ביטולה
הקהילה היהודית

קהילה יהודית בביטולה (שיהודיה כינו אותה מוֹנָסְטִיר,  מָנָסְטִיר) התקיימה לפחות מהמאה ה-12 ועד למחצית המאה ה-20. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-11,000 נפשות.
ראשוני היהודים שהתיישבו בעיר היו הרומניוטים, וקיים תיעוד לקהילה יהודית בעיר לפחות מהמאה ה-12. בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 הגיעו למונסטיר מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל, בעת בה הייתה נתונה העיר תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. המגורשים הקימו שני קהלי מתפללים מרכזיים: קהל אראגון, וקהל פורטוגל. יהודי העיר התגוררו ברובע מיוחד בעיר העתיקה, בתיהם נבנו בצורת שכונת חצר לכל אחד מהקהלים, וכל אחת מהן כונתה על ידי בני הקהילה: "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: "החצר").
משלהי המאה ה-17 ולאורך המאה ה-18 מתועדת הרעה כלכלית במצבם של יהודי מונסטיר, מתיחות ביחסיהם עם השלטונות, ומתיחות פנימית בין הקהלים על רקע נטל המיסים. לקראת מחצית המאה ה-19 היה במונסטיר "תור זהב" כלכלי ותרבותי ותועדה שכבה של משפחות אמידות בקרב הקהילה. באוגוסט 1863 פרצה שריפת ענק במונסטיר, שהותירה 3,000 יהודים ללא קורת גג. עלו באש למעלה מ-1,000 חנויות ומחסנים של בני הקהילה. משה מונטיפיורי באמצעות ועד שליחי הקהילות פעל לסיוע לקהילה במזון, תרופות ומימון לבתי מגורים חדשים. ממועד זה החל תהליך מדורג של מעבר הנהגת הקהילה מדתית לאזרחית, והוא הובל על ידי סוחרי הקהילה. נרשם גם תהליך חילון איטי ומדורג.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שינתה את פניו המדיניים של הבלקן. אזור מקדוניה נותר השטח האירופי היחיד שנותר בידיים עות'מאניות, ואליו זרמו תושבים רבים ממוצא טורקי. במקביל, סיכומי קונגרס ברלין הביאו לדריסת רגל של המעצמות בשטחים אלו ולמונסטיר הגיעו נציגים דיפלומטיים, פקידים ומהנדסים אירופיים. ב-1897 עלו באש הקורטיז'וס, ככל הנראה כתוצאה מהצתה יזומה על ידי השלטונות או מי מטעמם. אנשי הברון הירש טיפלו בנפגעי השרפה ועשרות מהם עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 היה גל הגירה של סוחרים יהודים ובני משפחותיהם לעיר, וב-1902 הגיע הקהילה לשיא גודלה. ב-1903 פרץ מרד אילינדן נגד האימפריה העות'מאנית, בהמשך, ב-1910 פרץ מרד אלבני ושנתיים מאוחר יותר התחוללו מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה אשר בסיומן עברה העיר לחזקת הסרבים לאחר יותר מ-500 שנות שלטון עות'מאני. במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בתוך קו החזית המקדונית וחרבה מהפצצות והפגזות בלתי פוסקות. בעקבות המצב הביטחוני, היגרו יהודי ביטולה בהמוניהם. חלקם למדינות סמוכות כגון יוון, או בהגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה, חלקם לארץ ישראל המנדטורית, ורבים מעבר לים לארצות הברית וצ'ילה. עד ראשית שנות ה-30 היגרו מהעיר למעלה מ-6,000 מיהודי ביטולה. הקהילה שנותרה הייתה במצב כלכלי קשה. תקופה זו לוותה בפעילות משמעותית של התנועה הציונית שהובלה על ידי ראש הקהילה ליאון קמחי.
בשלהי שנות ה-30 החלה ממלכת יוגוסלביה תחת הנסיך פאבלה להתקרב לגרמניה הנאצית, ותהליך זה לווה בתחיקה אנטישמית. ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית. הנסיך פאבלה הודח ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה. כפועל יוצא מכך פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה. ב-9 באפריל נכבשה ביטולה, וב-18 באפריל הועבר אזור מקדוניה הווארדארית לחזקת בולגריה, בעלת בריתם של הגרמנים. בני הקהילה שהתגוררו בגדה המזרחית של הדראגור שם שכנו שכונות מודרניות יותר, גורשו לאזור המערבי שהפך לגטו. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה על הסכם עם תיאודור דנקר מטעם גרמניה הנאצית, ובו סוכם על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים בתראקיה ומקדוניה ל"אזורים הגרמניים במזרח". ב-11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה ועצרו 3,351 נפשות. העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה, ומשם גורשו ב-3 טרנספורטים למחנה ההשמדה טרבלינקה. 3,013 מיהודי ביטולה נרצחו בטרבלינקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגוררה בעיר קהילה בת כמה עשרות נפשות. חלקם עלו למדינת ישראל עם הקמתה והשאר היגרו לסקופיה. ב-2015 חתמו ממשלות ישראל ומקדוניה על הסכם לשיקום בית העלמין היהודי שהוקם ב-1497 ועל הקמת פארק זיכרון לקהילה שחרבה בשואה. ב-2018 נקרא בית החולים הממשלתי בביטולה על שמו של ד"ר חיים אברבנאל, מנהל בית החולים בביטולה עד 1963 והיהודי האחרון שהתגורר בעיר.