מנגנון שער החליפין האירופי
התקופה הראשונה – מרץ 1979 – מרץ 1983

תקופת ההתגבשות של המנגנון התאפיינה בשינויים רבים של שערי החליפין. מדובר היה בתקופה שבה התרחש משבר הנפט השני (1979–1980), תקופה בה ארצות הברית נקטה מדיניות מוניטארית מצמצמת והריבית האמריקאית עלתה. בנוסף, בתקופה זו החלו להיווצר הבדלים במדיניות המוניטארית בקרב המדינות החברות, בעיקר בין צרפת, אחרי עליית מיטראן (Mitterrand) לשלטון במאי 1981, וגרמניה אחרי עליית הקנצלר קוהל (Kohl) לשלטון באוקטובר 1982. מאידך, במהלך תקופה זו התגבשו פרקטיקות של עבודה ותיאום בין המדינות החברות ובסופה ניתן לראות שההתאמות שבוצעו בשערי החליפין היו פרי של שיתוף פעולה והחלטה משותפת, הרבה יותר מאשר בתחילתה של התקופה או בתקופת "הנחש". בתקופה זו התרחשו שבעה עדכונים של שערי החליפין:
השינוי הראשון התרחש כבר בספטמבר 1979 כאשר הקורונה הדנית יוספה ב-5% ושאר המטבעות ייוספו ב-2% לעומת המארק הגרמני. הבונדס בנק דרש שינוי זה כדי לאזן את הפיחות בדולר. ההחלטה התקבלה לאחר משא ומתן משותף בין המדינות החברות.
השינוי השני התרחש כחודשיים לאחר מכן בנובמבר 1979 כאשר דנמרק ביצעה פיחות חד צדדי של 5%. החלטה זו הייתה מעט יוצאת דופן מכיוון שהיא נומקה בצורך להגביר את התחרותיות בדנמרק ולא מסיבות של חוסר איזון בשערי החליפין של המדינות. למרות זאת, הצעד של דנמרק אושר בלי בעיות מיוחדות בהתייעצות טלפונית מבלי אפילו לכנס פגישה של מועצת השרים.
השינוי השלישי התרחש לאחר תקופה יחסית ארוכה (18 חודשים) של יציבות, במרץ 81. איטליה ביקשה פיחות של 6% כדי לאזן את פערי האינפלציה בינה ובין שאר המדינות החברות ובקשה זו אושרה בלי בעיות מיוחדות.
העדכון הרביעי התרחש בספטמבר 1981. חלופי השלטון בצרפת, עם עלייתו של מיטראן במאי 1981, הובילו לחילוקי דעות עם גרמניה בדבר המדיניות המוניטארית הרצויה, ואחרי מספר חודשים של אי יציבות בשער הפרנק הצרפתי שהצריכו התערבות במסחר, הגיעו צרפת וגרמניה לפשרה בדבר עדכון שערי החליפין. מדובר בשינוי הגדול ביותר בשערים שהתרחש עד נקודה זו. הפרנק פוחת ב-3.5% והמארק יוסף ב-5% מה שהיווה בסך הכול שינוי של 8.5% בשער החליפין. הגילדן ההולנדי ייוסף ב-5.5% ואילו המטבעות של בלגיה, לוקסמבורג, דנמרק ואירלנד פוחתו ב-2%. עדכון זה הציג לראשונה דפוס של שינוי הדדי בשערי המטבעות על מנת לאזן את שערי החליפין כאשר גם הפרנק וגם המארק עודכנו בכיוונים הפוכים. דפוס זה של פעולה נשמר גם בחלק מהעדכונים העתידיים.
העדכון החמישי שהתרחש בפברואר 1982 מסמל את ההתקרבות של המדינות ואת הפעולה המשותפת שלהן בנושאים מוניטריים. בעקבות הפרת האיזון בשערי החליפין ובעקבות בעיות תחרותיות בחלק מהמדינות, בלגיה יזמה עדכון בשערי החליפין. בלגיה בקשה את הפיחות הגדול ביותר, 12% דבר שהוביל לבקשה דנית לפיחות של 7%. לאחר התייעצות ומשא ומתן עם שאר המדינות, שהיו מודאגות מפגיעה בתחרותיות שלהן ומעליה באבטלה נקבע פיחות קטן הרבה יותר מזה שבוקש בהתחלה. בסופו של המשא ומתן הפרנק הבלגי פוחת ב-8.5% ואילו הקורונה הדנית פוחת ב-3%.
בעקבות צניחה של הפרנק הצרפתי התרחש השינוי השישי ביוני 1982. גם כאן מדובר בשינוי הדדי: ייסוף של המארק והגילדן ההולנדי ב-4.25% ופיחות של הפרנק הצרפתי לעומתם ב-5.75%. הלירה האיטלקית פוחתה ב-2.75%. סך הכול מדובר בשינוי הגדול ביותר עד לאותה נקודה, שינוי של 10% בשער החליפין של שתי המטבעות העיקריים באירופה – המארק והפרנק הצרפתי.
השינוי השביעי והאחרון לתקופה זו התרחש במרץ 1983 והקיף את כל המטבעות. הפרנק פוחת ב-8% אל מול המארק, והשלים פיחות של 30% בשנה וחצי. הפרנק הבלגי פוחת ב-3.9%, הקורונה הדנית פוחתה ב-2.9%, המטבע האירי פוחת ב-9.3% והלירה האיטלקית ב-8.2%. התקדים בשינוי זה היה ההפרדה בין הגילדן ההולנדי והמארק. עד לשלב זה ההולנדים הקפידו להיצמד למדיניות הגרמנית אולם הפעם הגילדן פוחת ב-2% לעומת המארק.
סקירה של שבעת השינויים בשערי החליפין שהתרחשו בתקופה הראשונה יכולה להצביע על שני תהליכים. הראשון מדבר על מגמה הולכת וגוברת של קבלת החלטות רב-צדדית תוך ניסיונות לתיאום שיתוף פעולה ומשא ומתן. השני קשור לגודל השינוי, שאינו בהכרח קשור לפערי האינפלציה בין המדינות הרלוונטיות ולפעמים נועד כדי להשיג מטרות כלכליות נוספות כגון הגברת התחרותיות של מדינה מסוימת.