממוצא יהודי גרמני הידועים בשל הישגיהם בפיזיקה, מוזיקה קלאסית, תולדות האמנות, פרמקולוגיה, פיזיולוגיה, כספים, קרנות השקעות פרטיות ונדבנות.
סבורים שהם צאצאים של המשפחה היהודית הונציאנית דל בנקו שהייתה אחת המשפחות הוונציאניות העשירות ביותר בראשית המאה ה-16. משפחת ורבורג נמלטה מאיטליה לוורבורג שבגרמניה במאה ה-16 לפני שעברו לאלטונה, ליד המבורג במאה ה-17. הם לקחו את שם המשפחה שלהם מהעיר ורבורג. האחים משה מרכוס ורבורג (1763–1831) וגרשון ורבורג (1765–1826) יסדו את בנק מ"מ ורבורג ושות' ב- 1798 והוא קיים עדיין. נינו של משה ורבורג זיגמונד ג'ורג' ורבורג ייסד את חברת ההשקעות ס"ג' ורבורג ושות (S.G. Warburg & Co) בלונדון ב-1946. דודנו מדרגה שנייה של זיגמונד, אריק ורבורג ייסד את ורבורג פינקוס (Warburg Pincus) בניו יורק ב-1938. בנו של אריק מקס ורבורג (לא לבלבל אותו עם אביו של אריק מקס ורבורג) הוא כיום אחד משלושה שותפים במ"מ ורבורג ושות'. משפחת ורבורג יצרה את בנקי ההשקעות האלה: מ"מ ורבורג ושות', ורבורג פינקוס, ס"ג' ורבורג ושות'. אחיו הבכור של מקס ורבורג אבי ורבורג השתמש בכספו כדי להקים את הספרייה לתולדות האמנות ורבורג (Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg) בהמבורג ומ- 1933 נקראה מכון ורבורג בלונדון. פאול ורבורג (Paul Warburg) מפורסם בשל היותו הארכיטקט של המשטר המונטרי האמריקאי, הבנק הפדרלי שהוקם ב-1913.
מבנה המשפחה > הענפים אלסטרופר ומיטלווג

המשפחה מחולקת, באופן מסורתי, לשני ענפים מרכזיים, הורבורגים האלסטרופים (Alsterufer) ומיטלווג (Mittelweg). השמות לקוחים מכתובות מגוריהם של האחים בהמבורג. בני המשפחה המשתייכים לענף האלסטרופי הם צאצאיו של זיגמונד ורבורג (1889-1835) ובני המשפחה השייכים לענף מיטלווג הם צאצאיהם של אחיו מוריץ מ. ורבורג (1838-1910). האחים היו נכדים של משה מרכוס ורבורג.
זיגמונד ג'ורג' ורבורג היה בן הענף האלסטרופי. חמשת האחים אברהם (אבי), מקס, פאול, פליקס ופריץ מוריץ ורבורג היו שייכים לענף מיטלווג.
מבנה המשפחה > בני משפחת ורבורג אמריקאים וגרמנים

פליקס ופאול ורבורג היגרו לארצות הברית. פליקס ורבורג התחתן עם פרידה שיף, בתו של יעקב שיף, בנקאי ונדבן. ביתו של פליקס ורבורג בניו יורק הוא עכשיו המוזיאון היהודי של ניו יורק. אחיו פאול התחתן עם נינה לב, בתו של סולומון לב. הוא נחשב כ"אביו" של הבנק הפדרלי.
למעשה, כל בני משפחת ורבורג הגרמנים ברחו לארצות הברית או לבריטניה עד 1938 (למעט אוטו היינריך ורבורג). עם זאת הוריה של גרטה נשארו באלטונה. גרטה ובטי עברו את הגבול להולנד יומיים לפני שהנאצים פלשו אליה. שתיהן נרצחו בסוביבור. הוריה של גרטה נספו בגרמניה. אריק ורבורג בנו של מקס ורבורג חזר לגרמניה והייתה לו השפעה בהחזרת המוניטין של גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה. בנו של אריק, גם הוא נקרא מקס הוא עכשיו שותף במ"מ ורבורג ושות' בהמבורג.
שורשים ונציאניים

