stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכניות וסדרות מקור ששודרו בערוץ 2
תוכניות אירוח

| שנה/שנים | תוכנית | תיאור | זכיינית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991–2000, 2013–2014 | בשידור חי עם דן שילון, המעגל עם דן שילון | תוכנית אירוח בהנחיית דן שילון | הערוץ הניסיוני, רשת |
| 1993–1998, 2002–2003 | לילה גוב | תוכנית אירוח לילית בהנחיית גידי גוב | טלעד |
| 1993 | כל שני וחמישי | תוכנית אירוח בהנחיית רפי רשף | טלעד |
| 1996–2005 | קפה טלעד | תוכנית בוקר בהנחיית ירדנה ארזי ודב גיל-הר | טלעד |
| 1996–2017 | רשת על הבוקר העולם הבוקר | תוכנית בוקר בהנחיית אברי גלעד והילה קורח | רשת |
| 1996–2017 | הבוקר יום חדש הבוקר של קשת | תוכנית בוקר בהנחיית יואב לימור וגלית גוטמן | קשת |
| 1996–2001 | רפי רשף | תוכנית אירוח בהנחיית רפי רשף | קשת |
| 1996–2005 | פגישה לילית | תוכנית תחקירים ואירוח בהנחיית קובי מידן | טלעד |
| 1998–2003 | שישי וחצי שלישי וחצי נוצץ בראשית | תוכניות אירוח בהנחיית עינת ארליך ומיכל ינאי | טלעד |
| 2000–2007 | יאיר לפיד | תוכנית אירוח בהנחיית יאיר לפיד | רשת |
| 2013 | שניים על שתיים | תוכנית מיוחדת המציינת 20 שנה לערוץ 2 המסחרי, בה נדב בורנשטיין מארח אישים טלוויזיוניים שונים שעיצבו את הערוץ, ביניהם איל קיציס, דן שילון ויגאל שילון, צביקה הדר ועוד. |  |
שעשועונים

| שנה/שנים | תוכנית | תיאור | זכיינית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994–2000 | גלגל המזל | שעשועון בהנחיית ארז טל וגיל ססובר | קשת |
| 1994–1996 | לינגו | שעשועון בהנחיית גיל אלון ואסף אשתר | טלעד |
| 1994–1996 | עשינו עסק | שעשועון בהנחיית אברי גלעד וצביקה הדר | רשת |
| 1995 | פחות או יותר | שעשועון בהנחיית אקי אבני | טלעד |
| 1999–2006 | מי רוצה להיות מיליונר? | שעשועון טריוויה בהנחיית יורם ארבל המבוסס על הפורמט העולמי | רשת |
| 2000–2007 | הכספת | שעשועון טריוויה בהנחיית ארז טל ובהמשך גבי גזית | קשת |
| 2002–2006 | לא נפסיק לשיר | שעשועון מוזיקלי בהנחיית צביקה הדר וגלית גיאת | קשת |
| 2007–2012 | 1 נגד 100 | שעשועון טריוויה בהנחיית אברי גלעד | רשת |
| 2010–2011 | אל תפיל את המיליון | שעשועון טריוויה בהנחיית ארז טל | קשת |
| 2012 | משאבת הכסף | שעשועון טריוויה בהנחיית ליאור סושרד | רשת |
| 2013–2014 | כלוב הזהב | שעשועון טריוויה בהנחיית אבי קושניר | רשת |
| 2015 | שוברי קופות | שעשועון אסוציאציות בהנחיית אברי גלעד | רשת |
| 2015 | מי למעלה? | שעשועון ידוענים בהנחיית ארז טל וישראל קטורזה | קשת |
תוכניות ילדים

| שנה/שנים | תוכנית | זכיינית |
| --- | --- | --- |
| 1991–1993 | יום יומן | הערוץ הניסיוני |
| 1993–1995 | בוקר של כיף | קשת |
| 1993–1996 | עניין של זמן | הטלוויזיה החינוכית |
| 1993–1998 | חלום עליכם | רשת |
| 1993–1994 | מוסיכף | רשת |
| 1997–2000 | החברים של ברני | טלעד |
| 1993–2002 | זמן דיסני | טלעד |
| 1994–1995 | יוסף המספר | טלעד |
| 1995–1997 | הקרנבל של מיכל | טלעד |
| 1996–1997 | טושטוש | רשת |
| 1997 | כוכב השבת | רשת |
| 1997–2002 | שוקו טלעד | טלעד |
| 1998–1999 | סטגדם | קשת |
| 1998–1999 | הסודות של כנרת | קשת |
| 1998–2001, 2008–2009 | משפחה וחצי, עוד משפחה וחצי | הטלוויזיה החינוכית |
| 1998–2002 | בראבו | טלעד |
| 2000 | סיפורי גן חיות | טלעד |
| 2000–2001 | טוויפסי ברשת | רשת |
| 2001 | סופי טופי | רשת |
| 2006 | הפיג'מות עונה 4 | קשת |
| 2007–2009 | ג'וניור ברשת | רשת |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  עם סיום שידורי ערוץ 2 התוכנית עברה לערוץ קשת 12
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  עם סיום שידורי ערוץ 2 התוכנית עברה לערוץ רשת 13
1 2 3 4  עם סיום שידורי ערוץ 2 התוכנית עברה לערוצים קשת 12 ורשת 13
↑  שודרה במקור בערוץ הילדים
הטירה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרנץ קפקא
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן
 נושא:  בירוקרטיה, מנהלה, שאטו, ייסורים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1926
 מספר עמודים:  367
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך:  1967
 תרגום:  שמעון זנדבנק
 
