stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיום בנז'מן אמנד דושן דה בולון
המכניזם של הפיזיונומיה האנושית

בשנת 1867 פרסם דושן את עבודתו החשובה ביותר בתחום הרפואה: "פיזיולוגיה של התנועות, מודגמת באמצעות ניסויים חשמליים והתבוננות קלינית, המתאימה לאבחון של שיתוק ועיוות." כשני עשורים הוקדשו למחקר עליו התבססה עבודה זו, אך זו לא הייתה זוכה להתייחסות ולהוקרה אלמלא היה זה לעבודה מוקדמת וזניחה יותר שלו: "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" (בשמה המלא: המכניזם של הפיזיונומיה האנושית; או ניתוח אלקטרו-פיזיולוגי של הבעת הרגשות כעזר לפרקטיקת האמנות הפלסטית; בצרפתית: Mécanisme de la physionomie humaine ou, Analyse électro-physiologique de l'expression des passions des arts plastiques). עבודה זו עסקה במנגנוני ההפעלה של שרירי הפנים אשר יוצרים את ההבעות. ההיסטוריה מאחורי הפרסום של עבודה זו, אשר מהווה אבן דרך בהיסטוריה של הצילום, לוטה בערפל ופרטיה המדויקים אינם ידועים בוודאות. המכניזם פורסם בכמה חלקים במהלך שנת 1862 וייתכן שגם בשנת 1863. המהדורה הראשונה שפורסמה בשלמותה נחלקה לשלושה חלקים – "שיקולים כללים", "סעיף מדעי" ו"סעיף אסתטי". כותרת הספר וחלקיו השונים מצביעים על שלוש המטרות העיקריות של דושן בעבודה זו: מחקר של הפיזיונומיה האנושית; ניתוח של הבעת הרגשות; והצעת כלי עזר לאמנויות הוויזואליות. עבודתו היא דוגמה פרדיגמטית לאופן בו השתמשו במצלמה במטרה לחשוף את מה שחבוי מתחת לפנים האנושיות.
כמו מדענים רבים בתקופתו, גם דושן הושפע מרעיונות הפיזיונומיה והאמין שתכונות הפנים האנושיות יכולות להתאגד לכדי טקסונומיה אוניברסלית של מצבים פנימיים. אולם בשונה מחסידי הפיזיונומיה, הוא הטיל ספק בכך שהבעות הפנים ומאפיינים פיזיים בכלל, משקפים נטיות מוסריות של האדם.
במחקרו, זיהה דושן שלושה-עשר רגשות עיקריים אשר הבעות הפנים המשקפות אותם מתקבלות כל אחת על ידי הפעלתו של שריר אחד או של שניים לכל היותר. הוא חילק את ההתכווצויות שמתקבלות בהבעות אלה לשני סוגים: התכווצות חלקית – מבוססת על תנועה של שריר או קבוצת שרירים אחת; התכווצות משולבת – משלב התכווצות של יותר משריר או קבוצת שרירים אחת על ידי גירוי חשמלי. דושן השתמש בשישה מודלים לעבודתו, כאשר כולם מלבד אחד היו מטופלים שלו. המודל העיקרי בו השתמש לשם מחקריו היה: "איש זקן וחסר שיניים, בעל פרצוף רזה, שתווי פניו לא היו מכוערים לגמרי ונראו די רגילים." איש זה סבל ממצב רפואי של אלחוש בפניו ובעקבות כך יכול דושן היה לערוך עליו ניסויים רבים מבלי להתחשב בכאב שאלה עשויים לגרום: "יכולתי לעשות עליו ניסויים בלי לגרום לו לכאב, ברמה כזו שיכולתי לגרות כל שריר בכזו עוצמה ודיוק, כאילו שעבדתי על גווייה." מטופלת נוספת שדושן השתמש בה הייתה בחורה צעירה בעלת ראייה לקויה שלטענתו "התרגלה לתחושת אי הנעימות של הטיפול."
המכניזם של הפיזיונומיה האנושית > הצילום במחקריו

