stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעופה
היסטוריה

קיימות עדויות מוקדמות לטיסות לטווחים קצרים מהמאות ה-9 ועד ה-11, כגון טיסת הצניחה של ארמן פירמן, טיסת הדאייה של עבאס איבן פירנאס, ואפשר שהתקיימו בסין טיסות מוקדמות אף יותר באמצעות עפיפונים נושאי אדם.
העידן המודרני של התעופה החל ב-21 בנובמבר 1783 עם הטיסה האנושית הראשונה באמצעות כלי טיס שאינו קשור לקרקע בכדור פורח שתוכנן על ידי האחים מונגולפייה, וטיסות באמצעות בלונים נהפכו לנפוצות יותר ולטווחים הולכים וגדלים במהלך המאה ה-19, ונמשכות עד לימינו אנו. ב-17 בדצמבר 1903, האחים רייט ביצעו את הטיסה המונעת המוצלחת הראשונה, באמצעות כלי טיס כבד מן האוויר, אם כי מטוסם לא היה מעשי לטיסה של יותר מטווח קצר, עקב בעיות שליטה. אימוצם הרווח של מאזנות הפך את כלי הטיס לקלים יותר לשליטה, ובמלחמת העולם הראשונה, כלי טיס מונעים כבדים מן האוויר שימשו למטרות סיור, טיווח ארטילרי, קרב ואף תקיפה נגד מטרות קרקעיות ופינוי פצועים משדה הקרב.
כלי הטיס גדלו והפכו לאמינים יותר, והחלו לשמש לתחבורת נוסעים והעברת מטען. בתחילה, אנשים רבים סברו שספינת האוויר היא האמצעי המעשי ביותר לתחבורת נוסעים לטווחים ארוכים באוויר. ברם, בשנות השלושים ה-DC-3 הפך למטוס הנוסעים הראשון שהיה רווחי בתחבורת נוסעים בלבד, וכך החל את העידן המודרני של שירותי מטוסי נוסעים. בערך באותה תקופה, אסון ההינדנבורג ב-1937 פגע בפופולריות של ספינות אוויר לשימוש כללי לתחבורת נוסעים (אם כי היו ניסיונות להחזיר אותן לשימוש). עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, נבנו שדות תעופה בערים רבות, והיה מספר רב של טייסים כשירים. המלחמה הביאה לחידושים רבים לעולם התעופה, לרבות מטוס הסילון הראשון ורקטות הדלק הנוזלי הראשונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פריחה בתחום התעופה הקלה, הן בסקטור הפרטי והן במסחרי, כשאלפי טייסים שוחררו מהשירות הצבאי ועודפים זולים רבים של מטוסי תובלה ואימון היו זמינים. יצרני מטוסים קטנים כגון צסנה, פייפר איירקראפט, וביצ'קראפט הרחיבו את הייצור על-מנת לספק מטוסים קטנים לשוק מעמד הביניים החדש.
עד לשנות ה-50, גדל פיתוח מטוסי סילון אזרחיים, מטוס הנוסעים הסילוני הראשון היה הדה הבילנד קומט, אף על פי שמטוס הנוסעים הסילוני הראשון שנעשה בו שימוש נרחב היה הבואינג 707. באותה תקופה, הנעת הטורבו-פרופ החלה להופיע במטוסי נוסעים קטנים יותר, מה שאפשר לבצע טיסות קבועות עם פחות נוסעים במגוון רחב יותר של תנאי מזג אוויר.
יורי גאגרין היה האדם הראשון שטס לחלל ב-12 באפריל 1961, בעוד שניל ארמסטרונג היה הראשון לדרוך על הירח ב-21 ביולי 1969.
מאז שנות השישים, שלדות מטוסים עשויות חומרים מרוכבים, ומנועים שקטים ויעילים יותר הפכו זמינים, אך החידוש החשוב ביותר היה בתחום המכשור והבקרה. הופעתם של אלקטרוניקת מצב מוצק, מערכת הניווט הלווינית GPS, התקשורת הלווינית, ומחשבים שהלכו ונהיו בהדרגה קטנים וחזקים יותר, יחד עם תצוגות LCD, שינו באופן ניכר את תא הטייס של מטוסי הנוסעים, כמו גם, במידה הולכת וגוברת, את אלו של מטוסים קטנים יותר. טייסים יכלו לנווט באופן מדויק יותר ולהבחין בפני השטח, במכשולים, ובכלי טיס קרובים אחרים על גבי מפה או באמצעות ראייה מלאכותית, אפילו בלילה או בתנאי ראות אטמוספירית לקויה.
ב-21 ביוני 2004, ספייס שיפ וואן הפכה לכלי הטיס הממומן באופן פרטי הראשון שביצע טיסת חלל, ובכך פתח את האפשרות לשוק תעופה מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ.
מאז 2010, מטוס האיירבוס A380 הוא מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם. המטוס הקודם שהחזיק בתואר היה בואינג 747.
סוגי כלי טיס