הטירה (בגרמנית: Das Schloß) הוא רומן בלתי גמור מאת פרנץ קפקא, אשר התחיל בכתיבתו בשנת 1922 וראה אור בשנת 1926, שנתיים לאחר מותו.
הספר מתאר את חוסר האונים של גיבור בשם ק., מודד קרקעות, אשר זומן לכפר על ידי השלטון המקומי היושב בטירה. ק' מנסה להבין את מעמדו בכפר ואת מהות עבודתו. במהלך העלילה הוא פוגש דמויות רבות, אשר אף לא אחת מהן מבינה את ק', והוא מצדו לא מבין אותן ואת תפקידן. ק. חווה את תלאות הבירוקרטיה, ובעודו מנסה להבהיר את מעמדו בכפר אליו זומן על ידי הרשויות הבלתי נגישות, הוא עובר חוויות אשר מביאות אותו לשפל המדרגה.
ספר קודר, ולעיתים סוריאליסטי, הנתפס כיצירה שמדגישה את הניכור של העולם המודרני, את האטימות של שלטון ביורוקרטי ואת התסכול אל מול רשויות השלטון. הרומן משקף את הקיום המבולבל של האדם בחברה המודרנית.
עלילה

כשהגיע ק. הייתה שעת ערב מאוחרת. שלג עמוק כיסה את פני הכפר. הר הטירה לא נראה כלל לעין, ערפל וחשיכה סבוהו, אף הבהוב רפה של אור לא רימז על מקום הטירה הגדולה. שעה ארוכה עמד ק. על גשר העץ המוליך מדרך המלך אל הכפר, והיה נועץ עיניו בריקנות המדומה למעלה. אחר כך הלך לתור לו מקום לינה.
כך מתחיל קפקא את ספרו, ומשדר מיד את התחושות שמלוות את הקורא לאורך כל העלילה. לילה אפל, שלג עמוק שמכסה על פני הכל, חוסר שקיפות, ריקנות מדומה וחיפוש מתמיד אחר ההתמצאות במרחב הכללי.
ק. הגיע לכפר שנשלט על ידי בירוקרטיה מסתורית הממוקמת אי שם בטירה שעל הגבעה. כאשר הוא מחפש מחסה בפונדק הכפר הוא מציג את עצמו כמודד קרקעות שהוזמן על ידי השלטונות. אנשי הכפר מודיעים לו שאיש הקשר הרשמי שלו הוא אדם בשם קלאם, אשר מודיע לו שידווח על בואו לראש העיר. ראש העיר מצדו מודיע לק. שההזמנה לבואו יצאה אליו בעקבות טעות ביורוקרטית, ומציע לו משרה חלופית של עוזר למורה בבית הספר. ק. מנסה ליצור קשר עם קלאם, אך מסתבר שבניסיונותיו אלו הוא עובר על איסורים שלא מתקבלים בברכה על ידי תושבי הכפר.
הטירה ועובדיה נתפסים במעמד גבוה מאוד בעיני הכפריים, על אף שאין הם ממש מתמצאים במהות תפקידיהם. פעולות השלטון אינן מוסברות מעולם, והתושבים נותנים להן פירושים משלהם במונולוגים ארוכים ומפותלים הסותרים זה את זה.
הטירה נחשבת כמבצרה העליון של הבירוקרטיה המכילה עבודה של ניירת חסרת פגם, כאשר מלכתחילה הובילה טעות בניירת לזימונו המוטעה של ק. אל הכפר. ק. גם עד לכך שפקיד משמיד מסמך שמיועד לנמען שאין הוא מזהה אותו.
תושבי הטירה נתפסים בעיני כל כאנשים מבוגרים העוסקים בעבודות בעלות פונקציות פקידותיות. מלבד שתי חריגות, אין הם מזדהים או מוכרים. יש להם אמנם מזכירה או שתיים שבאות אל הכפר, אך אין הן יוצרות אינטראקציה עם אנשי הכפר, אלא בהקשר של מה שנתפס כשירותי זנות.
שמות סמליים