משפחת ורבורג התיישבה בוונציה. באותה עת שמם היה דל בנקו (del Banco). התעודות ההיסטוריות מתארות את אנסלמו דל בנקו (Anselmo del Banco) כיהודי וכאחד מן התושבים העשירים ביותר בוונציה בתחילת המאה ה-16. ב-1513 ניתן למשפחת דל בנקו כתב זכויות ממשלת ונציה המרשה להם להלוות כסף עם ריבית. דל בנקו עזב את העיר עם משפחתו אחרי שנכנסו לתוקף הגבלות חדשות על הקהילה היהודית יחד עם הקמת הגטו. המשפחה התיישבה בעיר הגרמנית ורבורג ואימצה לעצמה את שם העיר כשם משפחתה
בני משפחה בולטים ומוסדות

אנסלמו דל בנקו (אשר משולם) (-1532) מלווה בריבית.
מוריץ ורבורג (1810-1886), משפטן.
משה מרכוס ורבורג (1763–1831, המייסד, יחד עם אחיו גרשון את מ"מ ורבורג ושות'.
מקס מ (וריץ) ורבורג (1867-1946) בנקאי מהמבורג, נינו של משה מרכוס ורבורג (השייך לענף מיטלווג של בני משפחת ורבורג).
אברהם מ (וריץ) ורבורג (1866-1929) היסטוריון של האמנות. אח של מקס, פאול, פליקס, אולגה, פריץ ולואיזה ורבורג.
פאול מ (וריץ) ורבורג (1868-1932), אביו של הבנק הפדרלי. נשא לאישה את נינה לב (1863–1912) ב-1895, בתו של סולומון לב. בנו: ג'יימס ורבורג.
ג'יימס ורבורג (1897-1969), בנו של פאול ורבורג. היה יועץ של פרנקלין דלאנו רוזוולט בימים הראשונים של צוות החשיבה. נציג אמריקאי לוועידה הכלכלית בלונדון. כלכלן, בנקאי ומחבר המילים (כשהוא משתמש בשם הספרותי פול ג'יימס) למיוזיקל שהיה להיט ב-1930 "מצוין" (Fine and Dandy).
פליקס מ (וריץ) ורבורג (1871-1937). בנקאי ניו יורקי בחברת קון, לב ושות', נדבן. נשא לאישה את פרידה שיף (1876–1958) בתו של יעקב שיף ב-1895.
אדוארד מורטימר מוריס ורבורג. (1908-1992. בנם הצעיר של פליקס ופרידה. נדבן ותורם לאמנויות. הוא האב המייסד של להקת הבלט האמריקאי שקדמה לניו יורק סיטי בלט (New York City Balle) ושל בית הספר לבלט. הוא גם האב המייסד של המוזיאון לאמנות מודרנית. יושב ראש של המגבית היהודית המאוחדת בניו יורק רבתי ומ-1950 עד 1955 נשיא המגבית היהודית המאוחדת בניו יורק רבתי.
ג'רלד פליקס ורבורג, בנם של פרידה ופליקס. צ'לן ידוע ומנצח וחתנו של המוציא לאור קונדה נאסט (Condé Nast).
אריק מוריץ ורבורג (1900-1990), בנקאי ושליח של רצון טוב. בנו של מקס ורבורג.
זיגמונד ג'ורג' ורבורג (1902–1982), מייסדו של ס"ג' ורבורג ושות' בלונדון. נינו של משה ורבורג (מן הענף האלסטרופי של משפחת ורבורג).
מ"מ ורבורג ושות'. בנק בהמבורג שנוסד על ידי משה מרכוס ורבורג ואחיו גרשון.
ספרייה לתולדות האמנות (Kulturwissenschaftliche Bibliothek), עכשיו מכון ורבורג בלונדון. הוקם על ידי אבי ורבורג בהמבורג.
ורבורג פינקוס, קרן השקעות פרטיות, נוסדה על ידי אריק ורבורג.
ס"ג' ורבורג ושות' (S.G. Warburg & Co) בנק השקעות בלונדון. נוסד על ידי זיגמונד ג'ורג' ורבורג.
קתרין ובר (Katharine Weber)‏ (1955-), סופרת, נכדתו של ג'יימס ורבורג.
ג'יין גרין ורבורג (1968-). סופרת ונדבנית. היא נשואה לאיאן ורבורג, נכדו של אדוארד מ"מ ורבורג.
קרל ורבורג (1805–1892), רוקח.
אמיל ורבורג (1846–1931), רופא.
אוטו היינריך ורבורג (1883-1970), פיזיולוג וביוכימאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה.
אוטו ורבורג (1859-1938), בוטנאי וציוני. שימש כנשיא השלישי של ההסתדרות הציונית בשנים 1911–1921.
לקריאה נוספת

