stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל סוויסה
ביוגרפיה

סוויסה הוא בנם של השחקן מאיר סוויסה ושל רותי ירקוני, בתה של הזמרת יפה ירקוני. לו 2 אחיות ואח, ישי סוויסה. הוריו התגרשו בילדותו, אימו עברה עמו ועם שני אחיו לארצות הברית למספר שנים, ולאחר מכן שבו לגור בתל אביב. בנערותו, סוויסה התמודד עם התקפי חרדה, ולכן קיבל פטור משירות צבאי.
בשנת 2014, בגיל 18, סוויסה החל את דרכו עם השיר "קרב מגע" - קליפ סאטירי שצילם עם חברים על טלפון נייד, והפך לויראלי.
בשנת 2016 התארח בקליפים הומוריסטיים בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10. בנוסף ב-2016, הוציא סוויסה את אלבומו הראשון "#סוויסהלנצח", בו אירח אמנים שונים כמו איתי לוקץ' ואורי שוחט. בשנת 2017 הוציא את שירו "ס.ע.ש.נ" (סוויסה, עדן "לאבה דום", שוחט, נורוז) בו אירח את האמנים לאבה דום, אורי שוחט ונורוז.
בשנת 2018 הוציא את המיקסטייפ השני שלו, "מלא בעצמי", בו אירח אמנים שונים כמו יאנג הפנר, טל טירנגל, ומיכאל מושונוב (חצי מהצמד כהן@מושון). ב-2019 הוציא את שירו "איגואנה", בו אירח את בוי אצ'י, חלק מהצמד "יאנג בויז". בנוסף ב-2019 הוציא יחד עם הראפר והמפיק מיכאל כהן (החצי השני מהצמד כהן@מושון) את המיני-אלבום, "גלישה בסתר".
בפברואר 2019 שיתף פעולה עם חברת מקדונלד'ס ישראל בקמפיין עם השיר "אח יקר צובר", ביחד עם הראפר אחשתיים. באפריל 2019 יצאה פרסומת ההמשך של הצמד בשם "שתי טיפות אירופה" וביוני 2019 פרסומת שלישית ששמה "דאבל-דאבל".
בדצמבר 2019 יצא האלבום "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" של טונה, בו התארח בשיר "קלאנג" לצידו של הראפר נורוז.
ב-8 במאי 2020 הוציא את המיני-אלבום "חבילה עוברת". האלבום כולל ארבע רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט, בוי אצ'י ויאנג הפנר ובו באלבום עדן דרסו ובוי אצ'י.
עוד באותה השנה, התארח באלבומו של המפיק מאיור "מגמגם" בשירים "שני אחוז" ו-"תנשמי על זה" עם מיש בז'רנו. בנוסף, ביצע את שירה של סבתו, יפה ירקוני, "אני אדם פשוט", יחד עם אחיו ישי סוויסה ורועי כפרי, במסגרת האלבום "צו השעה".
בינואר 2022 התארח בשיר "אתה כל הזמן זז" של להקת מטרופולין.
באוגוסט 2022 סוויסה הוציא את האלבום השלישי שלו, "בסדרגמור".
ב-9 בדצמבר 2022 התארח באלבומו השני של מאיור "מגמגם 2" בשירים "משונה" ו-"חה חה חה" עם טל טירנגל.
במאי 2023 השתתף בסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד של מלאך המוות. ב-20 באוגוסט, יצא אלבומו המשותף עם אחיו הגדול ישי סוויסה, "מיטת קומותיים".
ב-21 בינואר 2025, הוציא סוויסה את הסינגל "מיומנה" שהופק על ידי אורי שוחט.
חיים אישיים

בשנת 2018 החל מערכת יחסים עם קימי סבג הס. מתגורר בתל אביב עם בת זוגו.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2016: #סוויסהלנצח
2022: בסדרגמור
2023: מיטת קומותיים (יחד עם ישי סוויסה)
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2018: מלא בעצמי
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2019: גלישה בסתר (יחד עם מיכאל כהן)
2020: חבילה עוברת
2023: חבילה עוברת 2
הערות שוליים