דושן היה סבור שהשימוש בצילום יוכל לקדם את מחקריו ואת פרסומם. לכן החליט לשתף פעולה עם צלם צעיר ומוכשר בשם – אדריאן טורנאשון (Adrian Tournachon), אחיו הצעיר של הצלם החשוב והידוע נדאר (פליקס טורנאשון). דושן אף למד בעצמו את אומנות הצילום כדי שיוכל לתעד בצורה מקיפה יותר את ניסיונותיו החלוציים. "רק הצילום" כתב דושן, "אמיתי כמו מראה, יכול להשיג את השלמות הרצויה". "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" שפרסם דושן דה בולון היה המחקר המדעי הראשון שעשה שימוש בפורטרטים מצולמים ממשיים כחלק אינטגרלי מהתאוריה שהציע. בתקופה בה פורסמה עבודתו של דושן, רק קצת למעלה משני עשורים מאז הומצא הצילום, נתפס הצילום בניגוד למדיות אחרות כמכונה אשר תופסת את המציאות כפי שהיא ואינה מחקה או מסלפת אותה. טורנאשון צילם בעבור דושן את מטופליו בזמן הניסויים שעשה, כלומר, בזמן שגירה את שרירי פניהם וייצר הבעות פנים באופן מלאכותי. צילומים אלה, שכללו גברים נשים וילדים, היו מבעיתים וסוריאליסטים. פניהם עוותו בצורה מלאכותית שגרמה להבעות גרוטסקיות ומפחידות. תצלומיו, במיוחד אלה של "האיש הזקן", גררו ביקורות חמורות לפיהן תצלומים אלו נועדו לזעזע. דושן, בתגובה, טען שכל פרצוף אנושי, עם עיבוד מדויק, יכול להפוך ליפה מבחינה רוחנית. הבעות אלו נקראו על ידי דושן "התעמלות של הנפש". דושן הקפיד להדגיש שנדרשה זהירות רבה בגירויים החשמליים כדי לייצר הבעת פנים מלאה ולא רק עיוות קל, ושעל אף שההבעות הן מלאכותיות הן נשארו נאמנות להבעות פנים אמיתיות באופן "שצובט את הלב".
מטבע הדברים, הפן הוויזואלי במחקריו של דושן היה חשוב ומוקפד לא פחות מזה המדעי. אם כוונתו המדעית הייתה לחשוף את מנגנוני השרירים שבבסיס הבעות הפנים האנושיות, הרי שהתיעוד הוויזואלי של הבעות אלה על כל הדקויות שבהן היה בעל חשיבות עצומה לצורך הגשמת מטרה זו. דושן ביקש לתפוס את ה"מצבים המהווים יופי אסתטי" והמליץ להתבונן בתצלומים מקרוב ובקפידה. ברבים מניסוייו שרירי הפנים של כל צד גורו בצורה שונה, וכך נוצרה הפרדה בין ההבעות המבוטאות בשני חצי הפנים. לגבי תצלומים אלה דושן היה סבור שיש חשיבות מכרעת להתבוננות על כל צד בנפרד, שכן רק כאשר כך ניתן להבחין בדקויות ההבעה שנעלמות מעיינינו בצפייה הוליסטית.
בסוף חלקו המדעי של המכניזם, דושן מעביר ביקורת על כמה מהעבודות הקלאסיות ביותר בפיסול היווני, ביניהם לאוקואון וניובה, בטענה שהבעות פניהם לא תואמות את המציאות כפי שנמצאה במחקריו וכי פסלים אלה יוצרים אידיליה נטורליסטית. אך הוא כותב שאף על פי אי דיוקם האנטומי, הפסלים טומנים בתוכן את אידיאל היופי, מפני שהטבע אחריו הם מתחקים, הוא טבע יפה.
השפעותיו של דושן

בספרו של צ'ארלס דרווין, הבעות הרגשות אצל בני אדם וחיות משנת (The Expression of the Emotions in Man and Animals) (1872), הופיעו איורים שנעשו על פי תצלומיו של דושן.
תלמידו המפורסם ביותר של דושן היה ז'אן מרטן שארקו שלימים נהפך למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר. שארקו, בדומה לדושן, נהג גם הוא לצלם את מטופליו (בעיקר נשים - בסלפטרייר טופלו נשים בלבד), ואף האמין ביכולת להציג את ה"אמת" באמצעות התבוננות מדויקת. שארקו קרא לאחד החדרים בסלפטרייר על שמו של דושן.
לקריאה נוספת