Klessmann, Eckart, M.M.Warburg & CO 1798—1998: Die Geschichte des Bankhauses. Hamburg, 2004
Chernow, Ron, The Warburgs: The Twentieth-century Odyssey of a Remarkable Jewish Family. New York: Random House 1993 isbn 0-679-41823-7
Attali Jacques, A Man of Influence: The Extraordinary Career of S.G. Warburg Adler & Adler. Bethesda, 1985 isbn 0-917-56136-8
Farrer, David, The Warburgs: The Story of a Family location=New York: Stein and Day isbn 0-812-81733-8
Rosenbaum, Eduard, M.M.Warburg & CO, Merchant Bankers of Hamburg; A Survey of the First 140 years, 1798 to 1938. London, 1962
הערות שוליים

↑  Ron Chernow, The Warburgs (Vantage: 1993, p. 506)
↑  Felix M. Warburg in memoriam. In: Bulletin of the American Schools of Oriental Research 1937. http://www.jstor.org/pss/3218851
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119065223  VIAF: 220822655   WorldCat (עם VIAF): 220822655 
ביתו של פליקס ורבורג במנהטן
אבי ורבורג
אמיל ורבורג
פסק דין סורינג נגד בריטניה

פסק דין סורינג נגד הממלכה המאוחדת (באנגלית: Soering v. The United Kingdom) הוא פסק דין תקדימי של בית הדין האירופי לזכויות אדם משנת 1989 אשר דן בהסגרתו של יינס סורינג, צעיר בעל אזרחות גרמנית, לארצות הברית, על מנת שיעמוד למשפט בגין רצח בכוונה תחילה. בית המשפט קבע לראשונה כי הסגרה יכולה להוות הפרה (מצד המדינה המתבקשת) של סעיף 3 של האמנה האירופית לזכויות אדם (1950), האוסר על עינויים ועל עונש או יחס בלתי-אנושי או משפיל. בנוסף קבע בית המשפט שהמתנה ממושכת של נדונים למוות יכולה להוות עינוי כאמור.
רקע > נסיבות המקרה

יינס סורינג נולד ב-1966. בגיל 11 היגר עם הוריו לארצות הברית. בשנת 1984, בהיותו בן 18, הכיר את אליזבת הייסום, אזרחית קנדית המבוגרת ממנו בשנתיים, במהלך לימודיהם המשותפים באוניברסיטת וירג'יניה. על פי עדות שניתנה למשטרה המקומית במועד מאוחר יותר, החליטו סורינג ואליזבת הייסום לרצוח את הוריה שהתנגדו לקשר בין השניים. כדי שלא לעורר חשד, הם שכרו רכב בשרלוטסוויל, וירג'יניה ונהגו לוושינגטון. ב-30 במרץ 1985, נהג סורינג לביתה של משפחת הייסום וסעד עם זוג ההורים. במהלך ארוחת הערב או לאחריה, פתח סורינג בוויכוח עם הזוג, שלף סכין ורצח אותם באכזריות. גופותיהם של ההורים נמצאו כאשר גרונותיהם משוספים ופצעי דקירות רבים בגופם ובגרונותיהם. באוקטובר 1985 עזבו סורינג ואליזבת הייסום את ארצות הברית וברחו לאירופה. ב-30 באפריל 1986, נעצר הזוג באנגליה באשמת זיוף המחאות. שישה שבועות לאחר מכן, חבר שופטים ממחוז בדפורד בווירג'יניה הגיש כתבי אישום כנגד סורינג בגין רצח הזוג הייסום.
רקע > הליכים משפטיים