כלי הטיס כוללים:
מטוס
מסוק
דאון
כדור פורח
צפלין
כלי טיס בלתי מאויש
חללית
ספינת אוויר
אקרנופלן
קוודקופטר
קטגוריות תעופה

ישנן שתי קטגוריות עיקריות בתעופה:
תעופה אזרחית - המשמשת בעיקר לטיסות נוסעים, מטען, ואירובטיקה.
תעופה צבאית - המשמשת בעיקר לתקיפה, העברת כוחות צבאיים ואיסוף מודיעין.
ראו גם

תאונה אווירית
אווירודינמיקה
תעופה קלה
המראה
אז"ם
שדה תעופה
אווירובטיקה
רשות שדות התעופה
חברות תעופה
האחים רייט
תעופה (בעלי חיים)
השפעות סביבתיות של תעופה
טיסנאות
תצפיתנות כלי טיס
הטיסה הראשונה בכלי טיס ממונע הכבד מהאוויר, 17 בדצמבר 1903
ז'וזה ברונר

| --- | --- |

ז'וזה ברונר
 לידה:  22 ביוני 1954 (בן 70) ציריך, שווייץ 
 ענף מדעי:  משפטים, פילוסופיה, היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אוקספורד 
 מנחה לדוקטורט:  לשק קולקובסקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
ז'וזה ברונר (נולד ב-22 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

ז'וזה ברונר נולד וגדל בציריך שבשווייץ, שם סיים גימנסיה במגמה כלכלית. הוא הגיע לישראל ב-1973 ולמד בשנתו הראשונה בארץ בישיבת "בית מדרש לתורה" בירושלים. ב-1977 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן התקבל כדוקטורנט באוניברסיטת אוקספורד, ב-St. Antony’s College. את הדוקטורט כתב על תכניה הפוליטיים של תורת פרויד, תחת הנחייתו של הפילוסוף לשק קולקובסקי. ב-1983 התחיל ללמד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, וב-1984 עבר לחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. ב-1996 מונה למרצה בכיר בפקולטה למשפטים ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות. בשנים 2005-2013 כיהן כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית, ומאז 2010 הוא מנהל את תוכנית הלימודים הרב-תחומית למשפט ומדעי הרוח שהקים. ב-2011 ייסד את הקליניקה המשפטית הראשונה לזכויות ניצולי השואה. ברונר הוא עמית סגל בכיר במרכז אדמונד ג' ספרא לאתיקה. מסתיו 2015 הוא עומד בראש מכון כהן להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות. כמו כן הוא עומד בראש מכון אווה ומארק ביסן לחקר תודעה היסטורית.
ב-1991 כיהן ברונר כעמית אורח במשך שנה במרכז ללימודי אירופה באוניברסיטת הרווארד. בקיץ 1992 לימד כמרצה אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת הלימודים 1994-1995 שהה כחוקר אורח במרכז פרויד של האוניברסיטה העברית וב-1998-1999 היהHannah Foundation Professor במחלקה ל-Social Studies of Medicine של אוניברסיטת McGill במונטריאול. בקיץ 2008 לימד כ-Distinguished Visiting Professor במרכז להיסטוריה של המאה העשרים של אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה (גרמניה). בסתיו 2009 ברונר הוזמן לתת את הרצאות Adorno היוקרתיות באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט, ולסתיו 2011 הוא הוזמן ללמד כפרופסור אורח בטכניון (ETH) של ציריך.
ברונר נמנה עם מקימי כתב העת תיאוריה וביקורת, ושירת כחבר במועצת המערכת של כתב העת עד 1998. בין 2001 ל-2008 הוא היה חבר מערכת כתב העת Hagar: International Social Science Review, שיוצא לאור באוניברסיטת בן-גוריון. מ-2001 הוא חבר בוועדה המדעית המייעצת של המכון למחקר חברתי (Institut für Sozialforschung) בפרנקפורט, ומ- 2003 הוא מכהן במערכת המייעצת של כתב העת Psychoanalysis and History המתפרסם בקיימברידג' (אנגליה). כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית ברונר עורך מאז 2005 את השנתון להיסטוריה גרמנית של אוניברסיטת תל אביב (Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte) וסדרת ספרים על היסטוריה גרמנית שיוצאת לאור בהוצאת Wallstein בגטינגן (גרמניה). מאז 2007 ברונר משמש כחבר מערכת של טבור: כתב עת שנתי לענייני היסטוריה, חברה, תרבות והגות של מרכז אירופה שיוצא לאור מטעם מכון קבנר-מינרבה להיסטוריה גרמנית של האוניברסיטה העברית והוצאת רסלינג. כמו כן הוא עורך את כתב העת Memory & History.
בשנת 2008 שירת ברונר כיועץ מומחה בוועדה הממלכתית לבדיקת הסיוע לניצולי השואה, בראשות השופטת (בדימוס) דליה דורנר.
ז'וזה ברונר נשוי ואב לשלושה.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים

חלק ניכר ממחקריו של ברונר עוסקים בגישות ובתאוריות השונות שפותחו על ידי פילוסופים והוגים מתחום בריאות הנפש (פסיכולוגים, פסיכיאטרים ופסיכואנליטיקאים) כדי להמשיג ולהסביר את יחסי הגומלין בין העולם החיצוני הפוליטי לבין העולם הפנימי והבלתי נראה של נפש האדם. בניגוד לאנשי בריאות הנפש, ברונר מניח שגם המשגות תאורטיות אלו הן חלק מהשיח הפוליטי, שהן מושפעות באופן מכריע מההקשרים החברתיים וההיסטוריים בהן הן נכתבות, וגם משפיעות עליהם. ברונר עוסק ברבדים שונים של יחסי גומלין אלו, ופרסומיו בתחום זה יצאו לאור בעברית, אנגלית, גרמנית, יוונית, יפנית וספרדית.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > הפוליטיקה והפילוסופיה של הפסיכואנליזה

ברונר מנתח את הרטוריקה של פרויד, בעיקר את המטפורות והאנלוגיות בהן הוא מרבה להשתמש כדי לשרטט את תמונת העולם הנפשי, כדי להראות שפרויד יצר את הנפש הפסיכואנליטית בצלמה של מדינה פרלמנטרית מודרנית, בה מתנהלים סכסוכים פנימיים בין כוחות שונים, הנאבקים על השלטון. בכך ברונר הופך את פרויד להוגה שאמנם עוסק בנפש האדם, אך עושה זאת במובהק בדרך פוליטית. ברונר מראה שגם כאשר פרויד עוסק בטיפול, הוא מתמקד ביחסי כוח ומרבה להשתמש בטרמינולוגיה צבאית. על פי ברונר, מטרתו של פרויד היא לפתח הגות ושיטת טיפול המשחררת את האדם כלפי חוץ, אך פרויד תופס חירות זו כמושתתת על שלטון פנימי יציב של התבונה.
•	Freud and the Politics of Psychoanalysis, with a new introduction (New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2001).
•	Freud’s (de)construction of the conflictual mind. Thesis Eleven 71 (2002): 21-36.
•	Wordly powers: A political reading of the Rat Man. American Imago 58 (2001): 501-524.
•	האֵם הערומה: מדוע התייחס פרויד לתאונות רכבת פעם אחת בלבד ולא יסף?
בתוך: פרויד, תרבות ופסיכואנליזה: עיונים חדשים בתרבות בלא נחת. 
עורך: גבי שפלר. הוצאות דביר ומאגנס
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > גישות ותאוריות בפסיכולוגיה של הנאציזם

בכתיבתו בנושא זה, ברונר סוקר ניסיונות שונים לתת הסברים פסיכולוגים למעשיהם של מחוללי השואה. הוא מראה שההנחות הבסיסיות, כלי האבחון, ההיגיון הפנימי של הטענות השונות משתנים על פני השנים, לפי ההקשרים החברתיים ותפיסות המדע המשתנות, הבנת ההוגים השונים את הנאציזם כתופעה פוליטית, ותפקידם במערכות משפטיות שונות.
• Eichmann’s mind: Psychological, philosophical and legal perspectives. Theoretical Inquiries in Law 1 (2000): 429-464.
•	”Oh those crazy cards again:” A history of the debate on the Nazi Rorschachs, 1946-2001. Political Psychology 22 (2001): 233-261.
•	Humanizing Hitler: Psychohistory and the making of a monster. Tel Aviv Yearbook for German History 32 (2004): 148-174.
•	ביקורת הבנאליות הטהורה: על הדה-הומניזציה של אייכמן אצל ארנדט. 
בתוך: חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס. עורכים: עדית זרטל ומשה צוקרמן. 
קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 81-106.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > הפוליטיקה של הטראומה