↑  הדור השלישי: תכירו את מיכאל סוויסה, באתר מאקו, 23 בנובמבר 2017
↑  רן בוקר, מאיר סויסה התחתן, באתר ynet, 5 ביולי 2012
1 2 3  יערה יעקב, ‏"אני לא אדם שיעבוד משמרות כפולות כדי לשלם שכר דירה", באתר ‏מאקו‏, 21 בספטמבר 2016
↑  מתן שרון, ‏"אמרתי לילדים שאני לא אשיר את השיר של מקדונלד'ס והפרצוף שלהם נפל", באתר ‏מאקו‏, 30 בינואר 2020
↑  צו השעה: שרית חדד יחד עם נטע ברזילי ונסרין קדרי שרה זוהר ארגוב, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2020
↑  מטרופולין - אתה כל הזמן זז
1 2   דוקותיים | סוויסה, כאן דיגיטל, 28 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 5164906006817850551   WorldCat (עם VIAF): 5164906006817850551
איישישוק

| --- | --- |
סמל איישישוקסמל איישישוק
כנסיית העיר
כנסיית העיר
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז וילנה מחוז וילנה
 רשות מקומית:  שלצ'ינינקאי
 תאריך ייסוד:  1070 (סברה)   1384 (אזכור ראשון)
 שטח:  7 קמ"ר
 גובה:  159 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,822 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  54°10′N 25°00′E﻿ / ﻿54.167°N 25.000°E﻿ / 54.167; 25.000
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד איישישוק(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד איישישוק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
איישישוֹק (או לעיתים אישישוק, כך ביידיש איישישאָק; בליטאית: Eišiškės, בפולנית: Ejszyszki, ברוסית: Эйшишки) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי שבמחוז וילנה בליטא (כ-60 ק"מ דרום-דרום-מערבית לווילנה), על גבול בלארוס.
עד השואה הייתה עיירה יהודית מובהקת, שיהודים היוו בה את רוב האוכלוסייה. מאז המלחמה משמשת איישישוק כמרכז אזורי לכפרי הסביבה בתחומי החינוך והבריאות.
מיקום

העיר ממוקמת במישור מיוער, על אם הדרך הראשית העתיקה שבין וילנה לנובוגרודק, באזור ללא חשיבות כלכלית או אסטרטגית, כלומר ללא מחצבים או מכשולים טבעיים. הנהרות באזור אינם מהווים נתיבי מים כיוון שהם רדודים מדי למעבר כלי שיט.
היסטוריה

לפי הסברה המקובלת נוסדה העיר על ידי המצביא הליטאי איישיס בשנת 1070 ונקראה על שמו, בכך קדמה בכ-250 שנה לווילנה. העיר נזכרת בהסכם קניגסברג מ-1384, אז הייתה בחזקתו של הנסיך הגדול ויטולד שלחם כנגד המסדר הטבטוני, ההסכם הביא לסיום הלוחמה. ליד העיר נמצאת טירה עתיקה מן המאה ה-14, ששימשה את צבאו של ויטולד.
בהמשך הפכה העיר למרכז מנהלי ומסחרי חשוב של האיחוד הפולני-ליטאי, בשל מיקומה על הדרך וילנה-הורדנה-ורשה והייתה לאחוזת המלך הפולני. העיר נפגעה ב-1655 בשריפה גדולה במסגרת מלחמת רוסיה-פולין ונפגעה שנית ב-1706 במסגרת המלחמה הצפונית הגדולה, פגעים אלה הביאו לירידת קרנה כעיר מסחר מרכזית. מעמדה שב וירד עם חלוקת פולין, עת הפך כל הפלך לחלק מהאימפריה הרוסית. בעת מלחמת רוסיה–צרפת (1812) שבה העיר ונבזזה, ככל הנראה שוקם מבצר העיר העתיק על ידי כוחות נפולאון. לאחר ההתקוממות הפולנית של 1863 ידעה העיר תנופת פיתוח מואצת ונבנו בה בתים עשויים לבנים, במקום בתי העץ שאפיינו אותה ושגרמו לשריפות חוזרות ונשנות, בהם "השרפה הגדולה" בשנת 1895 בה נשרפו כמעט כל בתי העיירה וכן פנקס הקהילה ורישומי החברה קדישא, עובדה המקשה על מחקר האוכלוסייה היהודית בעיר. בתקופה זו הגיע שיעור היהודים בקרב תושבי העיר לכ-80% (שיא שנרשם ב-1820).
לאחר תקומת פולין העצמאית ב-1918 שויכה לפלך נוֹבוֹגְרוּדוֹק. ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי צבא גרמניה הנאצית ובספטמבר חוליות איינזצגרופן הוציאו להורג את כל יהודיה (ראו להלן בפרק השואה). בהמשך מלחמת העולם השנייה התמקמו בסביבות העיר כוחות ארמייה קריובה שזינבו בכוחות הגרמניים. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944.
הקהילה היהודית > עדויות קדומות

בשנת 997 דיווח הבישוף אדלברט מפראג על קיומן של קהילות יהודיות בליטא. לפי האנציקלופדיה הכללית הפולנית של שנת 1883 ישבה באיישישוק בשנת 1145 קהילה קראית. הנסיך הגדול ויטולד הוציא בשנת 1341 "חוק יהודים" הנותן תוקף נוסף לזכויות שהעניק סבו ליהודי ליטא, 20 שנים קודם לכן ובהן הזכות להתיישב בעיירות בריסק, הורדנה, טרוקי ואחרות, איישישוק אינה מוזכרת בשמה, אך ניתן לשער כי גם יהודיה נהנו מכתב זכויות זה. יהודי העיר דיווחו על קיום מצבות בבית הקברות משנת ה'ק"א (1340).
הקהילה היהודית > רוב יהודי