Sobieszek, Robert A., "Gymnastics of the Soul: The Clinical Aesthetics of Duchenne de Boulogne", in: Ghost in the Sell: Photography and the Human Soul, 1850-2000, Los Angeles County Museum of Art and MIT Press, pp. 32-79
Freitas-Magalhães, A., & Castro, E. (2009). The Neuropsychophysiological Construction of the Human Smile. In A. Freitas-Magalhães (Ed.), Emotional Expression: The Brain and The Face (pp. 1–18). Porto: University Fernando Pessoa Press.
Delaporte, François. Anatomy of the Passions. Stanford: Stanford University Press, 2008.
Parent, André (August 2005). "Duchenne De Boulogne: a pioneer in neurology and medical photography". The Canadian journal of neurological sciences. Le journal canadien des sciences neurologiques 32 (3): 369–77
Parent, André (November 2005). "Duchenne de Boulogne (1806-1875)". Parkinsonism Relat. Disord. 11 (7): 411–2
Siegel, I M (2000). "Charcot and Duchenne: of mentors, pupils, and colleagues". Perspect. Biol. Med. 43 (4): 541–7.
Bach, J R (April 2000). "The Duchenne de Boulogne-Meryon controversy and pseudohypertrophic muscular dystrophy". Journal of the history of medicine and allied sciences 55 (2): 158–78.
Pearce, J M (September 1999). "Some contributions of Duchenne de Boulogne (1806-75)". J. Neurol. Neurosurg. Psychiatr. 67 (3): 322
Jay, V (1998). "On a historical note: Duchenne of Boulogne". Pediatr. Dev. Pathol. 1 (3): 254–5
George, M S (January 1994). "Reanimating the face: early writings by Duchenne and Darwin on the neurology of facial emotion expression". Journal of the history of the neurosciences 3 (1): 21–33.
Ostini, S (March 1993). "[Faradization according to Duchenne de Boulogne (1855)]". Revue médicale de la Suisse romande 113 (3): 245–6.
הערות שוליים

↑  Duchenne de Boulogne, G.-B. & Cuthbertson, Andrew R. (1990). The mechanism of human facial expression. Cambridge UK; New York; etc.: Cambridge University Press. p. 227: "It must be emphasized that, before Duchenne, French neurology did not exist."
↑  Garrison, Fielding Hudson (1913). An introduction to the history of medicine.. Philadelphia & London: W. B. Saunders. p. 571. "Modem neurology is mainly of French extraction and derives from Duchenne, of Boulogne, through Charcot and his pupils."
↑  Duchenne, Guillaume-Benjamin & Tibbets, Herbert (1871). A treatise on localized electrization, and its applications to pathology and therapeutics. London: Hardwicke
↑  Lasègue, C. & Straus, J. (1875). "Duchenne de Boulogne; sa vie scientifique et ses oeuvres". Archives générales de médecine. 6th (P. Asselin) 2: 687–715
↑  Garrison, p. 572
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260784505171  PLWABN: 9810587355205606  BIBSYS: 2084385  BnF: cb122358402 (data)  GND: 119352672  ISNI: 0000 0001 1395 7213  LCCN: n84803033  NKC: nlk20000084781  NLA: 35720769  NLG: 240092  NTA: 08155155X  PIC: 2618  RKD: 269636  SNAC: w6jn00vj  SUDOC: 031069657  Trove: 1057553  ULAN: 500067174  VcBA: 495/192243  VIAF: 96145465   WorldCat (עם VIAF): 96145465 
תחריט של "מנגנון אלקטרו-וולט" שהמציא דושן דה בולון
"אימה", תצלום של דושן דה בולון ועוזרו מחשמלים את שרירי הפנים של "איש זקן" כדי לייצר בצורה סינתטית הבעת פנים של "פחד ואימה." מתוך "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית"
לוח מספר 4 מתוך מחקרו של דושן דה בולון, "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית", 1862 ובו תרשים סינופטי של הבעות פנים. במקרים רבים דושן החדיר שוק חשמלי לשריר אחד בצד ימין של פני המצולם ולשריר אחר לגמרי בצד שמאל. בתרשים זה כמה מהתצלומים מופיעים שלוש פעמים: פעם פורטרט חשוף כולו, ושתי פעמים כשחצאי הפנים מוסתרות. הצופים התבקשו לבחון כל חצי בנפרד ולהשוות את ההבדלים העדינים ביותר
דימוי מספר 20 בספרו של צ'ארלס דרווין, הבעת הרגשות בקרב בני אדם וחיות (1872). הכיתוב לתמונה: "אימה - על פי תצלום מאת ד"ר דושן."
גיום דה מאשו

| --- | --- |

 לידה:  סביב 1300 ריימס, צרפת 
 פטירה:  1377 ריימס, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, מוזיקת ימי הביניים 
 סוגה:  ארס נובה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרופיל ב-IMDb
 
גיום דה מאשו (בצרפתית: Guillaume de Machaut; נולד בסביבות 1300 – 1377) היה משורר ומלחין צרפתי בימי הביניים.שירתו זכתה לחיקויים מצד משוררים אחרים, ביניהם ג'פרי צ'וסר ועוד.
מאשו חיבר בקשת רחבה של סגנונות וצורות ותפוקתו הייתה עצומה. כמו כן, היה המייצג המפורסם והחשוב ביותר מבחינה היסטורית של התנועה המוזיקלית הידועה בשם ארס נובה.
השפעתו של מאשו הייתה גדולה במיוחד בפיתוח המוטט והשיר החילוני ("בייחוד התבניות הקבועות, הלאי, הווירלאי והבלדה). מאשו כתב את "מיסה דה נוטר דאם", הראשונה שנכתבה בשלמותה לטקסט של המיסה כיצירה שאפשר לייחס למלחין יחיד ואשר השפיעה על מלחינים במאות הבאות.
קורות חייו