ב-11 באוגוסט 1986, הגישה ארצות הברית בקשת הסגרה של הזוג סורינג והייסום בהתבסס על הסכם ההסגרה בין ארצות הברית לבריטניה משנת 1972. בעקבות כך, בהוראת משרד הפנים הבריטי, הוצא צו מעצר לסורינג. ב-29 באוקטובר 1986, פנתה שגרירות בריטניה בוושינגטון לרשויות ארצות הברית והתנתה את הסגרתו של סורינג בתנאים האלה:
"כיוון שעונש המוות בוטל בבריטניה, השגרירות קיבלה הוראה לקבל ערבויות, בהתאם לתנאי הסכם ההסגרה, שבמקרה של מר סורינג, אם יוסגר ויורשע בפשעים אשר הוא מואשם בהם... אם יגזר עונש המוות, הוא לא יוצא אל הפועל".
השגרירות ביקשה שאם הרשויות האמריקאיות לא יוכלו לספק הבטחה שכזו מסיבות חוקתיות, הממשל האמריקאי יתערב וימליץ לרשויות הרלוונטיות כי לא ייגזר עונש המוות על סורינג, ואם אכן ייגזר, שלא יוצא אל הפועל. ביוני 1987, הגיש עורך הדין של מחוז בדפורד תצהיר ובו התחייב כי אם אכן סורינג יורשע במעשים המיוחסים לו, תוצג לשופט פנייתה של בריטניה המבקשת להימנע מביצוע עונש המוות. תצהיר זה הועבר לממשלת בריטניה בחסות התכתבות דיפלומטית ביוני 1986 ותצהיר נוסף במאי 1988. בהמשך נודע לממשלת בריטניה כי עורך הדין של מחוז בדפורד הבהיר כי אינו מתכוון להעביר התחייבויות נוספות ובכוונתו לדרוש עונש מוות בהתבסס על הראיות שהצטברו כנגד סורינג.
סורינג מצידו הגיש כמה עתירות כנגד בקשת ההסגרה האמריקאית, אך עתירתו נדחתה על ידי בית הלורדים וכך גם העצומה אשר הגיש למזכיר הפנים הבריטי. כאשר מיצה את האפשרויות לסעד משפטי בבריטניה, הוא הגיש עתירה נגד בריטניה לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
פסק הדין

עתירתו של סורינג נדונה על ידי הוועדה האירופית לזכויות אדם אשר פרסמה את המלצותיה ב-19 בינואר 1989. הוועדה קבעה, ברוב של שישה קולות מול חמישה, כי ההסגרה עצמה אינה מהווה יחס לא אנושי או משפיל וכאמור באמנה. עם זאת, הסגרתו של אדם למדינה שבה קיים חשש כי יהיה נתון לעינויים או יחס לא אנושי מהווה פגיעה בזכויותיו, ולכן תהווה הפרה של האמנה. העניין הועבר לדיון בבית הדין האירופי לזכויות אדם, שם טען סורינג, אשר להפרות של סעיף 3, סעיף 6 וסעיף 13 של האמנה האירופית לזכויות אדם.
לגבי סעיף 3 טען סורינג כי יישום החלטת מזכיר המדינה במשרד הפנים הבריטי להסגירו לארצות הברית, תוביל להפרת סעיף 3 לאמנת זכויות האדם הקובע כי "אף אדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס לא אנושי, טיפול משפיל או עונש אכזרי". ההפרה בסעיף זה נקשרת ליחס אותו טוען הנאשם כי יקבל אם ימתין בשורת הנדונים למוות בווירג'יניה, שם הוא צפוי להמתין בין שש לשמונה שנים.
לגבי סעיף 6 סורינג טען כי ההיעדר הצפוי של סיוע משפטי בווירג'יניה ואי ההכרה של השופטים האנגלים במצבו הנפשי מהווים הפרה של הזכות למשפט הוגן.
לגבי סעיף 13 סורינג טען כי אין סעד אפקטיבי בבריטניה שיכול לסייע לו עם ההפרה של סעיף 3 או לפצותו על כך.
ב-7 ביולי 1989 קיבל בית המשפט פה אחד החלטה לפיה הסגרתו של סורינג לארצות הברית תהווה הפרה של האיסור בס' 3 לאמנה האירופית. זאת כיוון שההשפעות הפסיכולוגיות הקשות על אסירים הממתינים בשורת נידוני המוות מהוות הפרה של סעיף 3 לאמנה. בית המשפט ציין ארבעה מאפיינים מרכזיים אשר השפיעו על חומרת ההפרה במקרה של סורינג:
תקופת המעצר הארוכה טרם ההוצאה להורג
תנאי המעצר
גילו ומצבו הנפשי של סורינג
אפשרות ההסגרה לגרמניה, המדינה בה נולד אשר עונש המוות אינו חל בה.
לגבי סעיף 6 קבע בית הדין כי אין לו סמכות לדון בטענת ההפרה, ולגבי ס' 13 הוא קבע שאין הפרה של חובת מתן הסעד האפקטיבי כיוון שלסורינג הייתה ההזדמנות להביא להליך ביקורת שיפוטית בזמן הקבוע במסגרת המשפט הבריטי.
משמעויות

בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי עינויים ויחס לא אנושי או משפיל צריכים להגיע לרמת מינימום של חומרה על מנת שאדם יקבל הגנה תחת סעיף 3 לאמנה. רמה זו תלויה בנסיבות המקרה ובהקשרו, כמו גם הטיפול בנושא, העונש המוטל, האופן בו יבוצע, משך הזמן שלוקח ביצועו והשפעותיו הגופניות והנפשיות על האדם הנענש. המקרה של סורינג הטיל בית הדין לראשונה את האחריות לשמירה על הזכויות המנויות באמנה, גם על מדינות חברות לאמנה שפעולתן היחידה הייתה גירושו של אדם למדינה שאינה חברה בה וקיים חשש כי תפר את זכויותיו. בריטניה אמנם לא נקטה בעצמה בפעולות עינויים, מתן יחס לא אנושי או טיפול לא ראוי, אך העמדתו של סורינג בסכנה והחשש כי ייחשף לפעולות כאלה, הספיקו כדי לייחס לבריטניה הפרה של סעיף 3 לאמנה. ההחלטה במקרה של סורינג יצרה תקדים משפטי במקרים של הגנה על נאשמים בתיקי הסגרה.
לאחר המשפט

ממשלת בריטניה השיגה ערבויות נוספות מהממשל האמריקאי, טרם הסגרתו של סורינג לרשויות בווירג'יניה. סורינג עמד למשפט והורשע ברצח מדרגה ראשונה של בני הזוג הייסום. ב-4 בספטמבר 1990, נגזרו על סורינג שני מאסרי עולם. כיום הוא מרצה את עונשו בכלא בקינגהאם בעיר דילוויין, וירג'יניה. משפטו של סורינג היה המשפט הראשון שצולם ושודר בארצות הברית.
אליזבת הייסום, בתם של הנרצחים, נשפטה ל-90 שנות מאסר באשמת סיוע לרצח.
במהלך השנים הועלו טענות רבות לגבי אי סדרים במשפטו של סורינג: החל בעובדה שהוא נעצר ללא צו, המשך בכך שהמשפט נערך בפני שופט שסירב לפסול את עצמו על אף שבעבר השתתף במסיבה של הקורבנות ושפרסם תאוריה לגבי המקרה עוד טרם המשפט, וכלה בספקות לגבי הראיות לאשם.
בינואר 2017 יצא לאור ספרו שנכתב במשותף עם זוכר פרס פוליצר ביל סייזמור על המשפט. במארס 2017 נדחתה בקשה של סורינג בפעם ה-12 לשחרור על תנאי. גם בקשות שלו להעברה לריצוי עונשו בגרמניה נדחו.
ב-2016 יצא מיני סדרת טלוויזיה בשם "ההבטחה" המתעדת את משפט, וטוענת לחפותו של סורינג.
ב-2019 שוחררו סורינג והייסום מהכלא בלי לקבל חנינה. סורינג גורש לגרמניה והייסום לקנדה. בנובמבר 2023 עלתה לשידור בנטפליקס מיני סדרה המספר את סיפור המשפט.
מקרים קשורים

Kindler v. Canada - קינדלר נגד קנדה - קבע כי הסגרתו של פושע מורשע למדינה בה יהיה בסכנה כי יוצא להורג על ידי הרשויות, אינה מפירה את כתב הזכויות והחירויות הקנדי. בעקבות פסק הדין פנה קינדלר לוועדה הבינלאומית המפקחת על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, שקבעה שהחלטת בית המשפט אינה מפרה את הזכות לחיים ואת האיסור על עינויים כפי שהם מוגנים באמנה.
Judge v. Canada - ג'אדג' נגד קנדה, החלטה של הוועדה הבינלאומית המפקחת על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות - קבע כי קנדה הפרה את סעיף 6(1) של האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות בכך שהסגירה את ג'אדג' בחזרה לרשויות ארצות הברית לאחר שברח מהמדינה כאשר גזרו עליו עונש מוות ולא ביקשה ערבויות שימנעו את הוצאתו להורג.
ראו גם

האמנה האירופית לזכויות אדם
הסכם הסגרה
עונש מוות
פסק דין אחמד נ' אוסטריה
הערות שוליים