ברונר דן במושג הטראומה הנפשית כמושג השייך לא רק לעולם הקליני של בריאות הנפש, אלא מבטא גם תפיסות מוסריות, משפטיות ופוליטיות לגבי משמעותה של הפגיעות הנפשית של הפרט בחברה המודרנית, ולגבי אחריותה של החברה למנוע סבל נפשי או לפחות לפצות עליו. מתוך זווית זו ברונר בוחן את תפיסת האדם העומדת ביסוד מושגי הטראומה השונים, את התביעה המוסרית הגלומה בטענה של טראומטיזציה, את האינטרסים השונים שניתן לקדם על ידי טענת טראומה, והדרכים השונות בהן הזדהותם או התנגדותם של אנשי בריאות הנפש לסדר החברתי הקיים משפיעות על תאוריות הטראומה שלהם.
•	Will, desire and experience: Etiology and ideology in the German and Austrian medical discourse on war neuroses, 1914-1922. Transcultural Psychiatry 37 (2000): 295-320.
•	Identifications, suspicions, and the history of traumatic disorders. Harvard Review of Psychiatry 10 (2002): 179-184.
•	Die Politik des Traumas. Frankfurter Adorno Vorlesungen (Frankfurt/Main: Suhrkamp Verlag, forthcoming spring 2011).
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > טראומה ומשפט

הפרעות טראומטיות מובחנות מהפרעות נפשיות אחרות על ידי כך שהן נובעות מאירוע ספציפי בעולם החיצוני, לרוב מעוול הנגרם על ידי סוכן חברתי (אדם, מוסד) שהפעיל אלימות רבה באופן פתאומי ומבהיל, והפך בדרך זו אי סדר חברתי לאי סדר נפשי אצל הקורבן. לכן, קורבנות טראומה מוצאים את דרכם לעיתים קרובות לבית המשפט, כדי לתבוע פיצויים על סבלם או את ענישתו של מחולל הטראומה. בפרסומיו השונים העוסקים בהתייחסות המשפטית לטראומה נפשית, ברונר בוחן את תפקיד מערכות המשפט בהכרה או אי-הכרה בטראומות שונות וביחסי הגומלין בין המשפט לרפואת הנפש, החל מהדיונים הראשונים בטראומה בעקבות תאונות רכבות בסוף המאה ה-19 באנגליה, דרך תאונות עבודה בגרמניה, ועד לשימוש המושג בוועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה ובכתיבה ההיסטורית העכשווית על העדויות במשפט אייכמן.
•	Trauma and justice: The moral grammar of trauma discourse from Wilhelmine Germany to post-Apartheid South Africa. In Trauma and Memory: Reading, Healing and Making Law, Austin Sarat, Michal Alberstein and Nadav Davidovich, eds. (Stanford: Stanford University Press, 2007), 98-118.
•	הלם אנגלי, בתוך: טכנולוגיות של צדק, עורך: שי לביא, תל אביב,  
רמות אוניברסיטת תל אביב, 2003, עם' 89-122.
•	Trauma in court: Medico-legal dialectics in the late 19th century German discourse on mental injuries. Theoretical Inquiries in Law 4 (2003): 713-743
.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > שואה וטראומה

השואה גרמה לסבל קיצוני לקורבנותיה, ורבים מאלה ששרדו את רדיפתם נושאים את צלקותיה בנפשם לאורך זמן. ברונר מנסה לברר כיצד המשיגו אנשי בריאות הנפש בישראל ובמקומות אחרים את סבלם של הניצולים במושגים של בריאות הנפש, מהם ההקשרים בהם התהוו המשגות אלו, כיצד השתנו ההגדרות הרלוונטיות על פני השנים, ואיך מתבוננים אנשי בריאות הנפש של היום בתפקודם בעבר מול ניצולי השואה.
•	Holocaust und Trauma: Kritische Perspektiven zur Entstehung und Wirkung eines Paradigmas. Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte/Tel Aviv Yearbook for German History 39. Co-edited with Nathalie Zajde (Göttingen: Wallstein Verlag, forthcoming spring 2011).
•	Trauma, Ideologie und Erinnerung im jüdischen Staat: Zur Politik der Verletzbarkeit in der israelischen Fachliteratur. Psyche: Zeitschrift für Psychoanalyse und ihre Anwendungen, 59 (Beiheft 2005): 91-105
.
•	זיכרון המומחים: ממדים ביקורתיים ואידאולוגיים בכתיבת אנשי בריאות 
הנפש על היחס המקצועי לניצולי השואה בעשורים הראשונים של מדינת 
ישראל. בתוך: טראומה, זיכרון והחברה הישראלית. עורכים: נדב דוידוביץ', מיכל אלברשטיין, רקפת זלשיק. הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > המשגת התודעה ההיסטורית