מאשו נולד כנראה ולמד באזור ריימס (שם משפחתו נגזר, סביר להניח, ממקום הולדתו, העיר מאשו, 30 קילומטרים מזרחית לריימס, בחבל הארדנים). הוא עבד כמזכיר ליוהאן הראשון, רוזן לוקסמבורג ומלך בוהמיה, מ-1323 עד 1346; נוסף לכך היה לכומר במהלך התקופה הזו. סביר להניח, שנלווה אל המלך יוהאן במסעותיו השונים, רבים מהם סיורים צבאיים, ברחבי אירופה (כולל פראג). הוא התמנה לפקיד קתדרלה (קנון) בוורדון ב-1330, אראס ב-1332 וריימס ב-1333. בשנת 1340 חי מאשו בריימס, לאחר שוויתר על שאר משרותיו הקנוניות לבקשת האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. ב-1346 נהרג המלך יוהאן כשהשתתף בקרב קרסי ומאשו, שהיה מפורסם ומבוקש מאוד, נכנס לשירותם של אצילים ושליטים שונים, ביניהם בתו של המלך יוהאן, בון, שרל השני מנאווארה, ז'אן דה ברי ושארל, רוזן נורמנדיה, שיהיה בשנת 1364 למלך שארל החמישי.
מאשו יצא בשלום ממגפת הדבר שעשתה שמות באירופה ובילה את שנותיו האחרונות בריימס, בהלחנה ובהעתקת כתבי היד הקודמים שלו. יש אומרים, כי הפואמה שלו, Le Voir Dit (כנראה 1361 - 1367) היא אוטוביוגרפית ומתארת אהבת סתיו שלו לנערה בת 19, פרון ד'ארמנטירה, אם כי יש החולקים על כך. במותו בשנת 1377 כתבו מלחינים אחרים, כמו פרנסואה אנדריו, אלגיות לקונן על מותו.
שירה

תפוקתו הלירית של גיום דה מאשו מקיפה כ-400 שירים, ביניהם 235 באלאדות, 76 רונדו, 39 וירלאי, 24 לאי, 10 קינות ו-7 שאנסון רויאל ומאשו הרבה לעשות לשכלול ומיון התבניות הקבועות הללו. הרבה מתפוקתו הלירית שובץ בפואמות הסיפוריות שלו, ה-dits, כמו Le Remède de Fortune (מרפא לגורל דווה) ו-Le Voir Dit (סיפור אמיתי). רבים משיריו של מאשו נעדרים מוזיקה ומאשו פסק שבשבילו, כתיבת השיר קודמת תמיד לחיבור המוזיקה (וגם חשובה ממנה). מלבד המוטטים בלטינית, בעלי אופי דתי, וכמה שירים המדברים על אימי המלחמה והשבי, רובם הגדול של שיריו הליריים של מאשו עוסקים בחיזורי אהבים נאמנים למוסכמות ומכילים הצהרות אמונים לגבירה ותענוגות המשורר ומכאוביו. במונחים טכניים, מאשו היה אמן בסכימות חריזה משוכללות ובכך הוא מבשר את הרטוריקנים הדגולים של המאה ה-15.
על מכלול כתיבתו הסיפורית של דה מאשו שולט ה"דיט" ("דיבורי", בתרגום מילולי, כלומר, שיר שאינו מיועד לזמרה). שירי העלילה האלה, המסופרים בגוף ראשון (כולם פרט לאחד כתובים בבתים מחורזים בני שמונה הברות, בדומה ל"רומן" של אותה תקופה) נאמנים לרבים מכללי "רומן הוורד", לרבות השימוש בחלומות אלגוריים (songes), דמויות אלגוריות והסיטואציה של המספר-מאהב, השואף לחזור אל גבירת לבבו או לרצות אותה. מאשו גם אחראי לכרוניקה של מעללי אבירות (ה-Prise d'Alexandrie) וליצירות פיוטיות של נחמה וחוכמת מוסר.
באחרית ימיו כתב מאשו מסה פיוטית על אומנותו (הפרולוג שלו).
לשירתו של מאשו הייתה השפעה ישירה על יצירותיהם של אסטש דשאן, ז'אן פרואסר, כריסטין דה פיזאן, רנה הראשון מנאפולי וג'פרי צ'וסר, לצד רבים אחרים.
מוזיקה

