Assassin's Creed: Embers
עלילה

בשנת 1524, כ-12 שנים לאחר שמצא את הספרייה האבודה של אלטאיר אבן לא-אחד, אציו אודיטורה פרש ממסדר המתנקשים וחי כעת חיים שקטים ושלווים בטוסקנה הכפרית עם אשתו סופיה וילדיו פלביה ומרצ'לו, בעוד הוא מתעד את קורות חייו. יום אחד, סופיה מבקשת ממנו לשמור על פלביה בעוד היא יוצאת לבקר את אחותו קלאודיה יחד עם בנם מרצ'לו. הוא יוצא לטפל במטע הענבים, ופלביה משחקת בסביבות הוילה. באמצע הקציר, הוא רואה לפתע אדם זר לבוש שחורים שמדבר עם פלביה. בחששו לגרוע מכל, אציו ממהר חזרה ומתעמת עם האדם הזר, למרות שפלביה אומרת לו שלא הייתה בסכנה. אציו רואה שהזר מחזיק בתליון עם סמל המתנקשים. הזר מתברר כאישה צעירה, שמציגה את עצמה כשאו יון, מתנקשת סינית, אשר מבקשת מאציו להציל את בני עמה ואת מסדר המתנקשים. אציו מסרב, ומציין שזמנו במסדר המתנקשים הסתיים. הוא מבקש ממנה לעזוב, למרות תחינותיה. אולם, סופיה מאפשרת לה להישאר למשך הלילה, בראותה שהיא עברה דרך ארוכה. בזמן שהם מתכוננים לשינה, אציו חושב על הזמן שנותר לו לחיות בזמן שהוא צופה בסופיה עם הילדים.
ביום למחרת, אציו מסייר בוילה ומחפש אחר שאו יון. הוא תופס אותה בחדר העבודה שלו, כשהיא קוראת מתוך זכרונות חייו. הוא זועם על כך ואומר לה לעזוב, ושהיא בזבזה את זמנה בחיפוש אחריו. שאו יון מדקלמת את דבריו מתוך היומן, ומבקשת ממנו מה יידרש כדי לשקם את המסדר שלה (באותה עת, היה זה עשור של מחלוקות פוליטיות בזמן שושלת מינג, ר' ג'יאג'ינג, קיסר סין#ריכוז כוח). אציו הסביר לה מדוע הוא מנוע מלעזור לה, בציינו שהדבר יסכן את משפחתו. זמן מה לאחר מכן, הוא לוקח אותה לפירנצה לעזור עם הקציר. בזמן שאציו מטפל בעסקיו, שאו יון נשארת לשמור ולהשגיח על המקום. בהמשך, אציו לוקח אותה לפאלאצו וקיו, שבה אביו ואחיו הוצאו להורג בכיכר העיר, מה שאילץ אותו להפוך למתנקש. הוא מרצה לה על שיטת העבודה של המתנקשים ועד כמה חיים שכאלה יכולים להוביל רק לסבל. כשהם עומדים לעזוב, הם מותקפים בידי איש זר, ונראה שהוא ממוצא אסייתי כמו שאו יון. אחרי שהיא הורגת אותו, שאו יון חושפת בדרכם חזרה לוילה את עברה: שהיה זה רעיונו של המנטור שלה להיפגש עמו, אך הוא נהרג בידי אותם אנשים בוונציה, ממשרתיו של ג'יאג'ינג, קיסר סין. עוד היא חושפת בפניו שהייתה בעברה פילגש, ושהאדון הקודם שלה הציל אותה מהשפעתו של הקיסר, אשר ביקש לכלוא אותה בגלל פעולותיה נגד שלטונו. עם חזרתם לוילה, אציו מורה לסופיה לקחת את הילדים ולעזוב לביתו של ניקולו מקיאוולי, מתוך ידיעה שאחרים יגיע בעקבותיה של שאו יון. הוא ושאו יון נשארים מאחור ומתכוננים למתקפה. הוא מלמד את שאו יון את המפתח לשחרור בני עמה מאחיזתו של הקיסר, ומספר לה כיצד שיקם את מסדר המתנקשים ברומא ובקונסטנטינופול. הוא ייעץ לשאו יון לנוח בעוד הוא נשאר בסלון ועמד על המשמר.
מאוחר יותר באותו לילה, חיילי משמר הקיסר הגיעו לוילה והתקיפו אותם. בזמן ששאו יון נלחמה בכמה מהם בקומה העליונה, אציו נלחם בהם בקומת הקרקע, והביס שלושה מהם. בראותו שאחד מהם מתכוון לירות בשאו יון, אציו ממהר להגיע לקומה העליונה ולהצילה מטווח האש. בסופו של דבר, השניים נמלטים מהחלון, ובשטח הפתוח נלחמו יחד בבריון האחרון שנותר והביסו אותו לאחר קרב קשה. למרות ששני המתנקשים הצליחו להרוג את כולם, המאבק התיש את אציו הזקן. בבוקר למחרת, אציו נפרד משאו יון לשלום, והיא מודה לו על עזרתו. הוא מוסר לה תיבה קטנה (פיסת עדן נוספת שידועה בתור "תיבת הקדומים") ואומר לה שהיא תהיה שימושית ביום מן הימים, אך רק במידה והיא "תאבד את דרכה". הוא שולח אותה לדרכה בדיוק כאשר שני שומרים ממשלתיים מגיעים לוילה.
זמן מה לאחר מכן, אציו מסכים לנסוע לפירנצה יחד עם סופיה ופלביה, למרות שהוא סובל מבעיות בלב. בזמן שהוא נח על ספסל בעוד סופיה קונה מצרכים, איש צעיר הנושא צלקת על פניו מתקרב אל אציו ומתחיל לגעור בנשות פירנצה. הוא מזכיר לאציו את עצמו כשהיה צעיר. אחרי שהצעיר אומר לאציו לקחת מנוחה קלה, הוא עוזב ואציו חוטף התקף לב קטלני ומת מול עיני משפחתו. הסרט מסתיים כאשר נקרא המכתב האחרון של אציו לסופיה, שאומר לה שמכל הדברים שגרמו לו לדבוק בחיים, האהבה שלו לעולם ולאנשים שמסביבו הייתה החזקה מהכל.
כשהייתי אדם צעיר, הייתה לי חירות, אך לא ראיתי אותה. היה לי זמן, אך לא ידעתי זאת. והייתה לי אהבה, אך לא הרגשתי אותה. עשורים רבים חלפו לפני שהבנתי את משמעות כל השלושה. וכעת, בערוב ימיי, הבנה זו עברה והפכה לתחושה של סיפוק.

אהבה, חירות וזמן. בעבר היו כה נגישים, הם הדלק שגורם לי לנוע קדימה. והאהבה, במיוחד, יקירתי. עבורך, עבור הילדים שלנו, אחינו ואחיותינו. ועבור העולם הרחב והנפלא שהעניק לנו חיים, ונותן לנו להמשיך ולנחש. בחיבה אינסופית, סופיה שלי.

שלך לתמיד,
אציו אודיטורה.
המקור באנגלית
When I was a young man, I had liberty, but I did not see it. I had time, but I did not know it. And I had love, but I did not feel it. Many decades would pass before I understood the meaning of all three. And now, the twilight of my life, this understanding has passed into contentment.
Love, liberty, and time: once so disposable, are the fuels that drive me forward. And love, most especially, mio caro. For you, our children, our brothers and sisters. And for the vast and wonderful world that gave us life, and keeps us guessing. Endless affection, mia Sofia.
Forever yours,
Ezio Auditore