העבר של עם הופך בצורה זו או אחרת למרכיב בתודעה ההיסטורית שלו. תודעה זו באה לידי ביטוי בין היתר בדיונים ציבוריים אודות אירועי העבר, כתיבה ההיסטורית, ובעדויות פומביות על ידי אלה שחוו את אירועי העבר על בשרם. ברונר חוקר את ההמשגות הפסיכולוגיות של התהליכים המעורבים בהיזכרות ובייצוג העבר ברשות הרבים, כאשר הוא מתמקד בעיקר בהמשגה הפסיכואנליטית ובשימושים השונים שנעשו בהמשגות אלו.
•	Pride and memory: Nationalism, narcissism and the historians' debates in Germany and Israel. History and Memory 9 (1997/98): 256-300.
•	משפט אייכמן בין היסטוריה לגנאלוגיה, זמנים—רבעון להיסטוריה, גיליון 98, (2007), עמ' 70-81.
•	From religious fantasies of omnipotence to scientific myths of emancipation: Freud and the dialectics of psychohistory. In Dark Traces of the Past: Psychoanalysis and Historical Thinking, Jörn Rüsen and Jürgen Straub (eds.) (Oxford: Berghahn, forthcoming September 2010).
•	Geschichte als Kriminalroman. Historische Fragen nach Freud und Hitler. Jena Center Geschichte des 20. Jahrhunderts, Vorträge und Kolloquien 4 (Göttingen: Wallstein Verlag, forthcoming spring 2011).
•	Medikalisierte Zeugenschaft. Trauma, Transzendenz, Nachträglichkeit. Martin Sabrow und Norbert Frei (eds.), Die Geburt des Zeitzeugen nach 1945 (Göttingen, Wallstein Verlag, forthcoming fall 2011).
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > פיצויים אישיים עבור ניצולי השואה בישראל וגרמניה

מאז 2004 ברונר זכה בשלוש מלגות מחקר תחרותיות עבור פרויקטים שעוסקים בהענקת פיצויים אישיים לניצולי שואה בישראל וגרמניה. שתיים ממלגות אלו הוענקו לו יחד עם שותפים גרמנים על ידי הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר ופיתוח (GIF), השלישית הוענקה לו כחוקר ראשי יחיד על ידי  קרן Fritz Thyssen. כמו כן, מאז  2008 הוא שותף בכיר בניהול של בפרויקט מחקר בינלאומי רחב היקף, העוסק בתולדות הפיצויים לעובדי כפייה. תוצאות המחקרים האלו התחילו לצאת לאור בשנים האחרונות וצפויות לראות אור בכרכים ומאמרים נוספים בגרמנית ובעברית.
•	Die Praxis der Wiedergutmachung: Geschichte, Erfahrung und Wirkung in Deutschland und Israel. Co-edited with Norbert Frei and Constantin Goschler (Göttingen: Wallstein Verlag, 2009).
•	 Die Globalisierung der Wiedergutmachung. Co-edited with Norbert Frei and Constantin Goschler (Göttingen: Wallstein Verlag, forthcoming fall 2011).
•	ערכה של תרבות: על החקיקה הגרמנית והפרקטיקה הישראלית לבדיקת 
גרמניותם של ניצולי השואה (עם איריס נחום).  משפט ועסקים, כרך י, 
2009, עמ' 279-303.
תחומי מחקר עיקריים ומבחר פרסומים > הגות מדינית ומנעד הרגשות האנושיים