מאשו היה ללא עוררין המלחין המפורסם והמשפיע ביותר במאה ה-14. שיריו החילוניים כוללים לאי ווירלאי מונופוניים, הממשיכים, בצורות מעודכנות, חלק ממסורת הטרובאדורים. עם זאת, לכתיבתו בצורות הפוליפוניות, הבלדה והרונדו, נודעה חשיבות היסטורית רבה יותר והמוזיקה שחיבר לטקסט של המיסה היא הראשונה, שאפשר לייחס למלחין יחיד. מאשו היה הנציג האחרון החשוב של מסורת הטרובר.
מוזיקה > מוזיקה חילונית

יצירות מאשו נשאו, ברובן הגדול, אופי חילוני. מילות שיריו עסקו כמעט תמיד בגינוני אהבה בנוסח חצרות האצילים. יצירות ספורות נועדו להנצחת אירוע מסוים, כמו מ'Bone Pastor/Bone Pastor/Bone Pasto" 18 " מאשו הלחין בחמש סוגות עיקריות: לאי, וירלאי, מוטט, בלדה ורונדו. בסוגות אלה שימר מאשו את "הצורות הקבועות",formes fixees, אבל בעיקר במקרים רבים עשה שימוש יצירתי בהלחנת טקסט ובקדנצות. לדוגמה, רוב פסקאות הרונדו מסתיימות במליסמה ארוכה על ההברה האחרונה. לעומת זאת, כמה מן הרונדו של מאשו, כמו ר'18, "Puis qu'en oubli," כתובים הברות-הברות. המוטטים של מאשו מכילים במקרים רבים טקסטים דתיים בקול הטנור, כמו מ'12 "Corde mesto cantando/Helas! pour quoy virent/Libera me." בניגוד לכך, ביצירות לשלושה קולות, שני הקולות העליונים שרים טקסטים חילוניים בצרפתית בעוד הקול התחתון שר טקסט דתי בלטינית, כך שנוצרת הקבלה מעניינת בין המקודש לחילוני. בשאר הסוגות, מכל מקום, אין מאשו עושה שימוש בטקסטים דתיים.
מוזיקה > מוזיקת קודש

המיסה המחזורית של מאשו, "מיסה דה נוטר דאם" ("המיסה של גברתנו") חוברה ככל הנראה בשביל קתדרלת ריימס בראשית שנות ה-60' של המאה ה-14. אף כי לא הייתה זו המיסה המחזורית הראשונה - קדמה לה "מיסה טורנאי" - היא הראשונה שנכתבה על ידי מלחין יחיד ונתפסה כיחידה אחת. נראה שמאשו הכיר היטב את מיסה טורנאי, כיוון שהרבה מאפייני סגנון משותפים לה ול"מיסה דה נוטר דאם", כולל פרקי ביניים ללא טקסט.
השאלה, אם המיסה של מאשו מחזורית או לא, לא הוכרעה לפי שעה; למעשה, גם אחרי דיון ממושך, מוזיקולוגים עודם חלוקים בדעותיהם. עם זאת, מוסכם כי מיסה זו יכולה להיחשב לכל היותר כמבשרת המיסות המחזוריות המאוחרות יותר, שכתבו במאה ה-15 מלחינים כמו ז'וסקן דה פרה ודומיו. המיסה של מאשו שונה מהן במובנים הבאים: ראשית, הוא איננו שומר על מרכז טונאלי לכל אורך היצירה, כיוון שהמיסה משתמשת בשני מודוסים נבדלים. (אחד ל"קיריה", "גלוריה" ו"קרדו", אחר ל"סנקטוס", "אגנוס" ו"איטה מיסה אסט"). שנית, אין נושא מלודי מורחב העובר בבירור בכל הפרקים, והמיסה איננה משתמשת בטכניקת הפרודיה. שלישית, יש ראיות משמעותיות לכך, שהמיסה הזאת לא חוברה בפעולה יצירתית אחת; ייתכן אומנם שהפרקים צורפו יחדיו, אך אין זאת אומרת, שהם חוברו כך מלכתחילה. (ראו בהרבעון המוזיקלי, "המיסה המחזורית כביכול של גיום דה מאשו: ראיה חדשה לדיון ותיק" - אליזבת קייטל.)
בהמשך לאמור לעיל, מבחינה סגנונית אפשר להגיד, שהמיסה עקבית ולכידה, ואין ספק, שהמזמורים שנבחרו לה הם כולם שירי הלל לאם מריה. משקל נוסף לטענת המחזוריות של המיסה תורמת האפשרות, שהמיסה נכתבה או חוברה יחדיו לביצוע באירוע מסוים. האפשרות, שהיא יועדה להכתרתו של קרל החמישי, שהייתה מקובלת ברבים לפנים, נחשבת לבלתי סבירה בחוגי החוקרים בני ימינו. מקובל להניח, שכוונת המלחין לבצע את היצירה כמיסה אחת שלמה מצדיקה את הגדרת ה"מיסה דה נוטר דאם" יצירה מחזורית.
לקריאה נוספת