לצורך הבנת היצירה, טוען גרשון שקד, יש להבין את הסמליות שמוענקת לשמות מובילים בה. שם הספר, שתורגם לעברית "הטירה" אינו מוסר את דו-המשמעות במקור - Das Schloß, שהוא גם טירה וגם מנעול. דהיינו, זהו גם מקום מגורים של מעמד עילי, וגם מקום שנעול בפני מי שחפץ לבוא או להתקרב אליו.
שם הגיבור ק. זהה גם לשם הגיבור של "המשפט" של קפקא, והוא מבטא את קיצור שמו, מה שמעניק למסופר נופך אוטוביוגרפי; "הדמות הראשית ק. קרובה למחבר, והיא החצנה של האגו האינטימי שלו, המטביע עליה את חותם שמו — ק' (k); אבל היא גם מסומנת כאות בלבד, כאילו אינה דמות אנושית כלל אלא פיגורה במחזה מוסר של ימי הביניים כ"כל אדם".
גם שם ה"יריב" של ק., קלאם, מתחיל באות ק'. המילה Klamm בגרמנית פירושה: צר, לח וקפוא מקור, ובהשאלה גיא מסולע וצר. האות התחילית המשותפת לשניהם מרמזת על כך שאין הוא רק יריבו העיקרי, של הגיבור, איש בעל דמות מחניקה וקרה הדומה לתהום חלקה, אלא שבעת ובעונה אחת, ק. גם נצמד אליה בחרדה, משום שאיננו מודע למגבלותיו שלו.
על הספר

השאלה המחלחלת בכלל יצירותיו של קפקא, ובייחוד ב"הטירה" וב"המשפט" היא: מי הוא השופט? מאין קיבל את סמכותו, והאם ניתן בכלל להתמודד עם פסיקותיו.
הרקע שנותן קפקא לעלילה הוא אווירה קודרת וחורפית בכפר קטן בעל מחנק פרובינציאלי, שבו כל התושבים יודעים הכל על כולם ומעורבים בכל דבר. החברה והשלטון המסתורי חודרים לרשות היחיד של הפרט ולופתים אותו. התחושה ששלטת בספר, של שאלות הנותרות ללא תשובה, תואמת, לדעת שקד, את המהות הקיומית והחברתית האופיינית לחברה הביורוקרטית. כל הסמכויות הן תמיד בידיו של הבירוקרט, והוא זה שאמור לספק את התשובות, אך בחברה כזו הלקוח איננו צודק והריבון הוא נותן השירות. כל התפתחות בעלילה, בעצם, מובילה לאכזבה, וכתוצאה מכך, עובר ק. התעללויות ונותר אך ורק עם תחושות של השפלה ותסכולים. ק. הוא בעצם סוג של איוב המודרני, שנוחתות עליו מכות קשות בזו אחר זו, אך אין הוא מודע דיו כדי לזעוק את שאלת ה"צדיק ורע לו, רשע וטוב לו".
לדעת אודי מנדלסון מסכם הפתיח של הרומן את הרעיון העיקרי של הספר כולו; ק. עומד במפתנו של המרחב, שהעלילה מתרחשת בו, נועץ מבטו בריקנות המדומה שלמעלה. הוא מחפש את הטירה המסתורית והנעלמת כאיזו ישות פיזית שמסתתרת בערפל. ק. בעצם מחפש את זהותו האישית במרחב, וחיפוש אובססיבי זה יופיע בכל הספר; בניסיונותיו חסרי התוחלת להשיג את אישורה של הטירה לזהותו ולתפקיד שהוטל עליו למלא בכפר.
גיטה אבינור רואה קשר ברור בין הביוגרפיה של קפקא ובין כתביו. הוא הרגיש רוב חייו תחושה של ניכור ותלישות; בן לאב סמכותי ועריץ, יהודי בחברה צ'כית שכתב בגרמנית, פקיד במשך שנים שעבד בחברת ביטוח גדולה. תחושה זו עוברת כחוט השני ב"הטירה". קפקא לא סיים את כתיבת הספר, אך הוא סיפר למכס ברוד, ידידו הטוב, שבסופו של דבר תשלח הטירה אישור מוגבל לשהותו של מודד הקרקעות בכפר, אבל יהיה זה רק לאחר שק. כבר נפטר מאפיסת כוחות.
פליקס וולטש נועץ את מקור הסמכות הבלתי-מעורערת של אותו כוח כל יכול עריץ ומתנשא באביו של קפקא, ובמאבק התמידי שבינו ובין בנו.
במקרהו של קפקא ניתנה לנו [...] תמונה ברורה וגם לא מסולפת של האב הזה ויחסו לבנו. לפי התיאור הזה היה האב, עם כל החיות שבו ושקידתו ודאגתו לשלומה החומרי של משפחתו, אדם אנוכי שנהג עריצות בסובבים אותו, שהיה מוצא פורקן לעצמו בפרץ של גידופים, שריחם על עצמו תמיד, נהג בעובדיו שלא כשורה, לא נתן את דעתו על תכונותיהם המיוחדות של ילדיו, ובכלל לא הייתה לו זיקה של ממש אליהם. את פרנץ בנו הרך והעדין, הביישן וטהור המידות, השפיל השפלה יתרה. אף על פי כן לא כפר קפקא מעולם בסמכותו של אביו; עד שנתו האחרונה לא יכול להשתחרר מהשפעתו; בעיניו היה האב — פשוט מעצם היותו מולידו — כוח גבוה יותר. ואף על פי שראה את מגרעותיו בעיניים פקוחות, היה האב בעיניו בחינת גורל שאין מנוס ממנו. אין תמה אפוא שמתוך ההשלך של דמות גורלית זו שבחייו למישור הטרנסצנדנציה, נתקבל תיאור זה של הרשויות העל–אנושיות, שליקוייהן גדולים לא פחות מכוחן, ואין כנגדן ניצחון ואין מהן מנוס.
חיזוק להצמדות המבקרים לביוגרפיה של קפקא ניתן להתקבל מהעובדה ש"הטירה" נכתבה מלכתחילה כרומן בגוף ראשון יחיד, אך בהמשך, שינה קפקא את לשון הגיבור לגוף שלישי, כדי להרחיק את עדותו.
פרסום הספר ותרגומו לעברית