ברונר עוסק בהגות מדינית מודרנית ובת זמננו בדרך ייחודית, המקשרת בין תאוריות של זכויות, מבנים שלטוניים ותהליכים חברתיים מחד גיסא, לבין האופנים בהם הוגים מדיניים בולטים תופסים את היכולות הנפשיות ואת הרגשות, כגון חרדות, קנאה, גאווה, אושר וכבוד עצמי, מאידך גיסא.
•	Rawls on respect and self-respect: An Israeli perspective. Political Studies 44 (1996): 287-302. )With Yoav Peled(.
•	Fear and envy: Sexual difference and the economies of feminist critique in psychoanalytic discourse. Science in Context 10 (1997): 129-170
•	על אוטונומיה, יכולות ודמוקרטיה: ביקורת הרב – תרבותיות הליברלית (יחד עם יואב פלד). בתוך: רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית      ויהודית: ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי ז"ל. עורכים: מנחם מאוטנר, אבי שגיא ורונן שמיר. 
תל אביב: רמות אוניברסיטת תל אביב, 1998, עמ' 131-107.
•	Modern times: Law, temporality and happiness in Hobbes, Locke and Bentham. Theoretical Inquiries in Law, 8 (2007): 105-138
•	Politische Leidenschaften: Zur Verknüpfung von Macht, Gefühl und Vernunft in Deutschland. Tel Aviver Jahrbuch für deutsche Geschichte/Tel Aviv Yearbook for German History 38 (Göttingen: Wallstein Verlag, 2010).
מאמרים נבחרים

Eichmann’s mind: Psychological, philosophical and legal perspectives. Theoretical Inquiries in Law 1 (2000): 429-464.
Wordly powers: A political reading of the Rat Man. American Imago 58 (2001): 501-524.
Trauma in court: Medico-legal dialectics in the late 19th century German discourse on mental injuries. Theoretical Inquiries in Law 4 (2003): 713-743
Freud and the Politics of Psychoanalysis. Bulletin of the History of Medicine 71.1 (1997) 169-170
Psychiatry, psychoanalysis, and politics during the First World War(הקישור אינו פעיל). Journal of the History of the Behavioral Sciences 27 (1991): 323-336
Rawls on respect and self-respect: An Israeli perspective(הקישור אינו פעיל). Political Studies 44 (1996): 287-302. Co-authored with Yoav Peled
Pride and memory:  Nationalism, narcissism and the historians’ debates in Germany and Israel(הקישור אינו פעיל) History and Memory 9 (1997/98): 256-300. Reprinted in: Passing into History: Nazism and the Holocaust Beyond Memory. G. Ne’eman Arad (ed.), Bloomington: Indiana University Press, 1997, pp. 256-300
The naked mother, or why Freud did not write about railway accidents History and Psychoanalysis 9: (2007): 71-82
הערות שוליים

↑  יחד עם עו"ד יוסי חיות.
↑  פרופ' ז'וזה ברונר באתר מרכז אדמונד ספרא לאתיקה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299976705171  BnF: cb14439294x (data)  CiNii: DA08924025  GND: 123117046  ISNI: 0000 0000 8182 3658  LCCN: n94024740  NTA: 308461096  SUDOC: 079963382  VIAF: 114236651   WorldCat (עם VIAF): 114236651
סעודת יתרו

סעודת יתרו היא סעודה מיוחדת שנערכת על פי מסורת יהודי תוניסיה ביום חמישי שלפני השבת בה קוראים את פרשת יתרו (בין ט"ו בשבט לכ"ב בשבט).
מקור המנהג

הסבר ראשון והמקובל ביותר הוא, שהייתה מגפה שפגעה והפילה חללים רבים, בעיקר בקרב הילדים הבנים הזכרים, והמגפה פסקה בשבוע שבו קראו את פרשת יתרו.
הסבר שני הוא שהסעודה מקורה בפרשת השבוע (פרשת יתרו) בה כתוב: " ... ויבוא אהרון וכל זקני ישראל לאכול לחם עם חותן משה  לפני האלוקים ... " (שמות י"ח יב'). לזכר הארוחה שסעדו אהרון וזקני ישראל אצל יתרו, חותן משה, עורכים יהודי תוניסיה "סעודת יתרו" בשבוע שבו קוראים את הפרשה.
הסבר שלישי קשור בפרשת יתרו בה קוראים את עשרת הדיברות (שמות כ' א'-יג'). זאת הייתה הזדמנות לילדים הקטנים שלמדו קריאת התורה ב"כותאב" (=חדר), לקרוא בתורה בפעם הראשונה את עשרת הדיברות. לציון האירוע היו ההורים עורכים חגיגה וסעודת מצווה.
המנהג הובא מתוניס גם לאי ג'רבה, על ידי רבי אבא יהודה חדאד (נפטר תרנ"ח 1888). במקורות שונים מצוין שהמנהג התקיים גם בקרב יהודי אלג'יריה וכן במרוקו באזור הספרדי (כעיר טיטואן ועוד).
מאפייני המנהג