1 2  Nathan Heller, 'Will Jens Soering Get to Go Home?" The New Yorker (10 December, 2015)
↑  Jens Soering and Bill Sizemore, A Far, Far Better Thing: Did a Fatal Attraction Lead to a Wrongful Conviction? (Lantern Press 2017)
↑  Laura Vozzella, No parole for Jens Soering, German diplomat’s son convicted in 1985 double murder in Virginia, Washington Post, 31 March 2017
↑  What happened to Jens Soering and Elizabeth Haysom and where are subjects of Netflix's gripping new true crime documentary now? מייל אונליין, 2 בנובמבר 2023
↑  Kindler v. Canada, [1991] 2 SCR 779
↑  Kindler v. Canada, Communication No. 470/1991, U.N. Doc. CCPR/C/48/D/470/1991 (1993)
↑  Roger Judge v. Canada, Communication No. 829/1998,

U.N. Doc. CCPR/C/78/D/829/1998 (2003)
רעמסס האחד עשר

רַעְמְסֵס האחד עשר (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע"; שלט 1107–1078 (או 1077) לפנה"ס) היה הפרעה העשירי והאחרון של השושלת ה-20 (אנ') של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה. הוא שלט במצרים לפחות 29 שנים, אם כי כמה אגיפטולוגים חושבים שהוא שלט במשך 30 שנים. הנתון האחרון יהיה עד שנתיים מעבר לתאריך הגבוה ביותר הידוע של המלך הזה, שנה 10 של עידן והם מסוט (אנ') או שנה ה-28 של שלטונו. חוקר אחד, אד ת'ייס, העלה השערה שרעמסס האחד עשר מלך אפילו עד 33 שנים.
משערים כי רעמסס עדיין שלט בשנתו ה-29 מאחר שהתגלתה כתובת שבה היה כתוב כי המצביא והכוהן הגדול של אמון (אנ') פיאנח' (אנ') חזר לתבאי מנוביה בשמו (אנ') חודש 3, יום 23 - או רק 3 ימים לתוך מה שהיה תחילת מלכותו ה-29 של רעמסס האחד עשר. ידוע שפיאנח' פעל בנוביה במהלך השנה ה-28 לתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר (או שנה 10 של הווהם מסוט) וחזר הביתה למצרים בשנה שלאחר מכן.
רקע

רעמסס האחד עשר נחשב פעם לבנם של רעמסס העשירי ושל המלכה טייטי (אנ') שתאריה היו: "אם המלך", "אשת המלך" ו"בתו של המלך". עם זאת, מחקר אקדמי אחר על עותקים מסוימים של חלקים מפפירוס האריס א - שנרכש על ידי אנתוני צ'ארלס האריס - הדן בקשר בהרמון נגד רעמסס השלישי גילה שטייטי הייתה אשתו של פרעה רעמסס השלישי. מכאן שאימו של רעמסס האחד עשר לא הייתה טייטי, ואף על פי שהוא יכול היה להיות בן של הפרעה שקדם לו, גם זה אינו מבוסס. מאמינים כי רעמסס האחד עשר נישא לטנטאמון (אנ'), בתו של נבסני, שאיתה הוא הוליד את חנתאווי (אנ') - אשתו לעתיד של הכהן הגדול פינדג'ם הראשון (אנ'). ייתכן שלרעמסס האחד עשר הייתה בת נוספת בשם טנטאמון (אנ') שהפכה לאשתו של סמנדס (אנ'), המלך לעתיד ומייסד השושלת הבאה.
מתישהו בתקופת שלטונו, הכהן הגדול של אמון, אמנהוטפ (אנ'), הודח מתפקידו על ידי פיינהסי (אנ'), המשנה למלך של כוש (אנ'), שלמשך זמן מה השתלט על תבאי. אף על פי שבעבר הייתה "הדחת הכהן הגדול מאמון" מתוארכת מוקדם בתקופת השלטון (לפני שנת 9 למלכותו של רעמסס האחד עשר), כיום הדעה שהאירוע התרחש רק זמן קצר לפני תחילת הווהם מסוט, עידן שנחנך בשנת המלוכה ה-19, כנראה כדי להדגיש את חזרתם של התנאים הנורמליים לאחר ההפיכה של פיינהסי.
תאריך עלייתו לכס השלטון