מקס ברוד ופרנץ קפקא היו ידידים קרובים במשך 22 שנים, עד מותו של קפקא בשנת 1924. קפקא, שהיה חולה שחפת וצפה את מותו, לא הותיר צוואה, אולם במגירת שולחן הכתיבה שלו מצא ברוד שני פתקים בכתב ידו של קפקא, שנכתבו בתקופות שונות. בפתקים הורה קפקא לברוד לאסוף את כתביו ולשרפם. ברוד, שהתמנה למנהל עיזבונו של קפקא, היה מודע לגדולתו הספרותית, ולכן נטל לעצמו את החירות והוציא לאור את כתבי קפקא לאחר מותו. הוא נימק את החלטתו בכך שכבר בעת שהביע קפקא בפניו בעל-פה את משאלתו האמורה הודיע לו ברוד כי אין בכוונתו לקיימה, וכן העובדה שקפקא עצמו פרסם מספר יצירות לאחר אותה הוראה שנתן בעל-פה לברוד, ומכך הסיק ברוד שקפקא לא התכוון כי יצירותיו יושמדו. בין היצירות היו שלושת הרומנים הגדולים "המשפט", "הטירה" ו"הנעדר" שזכו לתהילת עולם.
"הטירה", בעריכתו של ברוד, יצא לאור בשנת 1926, כשנתיים לאחר פטירתו של קפקא. בשנת 1967 יצא לאור בהוצאת שוקן תרגומו לעברית של הרומן, מאת שמעון זנדבנק. בשנת 1982 פרסם מלקולם פייזלי (אנ') גרסה ערוכה מחדש של הרומן בתוספת ביאורים. בשנת 2020 יצא לאור, בהוצאת אחוזת בית תרגום לעברית של גרסתו של פייזלי לרומן. עיקר התרגום נעשה בידי נילי מירסקי, ועקב פטירתה קודם שסיימה את התרגום תורגמו שני הפרקים האחרונים בידי רן הכהן.
עיבודים לקולנוע ולתיאטרון

הרומן הטירה עובד פעמים אחדות לקולנוע, ובהן:
בשנת 1968 הופק הסרט הגרמני "הטירה" (Das Schloß) בבימויו של רודולף נולטה (אנ'). השחקן מקסימיליאן של גילם את ק.
בשנת 1994 הופק הסרט הרוסי "הטירה" (Замок) בבימויו של אלכסיי בלבנוב (אנ'). השחקן ניקולאי סטוצקי (רו') גילם את ק.
בשנת 1997 הופק סרט הטלוויזיה האוסטרי "הטירה" (Das Schloß) בבימויו של מיכאל הנקה. השחקן אולריך מיהה גילם את ק.
מקס ברוד כתב מחזה על פי "הטירה". המחזה, בתרגומו של א. ד. שפיר, הוצג בשנת 1955 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של לאופולד לינדטברג. בשנת 1976 הוצג המחזה, בתרגומו של אברהם הוס, בתיאטרון "הבימה" בבימויו של יוסי יזרעאלי, ואת ק. גילם אלכס פלג.
בשנת 1957 עלה המחזה בצרפתית בפריז, בבימויו של ז'אן-לואי בארו שאף גילם את ק.
לקריאה נוספת