סעודת יתרו היא אחד המנהגים הפופולריים במורשת היהודית התוניסאית. בסעודת יתרו ניתן למצוא כלים קטנים המכילים את המאכלים הרבים שממלאים את השולחן.  "סעודת יתרו" נקראת גם "חג הבנים", לכן, היות שמדובר בחג לילדים הסעודה מוגשת כסעודת ילדים בכלים קטנים.
המנה העיקרית כוללת יונה או פרגית היונה לזכר מרק העוף שהכינו לילדים החולים בזמן המגפה שהשתוללה בתוניסיה ובעזרתו הם נרפאו, לקינוח נוהגים לחלק טארטים על מנת להיזכר בנס הגדול שנעשה להם. הסבר נוסף לאכילת היונה הוא שעם ישראל נמשלו ליונה, מה יונה אינה ניצולת אלא בכנפיה אף ישראל אינן ניצולין אלא במצוות. בסעודת יתרו יש פולים קטנים ולרוב ירוקים. הסלטים התוניסאים המתובלים והמגוונים מוגשים בצלוחיות קטנות. על השולחן פמוטים קטנים עם נרות צבעוניים קטנים.
בנוסף מחלקים בסוף הסעודה ממתקים לילדים כדי להגביר אצל הילדים את האהבה לתורה.
בדומה לסעודת מצווה, הסועדים שרים פיוטים, לומדים מכתבי הקודש ואומרים דברי תורה כדי לזכות את בעל הסעודה ובני ביתו בברכות. קטעי הקריאה והפיוט וכן עשרת הדיברות שבפרשת השבוע, מופיעים על גבי "וארקת יתרו" שהוא דף המכיל את כל הברכות, הפיוטים, ברכת הנהנין, ברכת המזון לנערים, קריאת שמע לקטנים (לפני השינה) וכן ברכות התורה ועוד.
יש מיהודי תוניסיה (כולל קהילות בדרום תוניסיה וג'רבה) הנוהגים שלא לומר תחנון ביום שישי שלמחרת הסעודה.
הערות שוליים

↑  ספר "מגיד תשובה" חלק ששי, 'הילולא דצדיקיא' עמ' יא
↑  לוח דבר בעתו
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ג, עמוד ב'
↑  לוח "דבר יום ביומו"
פנים חדשות בברכת חתנים

.
| --- | --- |
 משנה:  מסכת כלה, א', א'
 ברייתא:  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ז', עמוד ב'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ב'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ס"ב (והרמ"א שם)
 מקורות נוספים:  הר"ן, ב, א מדפי הרי"ף  הרא"ש, כתובות פרק א, סימן יג ריטב"א, כתובות דפים ז-ח
 
פנים חדשות הוא שמו של נידון הלכתי בהלכות שבע ברכות. ואשר מהווה אחד מהתנאים הנדרשים כדי שניתן יהיה לברך שבע ברכות בשמחת חתן וכלה. פרטים רבים בגדר מנהג זה שרויים הן במחלוקת ראשונים, והן במחלוקת פוסקי ההלכה.
בעבר כלל זה היה תקף גם לברכת אבלים, שהייתה נאמרת כל שבעת ימי האבל, אם היו פנים חדשות.
רקע > שבע ברכות

דין שבע ברכות, המכונה ברכת חתנים בלשון חז"ל נלמד כבר במסכת כלה.
בתורה נאמר: ”וַיְשַׁלְּחוּ אֶת רִבְקָה אֲחֹתָם וְאֶת מֵנִקְתָּהּ וְאֶת עֶבֶד אַבְרָהָם וְאֶת אֲנָשָׁיו : וַיְבָרֲכוּ אֶת רִבְקָה וַיֹּאמְרוּ לָהּ אֲחֹתֵנוּ אַתְּ הֲיִי לְאַלְפֵי רְבָבָה וְיִירַשׁ זַרְעֵךְ אֵת שַׁעַר שֹׂנְאָיו” (בראשית, כד', נט'-ס')
ובמשנה במסכת כלה נאמר: "מנין לברכת חתנים מן התורה? שנאמר וַיְבָרֲכוּ אֶת רִבְקָה".
רקע > פנים חדשות

במסכת כתובות מובאת ברייתא הלומדת שברכת חתנים נארכת שבעה ימים, ומסייגת את הנאמר במשנה, שניתן לברך שבע ברכות רק אם באו פנים חדשות: "מברכים ברכת חתנים בעשרה כל שבעה. אמר רב, והוא שבאו פנים חדשות".
על הברייתא מביאה הגמרא סיפור על רב אשי, שנקלע לביתו של רב כהנא בעת שמחת נישואין. ביום הראשון ברכו שבע ברכות, אך ממנו ואילך לא בירכו, אלא כאשר היו פנים חדשות: "אם איכא פנים חדשות בריך כולהו (תרגום: אם היו פנים חדשות, בירכו את כולן)".
שיטות הראשונים