Article on "Guillaume de Machaut," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Lawrence Earp, Guillaume de Machaut: A Guide to Research, New York: Garland Publishing, 1995.
Elizabeth Eva Leach, ed. Machaut’s Music: New Interpretations, Boydell Press, 2003. ISBN 1-84383-016-7; ISBN 978-1-84383-016-0
Daniel Leech-Wilkinson, editor, La Messe de Nostre Dame, Oxford University Press, 1990.
Daniel Leech-Wilkinson, Machaut's Mass: An introduction, Oxford University Press, 1992.
Geneviève Hasenohr and Michel Zinc, eds. Dictionnaire des lettres françaises: Le Moyen Age. Collection: La Pochothèque. Paris: Fayard, 1992.
Richard H. Hoppin, Medieval Music. New York, W.W. Norton & Co., 1978. ISBN 0-393-09090-6
Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I). Bloomington, Indiana.
"The Works of Guillaume de Machaut". La Trobe University Library. 2003-06-02. נבדק ב-2008-02-08.
"Author: Guillaume de Machaut (c1300-1377)". The Lied and Art Song Texts Page. אורכב מ-המקור ב-2012-05-08. נבדק ב-2008-02-08.
מאמר על "גיום דה מאשו" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980.
לורנס ארפ, "גיום דה מאשו: מדריך למחקר", ניו יורק: הוצאת גרלנד, 1995.
אליזבת אווה ליץ', עורכת, "המוזיקה של מאשו: פרשנויות חדשות", הוצאת בוידל, 2003.
דניאל ליץ'-וילקינסון, עורך, "מיסה דה נוטר דאם", הוצאת אוניברסיטת אוקפורד, 1990.
דניאל ליץ'-וילקינסון, "המיסה של מאשו: מבוא", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1992.
ז'נבייב אסנור ומישל צינק, עורכים. "המילון הצרפתי: ימי הביניים". אוסף: לה פושוטק, פריז: פאיאר, 1992.
ריצ'רד ה. הופין, "מוזיקה של ימי הביניים", ניו יורק, נורטון ושות', 1978.
הרולד גליסון ווארן בקר, "מוזיקה בימי הביניים והרנסאנס" (מתווים לספרות מוזיקה סדרה I). בלומינגטון, אנדיאנה.
הערות שוליים

↑  ג'יימס גולוויי ויליאם מאן, מוזיקה בכל הזמנים. עמ' 31-2
↑  גולוויי ומאן, עמ' 32
↑  ג'ון סטנלי, מוזיקה קלאסית. עמ' 52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262123705171  PLWABN: 9810694661305606  BIBSYS: 90403608  BNC: 000213940  BNE: XX1003908  BnF: cb13894804c (data)  CANTIC: a10096838  GND: 118699121  ICCU: MILV061682  ISNI: 0000 0000 8016 761X  LCCN: n50018452  LNB: 000047159  MusicBrainz: 465ece07-367f-42f6-92b4-165a88180199  NDL: 01078495  NKC: jn20010525233  NLA: 36508949  NLG: 323040  NSK: 000025740  NTA: 070296340  RERO: 02-A005352699  SNAC: w6766skg  SUDOC: 026908476  Trove: 1263846  ULAN: 500318944  VcBA: 495/158432  VIAF: 63976026   WorldCat (עם VIAF): 63976026 
מיניאטורה אלגורית המציגה את טבע בדמות אם המעניקה למאשו שלושה מילדיה - תודעה, רטוריקה ומוזיקה
דיוקן אורי צבי גרינברג (תג'ר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ציונה תג'ר
 תאריך יצירה:  1925
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  75
 רוחב:  50
 נתונים על היצירה
 מיקום:  עיזבון אורי צבי גרינברג
דיוקן אורי צבי גרינברג הוא ציור דיוקנו של המשורר אורי צבי גרינברג, אותו ציירה הציירת ציונה תג'ר ב-1925.
תג'ר יצרה את הדיוקן בעת שהותה בפריז ללימודים. גרינברג מתואר יושב על כיסא בחולצה ובעניבה אפורים. הוא מתואר על רקע קיר סגול ווילון צהבהב. על אף השפה הגאומטרית שבה משתמשת תג'ר לשם תיאור נפחיות הדמות, הרי שהשימוש הנועז שלה בצבעים מעצים את האקספרסיביות של הדמות.
ניתן להשוות דיוקן זה אל דיוקן נוסף של גרינברג אשר צויר באותה שנה על ידי ראובן רובין. בדיוקן של רובין מתואר גרינברג על רקע נוף ארצישראלי האופייני לציורי תל אביב מן התקופה. לצידו של גרינברג מתואר רימון חצוי, המשמש מעין אלמנט סמלי המקשר בין דמותו של גרינברג אל הנוף הפראי של ארץ ישראל. תג'ר לעומתו, מתארת את גרינברג בתוך חדר סגור, ומתמקדת באקספרסיביות של הדמות.
דיברטיקולוזיס