הלל ברזל, בין עגנון לקפקא; ה"אדונית והרוכל" בהקבלה ל"הטירה", כרמלית, י"א - י"ב (תשכ"ו), עמ' 173–183
עינב קטן, הטירה לקפקא: אלגוריה דיאלקטית על המודרנה: על פרשנות הטקסט הקפקאי, עבודת גמר באוניברסיטת תל אביב, 2006
נעמי הברון,"קריאה זן-בודהיסטית ב'הטירה' של קפקא", בתוך: קפקא, פרספקטיבות חדשות, עיוני מחקר, 2013, עמ' 160–174
שרגא אבנרי, "הטירה של פרנץ קפקא; כמה פנים", כרמלית י"ז-י"ח (תשל"ג - תשל"ד), עמ' 138–150
יוסף מילמן, "נקודות התצפית ומעמדו של הקורא - ב"הטירה" ו"מושבת עונשין" לקפקא", עלי שיח 6 (תשל"ט), עמ' 122–131
הערות שוליים

1 2  אודי מנדלסון, "לא, כי ברחוב נלין' המשמעויות האתיות של קיום ה'סף' במרחב הציבורי", בתוך: טרמינל, כתב עת לאמנות המאה ה-21 (24), 2005, עמ' 14
1 2 3  גרשון שקד, "נכרי וזר, פלוני שאין חפץ בו", בתוך: זהות: ספרויות יהודיות בלשונות לעז, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2006, עמ' 161–185
↑  פרנץ קפקא, מכתב אל אבא - מכתבים אל מילנה, (תרגמה עדנה קורנפלד), שוקן, תשל"ה
↑  גיטה אבינור, "הטירה, הכפר ומודד הקרקעות", בספרה הפורטת על הפסנתר הכחול, מפעל סופרי חיפה, 1974, עמ' 68–76
↑  ברוך פליקס וולטש, פרנץ קפקא: דתיות והומור בחייו וביצירתו, מוסד ביאליק, 2013, עמ' 80-68
↑   שלומציון קינן, התרגום החדש של "הטירה" הוא מלאכת מחשבת ומתנה נפלאה לקוראים, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2020
↑  ר. עזריה, לרגלי הטירה הקפקאית המושלגת, מעריב, 31 בדצמבר 1969
↑  "הטירה" לפ. קפקא בתיאטרון הקאמרי, חרות, 7 ביולי 1955
↑  שרגא הר-גיל, ברוד וטירתו, מעריב, 28 בדצמבר 1975
שרגא הר-גיל, אלכס פלג, מעריב, 7 בינואר 1976
↑  "הטירה" של קפקה בבמויו של בארו, הַבֹּקֶר, 31 בינואר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522291205171  BnF: cb11953742g (data)  GND: 4099251-2  NKC: aun2006373026  VIAF: 179716704   WorldCat (עם VIAF): 179716704
בית הכנסת הגדול בביאליסטוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  ביאליסטוק
 מדינה:  פולין
 זרם:  יהודי-אורתודוקסי
 נוסח תפילה:  אשכנז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1913
 תאריך פתיחה רשמי:  28 בספטמבר 1913
 תאריך פירוק:  27 ביוני 1941
 אדריכל:  שלמה יעקב רבינוביץ'
 
 קואורדינטות:  53°7'50"N, 23°9'26"E
 he
 
בית הכנסת הגדול ברחוב סוראסקה (Suraska) בביאליסטוק, פולין, היווה את מרכז החיים הקהילתיים של יהודי ביאליסטוק, נחרב בידי הנאצים ביום שישי האדום, ב' בתמוז ה'תש"א, 27 ביוני 1941.
היסטוריה

בית הכנסת המכונה "די נייע שטאט-שוהל" (בית הכנסת העירוני החדש), עמד בליבו של הרובע היהודי העתיק של ביאליסטוק (Shulhof). נבנה בין השנים ה'תרס"ט-ה'תרע"ג, 1913-1909, והחליף את בית הכנסת הישן שנבנה בשנת ה'תקל"ב, 1772. חנוכת הבניין התקיימה ביום כ"ו באלול תרע"ג, 28 בספטמבר 1913.
בית הכנסת היה למקום הייצוגי של יהודי העיר שהתפללו בו בימי שבת ובחגים. התקיימו בו גם התכנסויות בחגים לאומיים בנוכחות מנהל המחוז, ראש העיר ופקידי ממשל פולנים. במעמדים אלה היה הרב הראשי, הרב ד"ר גדליהו רוזנמן, נושא את נאומיו הדתיים ולעיתים הפוליטיים המרשימים בשפת המקום. בתום האירועים הושר המנון פולין והתקוה.
חורבן