ישנן שלוש שיטות מרכזיות בראשונים, המסבירות את הסיבה לכך שאם אין פנים חדשות לא מברכים שבע ברכות.
שיטות הראשונים > ריבוי שמחה

התוספות על הגמרא בכתובות ביארו ש: "פנים חדשות אין קורא אלא בבני אדם שמרבים בשבילם השמחה ביותר". כלומר תוספות מניחים יסוד שדין פנים חדשות הוא שעל ידם מתרבה השמחה, וכשיש ריבוי שמחה רק אז מברכים שבע ברכות:
הרא"ש מצדד בשיטה זו: "ונראה דלא מיקרי פנים חדשות, אלא בני אדם שמרבים בשבילם שמחה יותר". הרא"ש אף מוסיף שאפילו אם היה בחופה עצמה, כל עוד לא השתתף בסעודה, ייחשב 'פנים חדשות'.
הב"ח והבית שמואל מבארים שאין צורך שיהיה ריבוי בפועל של מאכל ומשתה, אלא שיהיו בני אדם כאלה, הראויים לריבוי זה.
שיטות הראשונים > שמחת החתן דווקא

לעומת התוספות שמדגישים את שמחת הסעודה, הרמב"ן והר"ן נותנים את הדגש על "שמחת לבו של חתן". הר"ן מבאר שעל שמחת הלב של החתן, נתקנה ברכת חתנים.
לדעת הסוברים שיטה זו, אין חובה לברך ברכת חתנים דווקא בשעת סעודה (כפי שהשתמע משיטת הרא"ש), אלא ניתן לברך אף קודם הסעודה, כמו שהביאו ממסכת סופרים. וגם הר"ן כותב במפורש: "לפי שהיו רגילים להתאסף בבית החתן בבקר ובערב לשמח החתן וכלה, והיו מברכין אף על פי שאין אוכלין".
הר"ן מוסיף ש: "כל שבא פנים חדשות (ובלבד שהוא כזה שמשמח את החתן) ועומד שם, אף על פי שאינו אוכל שם, מברכים ז' ברכות".
לשיטה זו, אדם שכבר השתתף בשמחה שוב אינו יכול לשמש כפנים חדשות ליום אחר של שבע הברכות, גם אם טרם השתתף בסעודה, כמו שכתב הרשב"א: "ולא נכנס שם כל ימי המשתה".
יוצא לפי כן שפנים חדשות לא חייב להיות דווקא "אדם חשוב" כמו בשיטת התוספות, שעבורו מרבים את הסעודה, אבל עליו להיות מכר של החתן ואשר נוכחותו משמחת את החתן.
שיטות הראשונים > להוציא את ה"פנים חדשות" ידי חובה

השיטה השלישית שונה מאוד משתי השיטות הראשונות והיא שיטת הרמב"ם, הקובעת כי ברכת שבע ברכות היא חובה על הנמצאים לברך את החתן. התוספות רי"ד הגדיר פנים חדשות כ"אדם שלא שמע את הברכות". ומכיוון שכל מי שנוכח בשמחת חתן וכלה חייב לברך את הברכות, מברכים שוב את הברכות כדי להוציא אותו ידי חובתו. כלומר שיש לברך רק בנוכחות אדם שעדיין לא שמע את הברכות, וזאת מדין ערבות, כדי להוציאו ידי חובתו.
הרמב"ם מבאר שיטה זו: "במה דברים אמורים, כשהיו האוכלין הם שעמדו בברכת נישואין ושמעו הברכות, אבל אם היו האוכלין אחרים שלא שמעו ברכת נישואין בשעת נישואין, מברכין בשבילם אחר ברכת מזון שבע ברכות כדרך שמברכין בשעת נישואין".
בשיטה זו, הן בדברי הרמב"ם והן בדברי התוספות רי"ד לא נזכר כלל ריבוי השמחה.
הערוך השולחן מבאר שכוונת הרמב"ם היא שיסוד הברכות הוא לברך את הזוג שיצליח בדרכו החדשה, וכל אחד חייב לברכו בכך (ומדין ערבות, יכול אחר לברך ולהוציא אותם ידי חובתם, בתנאי שהם שומעים ומכוונים לצאת ידי חובה).