בדרך כלל מתוארכת עלייתו של רעמסס האחד עשר לכס השלטון לשמו (אנ'), חודש שלישי יום 20. עם זאת, קטע פפירוס מאוחר יותר של השושלת ה-20 מדיר אל-מדינה שפורסם בשנת 2023 על ידי האגיפטולוג רוברט ג'. דמארי מתייחס לתאריך חלקי של שנה 4, חודש 3 של אחט (אנ') יחד עם שינוי (של תיארוך שנת השליט) לשנה 1, חודש הרביעי של אח'ט. אף על פי ששני המלכים אינם מוזכרים בפפירוס בשמותיהם, דמארי ממליץ מאוד להתייחס לתקופת שלטונם של רעמסס העשירי ויורשו, רעמסס האחד עשר. אם השערה זו תאושש, זה אומר שתאריך עלייתו לכס השלטון של רעמסס האחד עשר היה בין החודש השלישי והרביעי של אח'ט ולא החודש השלישי של שמו יום 20 כפי שמקובל להניח.
תקופת והם מסוט

תקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר בולטת במספר רב של פפירוסים חשובים שהתגלו, לרבות "פפירוס האימוץ", המזכיר את השנים 1 ו-18 לשלטונו; פפירוס B.M. 10052, פפירוס מאייר א' (אנ'), פפירוס B.M. 10403 ופפירוס B.M. 10383 (ארבעת האחרונים המכילים את הדיווחים של משפטי שודדי הקברים שנערכו במהלך השנתיים הראשונות של הווהם מסוט); פפירוס אמבראס (אנ') (המכיל רשימה של מסמכים שנרכשו מחדש בשנה 6 של הווהם מסוט, לאחר שנגנבו מארכיון מקדש כלשהו, כנראה בתקופה הכאוטית של הדחת הכהן הגדול של אמון אמנהוטפ (אנ')); פפירוס המיסוי של טורינו, של שנה לא מוגדרת 12; פפירוס B.M. 10068, הכולל בצדו שתי רשימות, שנקראות רשימת הבית (משנה 12 לא מוגדרת) ורשימת ה-Srmt (ללא תאריך, אך מעט מאוחרת מהרשימה הביתית); פפירוס B.M. 9997, של שנה לא מוגדרת 14 ו-15; וסדרה שלמה של מכתבים מאוחרים של שושלת רעמסס שנכתבו על ידי - בין היתר - הסופרים של הנקרופוליס דהוטמוסה, בוטהאמון והכוהן הגדול פיאנח'. מכתב מספר 9 קובע שתקופת הווהם מסוט נמשכה לשנה העשירית (מה שמשתווה בעצם פחות או יותר לשנה ה-28 של רעמסס האחד עשר).
פיינהסי הוגדר לאחר מכן כאויב במספר פפירוסים מהשנה 1 ו-2 של הווהם מסוט (שווה לשנה 19 ו-20 בעצם של רעמסס האחד עשר) שם שמו היה קשור באופן עקבי לסימן "ציפור רעה" בפפירוסים אלה.
כיצד בדיוק הסתיימה תקופה האנרכיה של הדחת הכהן הגדול ומי בסופו של דבר אילץ את פיינהסי להימלט מתבאי איננו יודעים, בשל היעדר מקורות מפורשים. עם זאת, נראה כי פיינהסי נסוג לנוביה והצליח לשמור על איזשהו בסיס כוח שם במשך למעלה מעשור. בשנה 10 של הווהם מסוט המצביא והכוהן הגדול פיאנח' יצא למסע לנוביה כדי "לפגוש את פיינהסי". אף על פי שלעיתים קרובות מניחים שמטרת מסע זה הייתה להילחם במשנה למלך לשעבר, זה אינו ודאי. המקורות למעשה מעורפלים בנקודה זו וייתכן שהאקלים הפוליטי השתנה במהלך השנים. ישנן עדויות לכך שבזמן זה פיאנח' לא היה עוד משרתו הנאמן של רעמסס האחד עשר, מה שמעלה את האפשרות שהוא ניהל משא ומתן בסתר עם פיינהסי, אולי אפילו זמם נגד המלך השולט. אדוארד ונטה כתב: "יש הרושם שהמשנה למלך וחייליו הנוביים היו נאמנים, שכן ההערות שהשמיע יריבו פיאנח' במכתב מס' 301 די מזלזלות בפרעה רעמסס האחד עשר". במכתב זה ובמכתבים נוספים הורה פיאנח' להוציא להורג שני שוטרים בחשד לגבי דברים שאמרו, אבל הורה לשמור על כך בסוד.
אף על פי שלפיאנח' הייתה כנראה הסמכות להוציא אנשים להורג, מכתביו קוראים במפורש לשמור את העניין בסוד. נטען כי בהתחשב במעמדו העליון של פיאנח' באותה תקופה, הסודיות יכולה הייתה להשפיע רק על המלך. אם זה נכון, יוצא שהמצב הפוליטי של אותה תקופה בוודאי היה מורכב מאוד, כשפיאנח' פעל אולי לפי אג'נדה נסתרת כלשהי. לרוע המזל, בשל האופי המצומצם של המקורות, היחסים המדויקים בין שלושת הגיבורים הראשיים, פיאנח', פיינהסי ורעמסס האחד עשר נותרו רחוקים מלהיות ברורים. כמה חוקרים מאמינים שהמערכה הנובית הייתה חלק ממאבק כוחות מתמשך בין הכהן הגדול מאמון למשנה למלך של כוש. אולם, באותה מידה ייתכן שפיאנח' נחלץ להציל את פיינהסי נגד אויב משותף כלשהו. הפועל המתורגם לעיתים קרובות כ"לתקוף את (פיינהסי)" פירושו רק "לפגוש/ ללכת אליו". למעשה, לא מטרת המשלחת או תוצאתה עומדים בספק. הנושא מסתבך עוד יותר בגלל המחלקות המתמשכת על סדר הכוהנים הגדולים (או הריהור (אנ') לפני פיאנח' או פיאנח' לפני הריהור) ועל הייחוס הנכון (או לתקופת טרום הרנסאנס או לווהם מסוט עצמו) של מספר מסמכים מתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.
נכון לעכשיו, הצעתו של ת'ייס לפיה שמו של פיינהסי טוהר כנראה על ידי רעמסס האחד עשר בשנה 11 או 12 של הווהם מסוט התקבלה במפורש רק על ידי האגיפטולוג איידן דודסון.
תקופת השלטון