עם כיבוש ביאליסטוק ב-27 ביוני 1941, היום שכונה לימים יום שישי האדום, רצחו גרמנים מגדוד המשטרה 309, כמה מאות יהודים בפאתי העיר. נוסף עליהם עצרו עוד כ-800 יהודים אשר נכלאו בבית הכנסת הגדול והעלו אותו באש על יושביו. כך תיאר את האירוע עד הראיה ד"ר שמעון דתנר:
הטבח החל בשעה שמונה בבוקר. הגרמנים מחולקים בקבוצות קטנות, מזוינים באקדחים אוטומטיים ורמוני-יד החלו במצוד על היהודים בסמטאות הצרות והעקלקלות סביב בית הכנסת הגדול. ברחובות התרחשו מראות מהגיהנום של דנטה [...] מכל עבר הובילו קבוצות אומללים בכיוון בית-הכנסת הגדול, אשר בער באש גדולה ומתוכו בקעו זעקות שבר נוראות. הגרמנים הכריחו את קורבנותיהם לדחוף אחד את השני לתוך בית-הכנסת הבוער, במתנגדים ירו ואת גוויותיהם זרקו פנימה. כעבור זמן קצר בער כל האזור. החיילים זרקו רימוני יד לתוך בתי העץ, שהתלקחו בקלות [...] עד מאוחר לאחר הצהרים סחבו יהודים אל בית-הכנסת הבוער, ירו ברחובות ובבתים. קולות הנפץ של הרימונים התערבבו בקול יריות האקדחים, יללתם של הגרמנים השיכורים וזעקות השבר של הקורבנות הנרצחים.
אדריכלות

על התכנון והבניה של המבנה המיוחד ניצח האדריכל שלמה יעקב רבינוביץ' (Szlojme Rabinowicz), אביו של הצייר בן-ציון רבינוביץ'. בראש המבנה ניצבה כיפה גדולה בגובה של כעשרה מטרים, ובנוסף הועמדו שתי כיפות דקורטיביות סימטריות קטנות יותר על גבי האולמות הצדדיים שלו. בבית הכנסת נעשה שימוש בתערובת של סגנונות אדריכליים, בעיקר נאו-גותי וביזנטי, האופיינית לבתי כנסת רבים שנבנו בתחילת המאה ה-20. כיפת המבנה הפגינה השפעה ביזנטית-מוסלמית, בניסיון לצמצם את המראה הנאו-גותי שהפך למזוהה עם אדריכלות כנסייתית.
הנצחה

ב־16 באוגוסט 1958, במלאת 15 שנים למרד גטו ביאליסטוק, נקבע לוח זיכרון במקום בו עמד בית־הכנסת הגדול, ברחוב סוראסקה 1, שקוע בפינה הדרומית בבנין החדש שנבנה על חורבותיו. על הלוח נכתב ביידיש ובפולנית:
"דעם ליכטיקן אנדענק / פון דריי טויזנט קדושים / פארברענטע אין דער / גרויסער שול דורך די / היטלעריסטישע מערדער / דעם 24 יוני 1941" (לזכרם הקדוש / של שלושת אלפים קדושים / שנשרפו / בבית הכנסת הגדול בידי / הרוצחים ההיטלריסטים / ב־24 ביוני 1941).
בחודש אוגוסט 1995 נחנכה אנדרטה סמוך למקום בו עמד בית הכנסת, האנדרטה כוללת שריד ממתכת מאחת מהכיפות שעיטרו את גג בית הכנסת, וכן מונומנט עשוי אבן מלבנית שחורה ועליו הכיתוב בפולנית, אנגלית ועברית: "בית קדשנו ותפארתנו היה לשרפת אש, 2000 יהודים נשרפו בו חיים על ידי הצוררים הנאצים 27.6.1941".
ראו גם

גטו ביאליסטוק
לקריאה נוספת

אברהם שמואל הרשברג, פנקס ביאליסטאק: גרונט מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון די יידן אין ביאליסטאק ביז נאך דער ערשטער וועלט מלחמה, כרך שני, ניו יורק תש"ט, עמ' 158–163, באתר אוצר החכמה
שרה בנדר, מול מוות אורב - יהודי ביאליסטוק במלחמת העולם השנייה, תל אביב 1997, עמ' 106–107
מלכודת מוות קדושה, באתר nrg
הערות שוליים