| --- | --- |
ציור המראה את המעי הגס עם הסעיפים שנוצרו בו
ציור המראה את המעי הגס עם הסעיפים שנוצרו בו
 שמות נוספים:  מחלת סעיף, מחלת המסעפת, מחלה סעיפית של המעי הגס
 תחום:  גסטרואנטרולוגיה, מחלות מעיים
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  185356 
 MeSH:  D043963
 סיווגים
 ICD-10:  K57 
 
דיברטיקולוזיס כפי שהיא נראית באנדוסקופיה
דיברטיקולוזיס (Diverticulosis; בעברית: סְעִיפוּת; ידועה גם בשמות מחלת סעיף, מחלת המסעפת, מחלה סעיפית של המעי הגס) היא מצב שבו נוצרים סעיפים או מעין כיסים אשר מתהווים בדופן המעי הגס, כתוצאה מהיחלשות השרירים המהווים חלק משכבות המעי הגס. מצב זה נפוץ יותר לאורך המעי העקול (הסיגמא; sigmoid colon) כתוצאה מלחץ מוגבר באזור זה. דיברטיקולוזיס אינה שכיחה לפני גיל 40, ושכיחותה עולה עם הגיל, עד שכמעט בכל אדם כבן 90 ניתן למצוא אותם. סיבוך של דיברטיקולוזיס הוא דיברטיקוליטיס – מחלה שבה נסתם הכיס או הסעיף (כתוצאה מכניסת צואה, לדוגמה), יש התרבות של חיידקים ונוצרת דלקת.
פתוגנזה

סעיפים מולדים (True Diverticulosis) – כוללים את כל שלוש השכבות של המעי הגס: מוקוזה, סרוזה ומוסקולריס (החלק השרירי). מופיעים בעיקר בצקום (המעי העיוור). מנגנון יצירתם כרוך בהתפתחות מערכת העיכול אצל העובר. הסעיפים הללו לא מתהווים באזורים המאופיינים בחולשה כתוצאה מכניסת כלי דם, בשונה מסעיפים נרכשים, והתנגודת שלהם זהה לזו של יתר המעי, כיוון שהם כוללים את כל שלוש שכבות המעי, ועל כן הסיבוכים הנובעים מהם שונים ודרך הטיפול שונה.
סעיפים נרכשים (False Diverticulosis) – כוללים רק את שכבת המוקוזה והסרוזה ללא שכבת המוסקולריס. זוהי מחלה הנובעת בעיקרה מתזונה דלה בסיבים, האופיינית לעולם המערבי. תזונה דלה בסיבים מביאה לתוכן מועט יחסית בחלל המעי, ומכאן להגדלת הלחץ המופעל כדי להעבירו במורד מערכת העיכול, כלומר לתנועתיות יתר של המעי הגס (פריסטלטיקה). בנוסף מתהווה היפרטרופיה (התעבות) של שכבות השריר החלק, וכל אלו מביאים לעליית הלחץ בתוך המעי וליצירת הרניות (שהן הסעיפים עצמם). סעיפים אלו שכיחים הרבה יותר מאשר סעיפים מולדים, והם מתהווים במקומות עם תנגודת נמוכה ( locus minoris resistencia). מבנה המעי הגס כולל שכבות שרירים אורכיים הקרויים teniea coli, אשר ביניהם קיימים אזורים חלשים יותר. כלי דם נכנסים באזורים אלו ושולחים עורקיקים החודרים למעי. בנקודות החדירה הללו יש פתח בשכבת המוסקולריס, וזהו אזור חלש יחסית, שדרכו עושה המעי הרניאציה ויוצר את הסעיפים האמורים.
סעיפים נרכשים מתהווים בעיקר באזור הסיגמא (כ-60%), ולאחר מכן באזור המעי הגס היורד (40%). ישנם מצבים בהם כל המעי הגס כולל סעיפים; מצב זה נקרא פאן-דיברטיקולוזיס, והוא קיים אצל כ-5% עד 10% מהחולים עם דיברטיקולים. יצוין כי ברקטום (החלחולת) אין סעיפים.
תמונה קלינית