אין הסכמה מוחלטת לגבי אורך תקופת הרנסאנס או על ייחוסם של מסמכים מסוימים לתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר. נכון לעכשיו, הצעתו של ת'ייס לפיה פפירוס BM 10054 מתוארך לווהם מסוט אושרה על ידי חוקרים אחרים כגון יורגן פון בקראת (אנ') ואנני גאס - האחרונה במאמר בכתב העת JEA 87 (2001) שחקר כמה קטעים שהתגלו לאחרונה השייכים למסמך זה. כתוצאה מכך, נראה שהתאריך הבלתי מעורער ביותר של רעמסס האחד עשר הוא כיום שנה 11 של ווהם מסוט (או בפועל שנה 29) של שלטונו, כאשר המערכה הנובית של פיאנח' הסתיימה, מה שאומר שלפרעה היה שלטון מינימלי של 29 שנים כאשר הוא מת. - מה שאולי ניתן להאריך ל-30 שנה בשל "הפער בין תחילת שושלת 21 לבין שלטונו של רעמסס האחד עשר.", כאשר 33 שנים הן היפותטיות.
קראוס וורברטון כותבים במפורש כי בשל קיומו של פער זמן זה, ”אגיפטולוגים מודים בדרך כלל כי שלטונו יכול היה להסתיים שנה או שנתיים מאוחר יותר מאשר שנה 10 של עידן ווהם מסוט, מקביל לשנה המלכותית ה-28”. איידן דודסון, לעומת זאת, מעלה אפשרות ל"שנה 15" של הווהם מסוט על בסיס פפירוס BM 9997.
בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר, או זמן קצר לאחר מכן, היישוב דיר אל-מדינה ננטש, כנראה משום שהנקרופוליס המלכותי הועבר צפונה לטאניס ולא היה צורך נוסף בו בתבאי.
כרונולוגיה של הממלכה החדשה המאוחרת של רעמסס האחד עשר

תפיסת הכרונולוגיה המצרית המקובלת היא שרעמסס האחד עשר שלט בין 29 ל-30 או 33 שנים שלמות בין רעמסס העשירי לסמנדס (אנ') לפני מותו. זמן קצר לפני מותו, הוא העביר את בירתה הפוליטית של מצרים לטאניס שם מת ונקבר על ידי סמנדס שירש אותו, אך רק שלט במצרים התחתונה בעוד שהריהור (אנ') שלט במצרים העליונה ככוהן הגדול של מצרים בתבאי. הצעתו הנפרדת של ת'ייס לפיה 17 השנים הראשונות של שלטונו של רעמסס האחד עשר היו מקבילות לחלוטין לתקופת שלטונם של רעמסס התשיעי (שנים 5–19) ורעמסס העשירי (שנים 1–3) אינה מקובלת כיום על ידי רוב האגיפטולוגים מלבד איידן דודסון בספרו מ-2012 Afterglow of Empire.