↑  דוד סאהן, ביאליסטאק, ניו-יורק 1951, עמ' 24
↑  א"ש הרשברג, פנקס ביאליסטאק, א, ניו-יורק 1949, עמ' 274
↑  הרשברג, שם, ב, עמ' 162-161
↑  גטו ביאליסטוק, באתר יד ושם
↑  המאבק וההשמדה בגטו ביאליסטוק, אתר ארגון יוצאי ביאליסטוק
↑  The Great Synagogue in Bialystok - the Place of Faith, Memory and Hope, באתר Zchor
↑  The Bialystok Great Synagogue
↑  פולניה בלי יהודים באתר פרויקט בן יהודה
↑  https://meyda.education.gov.il/files/noar/bialistok2.pdf
חזית בית הכנסת, 1920 בערך
האנדרטה להנצחת בית הכנסת הגדול, ביאליסטוק, פולין, 1995
מסגד החאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  קאסימוב 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1768
 תאריך פתיחה רשמי:  1768 
 
 קואורדינטות:  54°56′00″N 41°23′49″E﻿ / ﻿54.93333333°N 41.39694444°E﻿ / 54.93333333; 41.39694444
 he
 
מסגד החאן (רוסית: Ханская мечеть) בקאסימוב הוא המסגד העתיק ביותר במחוז ריאזאן, מרכז רוסיה. הוא מתוארך לחאנות של קאסים מהמאה ה-15 וה-16. לדברי קדיר עלי, מסגד הלבנים נבנה על ידי שחאגלי בשלב כלשהו באמצע המאה ה-16. אחרים מאמינים כי המסגד היה קיים עוד בימי שלטונו של חאן קאסים. המבנה המקורי נהרס לבקשתו של פיוטר הגדול בשנת 1702, אך מינרט האבן הרחב שלו שרד.
המסגד הקיים הוקם בסמוך למינרט הישן בשנת 1768. לאצילי הטטארים המקומיים נוספה קומה שנייה בשנת 1835. קצת יותר קרוב לנהר אוקה נמצאת נקודת ציון מקומית נוספת, המאוזוליאום של שחאלי מאמצע המאה ה-16. מסגד החאן שימש כמוזיאון ציבורי מאז שנות השלושים.
העיצוב המינימליסטי של המינרט, עם קירותיו הלא מעוטרים, מזכיר את זה של מינרט גואנטה המפורסם של מסגד הואיינג בגואנגג'ואו, בדרום סין.
הערות שוליים

↑  http://idmedina.ru/medina/?1664
↑  http://archeologia.narod.ru/kasim.htm
המרכז האסלאמי של וינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד
 מיקום:  וינה
 מדינה:  אוסטריה 
 זרם:  אסלאם
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1977–1979 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  20 בנובמבר 1979 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 מידות
 גובה:  32 מטר
 שטח:  8,300 מטר רבוע
 
 קואורדינטות:  48°14′42″N 16°23′51″E﻿ / ﻿48.245°N 16.3975°E﻿ / 48.245; 16.3975
 www.izwien.at
  (למפת וינה מוגדלת) המרכז האסלאמי של וינה(למפת וינה רגילה) המרכז האסלאמי של וינה
 
המרכז האסלאמי של וינה הוא המסגד הגדול ביותר באוסטריה. הוא ממוקם ברובע ה-21 של וינה, פלורידסדורף.
היסטוריה

בשנת 1969 רכשה הקהילה המוסלמית בווינה שטח של 8300 מטרים רבועים במרכז העיר כדי לבנות מסגד. בשל קשיים כלכליים היה צורך לדחות את תחילת הבנייה מספר פעמים. בשנת 1975 הבטיח מלך ערב הסעודית פייסל בן עבד אל-עזיז אל-סעוד לממן את בניית המסגד בעצמו.
לאחר שריכרד לוגנר נבחר להיות הקבלן שיבנה את המסגד, החלו עבודות הבנייה ב-1 ביולי 1977. ב-20 בנובמבר 1979 נחנך המרכז האסלאמי של וינה על ידי רודולף קירכשלגר, נשיא אוסטריה. התקשורת המקומית סיקרה את אירוע חנוכת המסגד.
מסגד

למסגד מינרט אחד שגובהו 32 מטר, וכיפה שגובהה 16 מטר וקוטרה 20 מטר.
הערות שוליים

↑  "Islamic Center - Mosque". נבדק ב-2012-07-05.
↑  "Die Moschee". אורכב מ-המקור ב-5 באוגוסט 2012. נבדק ב-5 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 133461068   WorldCat (עם VIAF): 133461068
בחיי בן אשר

ערך זה עוסק ברב הידוע בשם רבנו בחיי, מחבר "כד הקמח" ופירוש רבנו בחיי על התורה. אם התכוונתם לרב אחר המוכר בשם זה, מחבר ספר "תורת חובות הלבבות", ראו .
.
| --- | --- |
 לידה:  1255 ה'ט"ו כתר אראגון סרגוסה, כתר אראגון 
 פטירה:  1340 (בגיל 85 בערך) בסביבות ה'ק' 
 מקום קבורה:  הגליל העליון 
 מדינה:  כתר אראגון כתר אראגון
 תקופת הפעילות:  ?–1340 
 השתייכות:  רבני ספרד, ראשונים
 תחומי עיסוק:  מקרא, קבלה, מוסר.
 רבותיו:  רשב"א.
 חיבוריו:  "מדרש רבנו בחיי על התורה", "כד הקמח", "שלחן של ארבע", "פירוש על מסכת אבות"
 