באופן כללי, ובמרבית המקרים, דיברטיקולוזיס יכול להיות ללא תסמינים או כאבים כלל, כאשר בכ-10% עד 20% מהמקרים עשויים להתפתח סיבוכים כגון דיברטיקוליטיס או דימום.
דיאטה מרובה בסיבים תזונתיים ותוספת של סיבים מומלצת כדי למנוע עצירויות והתפתחות של דיברטיקוליטיס.
דימום מדיברטיקוליטים הוא הסיבה העיקרית לדימום מדרכי העיכול (המטוכזיה, דימום טרי מפי הטבעת) אצל מבוגרים מעל גיל 60, אולם רק 20% מחולי הדיברטיקולוזיס ידממו כתוצאה מהסעיפים עצמם. חולים שהם בסיכון גבוה לדימומים הם חולים עם יתר לחץ דם, טרשת עורקים, וטיפול קבוע בנוגדי דלקת שאינם סטרואידיים (NSAIDS). מרבית הדימומים נפסקים מעצמם. אבחון מקום הדימום יכול להיעשות בקולונוסקופיה, כאשר במידה שהחולה יציב הדרך הטובה לעצירת הדימום היא על ידי אנגיוגרפיה (ואמבוליזציה של הדימום).
אבחנה

קולונוסקופיה ו-CT בטן הן הבדיקות השכיחות הנעשות על מנת לאבחן דיברטיקולוזיס. ניתן בנוסף לעשות תצלום בטן או MRI. במידה שיש חשד לדיברטיקוליטיס, המאופיין במיקרו-פרפורציה של הסעיף לחלל המעי, יש עליה בסיכון להגדלת הפרפורציה על ידי בדיקת קולונוסקופיה, כתוצאה מניפוח המעי על ידי גז והגדלת הלחץ של חלל המעי. במקרים אלו יש להעדיף בדיקת CT עם חומר ניגוד.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ד'רכ"ב

ד'רכ"ב (4222)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-21 בספטמבר 461 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 462. שנה מסוג הכז, איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים. זו שנה ראשונה לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
דיוקן אברהם שלונסקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ציונה תג'ר
 תאריך יצירה:  1925
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  65
 רוחב:  50
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות
"דיוקן אברהם שלונסקי" הוא ציור דיוקן של המשורר אברהם שלונסקי אשר צויר בשנת 1925 על ידי הציירת ציונה תג'ר.
תג'ר יצרה את הדיוקן בעת שהותה בפריז ללימודים. הדיוקן משקף את השפעת הקוביזם והאקספרסיוניזם על יצירתה של תג'ר בתקופה זו. שלונסקי מתואר לובש ז'קט כהה ואוחז סיגריה. דמותו, ובייחוד תיאור הראש, עושה שימוש בצורות גאומטריות המבליטות ומעוותות את מתאר הפנים לטובת הבעתיות מודגשת. רקע התיאור מכיל תיאור של מעין בד הדומה לטלית ומשטח עץ, המדגישים את הדמות בעזרת קווים אלכסוניים.
גותית

ערך זה עוסק בשפה המזרח־גרמאנית שנכחדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינות:  שפה מתה
 אזורים:  שפה מתה
 דוברים:  מספר אקדמאים מצומצם
 שפת אם:  אין
 כתב:  אלפבית גותי
 משפחה:  הודו-אירופית גרמאנית מזרחית גותית
 לאום:  אין
 קוד שפה:  got 
 קוד ISO 639-2:  got 
 קוד ISO 639-3:  got 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
גותית היא שפה שנכחדה, המשתייכת לענף המזרחי של השפות הגרמאניות במשפחת השפות ההודו־אירופיות.
הגותית, שאינה מדוברת כיום, דוברה בפי הגותים באלף הראשון לספירת הנוצרים.
בהגיית השפה הגותית ההטעמה הייתה על ההברה הראשונה במילה או על ההברה הראשונה של השורש, בדומה לשאר השפות הגרמאניות. היא נכתבה תחילה באמצעות האלפבית הרוני, שבו נכתבו בתחילה רוב השפות הגרמאניות. במאה הרביעית לספירה, הומצא האלפבית הגותי על-מנת לכתוב את תרגום התנ"ך לשפה הגותית.