רבנו בחיי בן אשר אבן חלואה (ה'ט"ו, 1255 - בסביבות ה'ק', 1340), היה פרשן מקרא מחוג מקובלי גירונה. נמנה עם משפחת הרבנים חלואה וחי בסרגוסה שבספרד.
ביוגרפיה

לדעת הרב ראובן מרגליות, שמו הוא יהודה וכונה בחיי, אך היו שחלקו עליו.
רבנו בחיי למד את תורת הנגלה מהרשב"א, אך למרות שהרשב"א בעצמו היה מקובל גדול, את דברי הקבלה אותם מביא רבנו בחיי בספריו הוא אינו מזכיר בשמו כלל, ולכן מוסכם על החוקרים כי רבנו בחיי לא למד קבלה מפיו. את דברי הקבלה אותם הביא רבנו בחיי בספרו המרכזי על התורה, הוא מציין שהם כרמזים על דברי הרמב"ן. אותו הוא מתאר כאיש אשר: "הורה לנו את הדרך אשר נעלה בה ובדרך אמת הנחנו", אף שלא למד ממנו באופן ישיר.
גם שמע מפי הרב דן בן יוסף אשכנזי.
רבנו בחיי התעסק בעיקר באיסוף כתבים ועריכתם מחדש. אי לכך מעטים המקומות בהם הוא מחדש דבר מעצמו, ולכן אין למצוא חידוש מהותי בקבלתו. אף על פי כן ניתן לראות את חותמו הברור בצורת הניסוח הבהירה בה השתמש כאשר ציטט כתבי מקובלים אחרים שהיו עד אז סתומים לרוב הציבור. צורת הניסוח שלו אופיינה בהוספת מילים מעטות, החלפת מונחים וסידור מחדש של מבני הפסקאות באופן המקל על הקורא. חותם אישי נוסף לרבנו בחיי הוא שימוש בראיות של מקובלים אחרים להוכחת טענותיו, אף אם היו מנוגדות לטענות אותן הראיות שימשו במקור. וכן מיתון הנטייה להתפלמס אשר הייתה נפוצה בתקופת הראשונים. צורת כתיבה זו הפכה את חיבורו נפוץ בציבור הרחב עוד בעת העתיקה. כמו כן בעל התוספות יו"ט ראה עניין בחיבורו ואף כתב פירוש על מדרשו לתורה.
נוסף על בהירות סגנונו רבינו בחיי נקט ליקוט סלקטיבי של מקורות. הוא השמיט מונחים מכתבי מקור אשר לא היו נראים לו כנחוצים או נכונים, וכן ריסן את הסימבוליקה המינית שכתבי הקבלה רווים בה, ואף השמיט אותה לגמרי בחלק מהמקומות. כתוצאה מכך ניתן היה לראות בחיבוריו נקיטת עמדה בסוגיות חלוקות בקבלה המוקדמת. ואכן גם מקובלים בעלי שם גילו עניין בכתביו. מקובלים אלו השתמשו בכתבי רבנו בחיי כראיות בתהליכי בירור סוגיות מהותיות באונטולוגיה הקבלית, כדוגמת מהות הספירות או מקור הרוע. את השימוש בראיות אלה ניתן לראות בין היתר בספר פרדס רימונים לרמ"ק, בספר עבודת הקודש לרבי מאיר ן' גבאי וכן בספר תורת העולה לרמ"א.
חשיבות נוספת שיש לכתבי רבינו בחיי היא שהם התפרסמו בסמוך לתקופת פרסום ספר הזוהר, כך שהם משמשים כציר לקביעת תקופת הפרסום. בנוסף לזאת ישנו פולמוס בין חוקרי הקבלה באיזו מידה רבנו בחיי היה חשוף אל הזוהר, ומה היה יחס ההשפעה בין שני הכתבים. בעקבות מקבילות רבות בין המדרש על התורה ובין הזוהר, ישנם המזהים את רבנו בחיי כאחד המועמדים האפשריים להכלל בחוג המחברים של ספר הזוהר. אחרים טוענים כי דווקא חשיפת רבנו בחיי לספר הזוהר גרם להופעת המקבילות הרבות ביניהם.
את 'אבי הקבלה' בעיניו, הוא מזכיר בפירושו על בראשית (לב, י) וכותב 'הרב אבי הקבלה רבי יצחק בן הרב ז"ל'; דמות שזוהתה עם ר' יצחק סגי נהור בנו של הראב"ד.