מאז מחצית המאה ה-18 היו התושבים היהודים למעלה ממחצית האוכלוסייה בעיר. האוכלוסייה היהודית זינקה במאה ה-19 מ-660 נפש ב-1847 ל-2376, שהיוו למעלה מ-70% מהאוכלוסייה, ב-1897. זינוק זה נובע מהחוקים שאסרו על היהודים להתגורר בכפרים וחייבו אותם לעבור עיר. עם זאת, מסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה להרשם ירידה בגידול האוכלוסייה היהודית בעיר והאחוז שלה באוכלוסייה קטן, עקב הגירה לארצות הברית ועלייה לארץ ישראל. עם זאת, היהודים ריכזו בידם את רוב-רובה של כלכלת העיר. ב-1925 היו 130 מתוך 132 עסקים בעיר (בתי מסחר ובתי מלאכה) בידי יהודים וב-1935 היו 106 מבין 117 בעיר בידי יהודים. בעלי המלאכה היהודים קיימו אגודת "בעלי מלאכה" שהעניקה הכשרה לאוּמנים וקיימה לצידה ארגוני צדקה למשפחות בעלי מלאכה עניים או בלי מלאכה שנפלו למשכב, קופות ארגוני צדקה אלה הוצבו בבתי הכנסת של בעלי המלאכה, למלאכותיהם השונות.
הקהילה היהודית > קיבוץ הפרושים

קהילת המתנגדים, שהורכבה מתלמידי חכמים שראו בלימוד תורה ערך עיקרי, הוקמה בעיר על ידי הרב הצדיק ר' משה. לפי הסברה מדובר במשה בן רבי אהרון הלוי הורביץ, שלימד בתקופת הגר"א. הוא הקים את בית המדרש הישן וקיבץ סביבו תלמידים רבים. שיא פעילות הישיבות הליטאיות בעיר (בית המדרש הישן ובית המדרש החדש) היה באמצע המאה ה-19, אז נכללה העיר יחד עם וולוז'ין ומיר בביטוי "על דרכי מיר, איישישוק וולוזין" כשם נרדף לתרבות בחורי הישיבות הליטאיות המתמידים.
איישישוק עיר ישנה ובלה. רחובותיה מלאים רפש עד הברכיים, בתיה בתי עץ שפלים ויושביה יהודים רצוצים, שחוחים... אולם עיניהם העמוקות והשחורות - הפיקו גם רגש גאווה כי על כן בני איישישוק הנם - מרכז התורה בליטא, שנייה לולוז'ין הקרובה. בתי המדרש מלאים אברכים ככלוב, אברכים מכל הסוגים, מקרוב ומרחוק. כולם ישבו ויהגו בתורה, ובני העיר יספיקו להם לחם ותבשיל. ואחדים מבעלי הבתים - חרדים קיצונים - מנצחים על כל התכונה. רודפים באף וחימה כל אברך אשר נמצא בידו ספר חשוד, מתנפלים על מעונותיהם ומחפשים בארגזיהם וכל ספר אשר אינו נושא עליו חותם התורה וההוראה יחרימו.
הקהילה היהודית > התנועה הציונית

עוד בטרם התכנס הקונגרס הציוני הראשון, התקיימה בעיר קבוצת משכילים שקראו עיתונות עברית כגון "המליץ" ו"הצפירה". ביזמת ילדיו של הדיין בעיירה, (אליעזר -ר' לייזר) יצחק וולקני (וילקנסקי) ואחיו, מאיר, התכנסה אגודה ציונית בעיר, למורת רוחם של "בעלי הבתים" החרדים וראשי ציבור "קיבוץ הפרושים". אחותם, שרה, לימים גננת בנהלל ובראשון לציון, ייסדה בה את אגודת "רק עברית", שחרתה על דגלה דיבור בעברית בלבד.
עד מהרה התחלקה הקהילה לשני קטבים, חרדים ליטאים קנאים ובהם רוב בעלי הבתים בעלי האמצעים מזה, וציונים-משכילים, צעירים, בעלי-מלאכה ועובדי-כפיים מזה. הציונים כינסו אספות בהם סיפרו לקהל אודות בנימין זאב הרצל ורעיונותיו. החל משנת 1897 נמנו בעיירה "שוקלי שקל" (כלומר משלמי מס להסתדרות הציונית ובעלי זכות בחירת צירים לקונגרסים). עדות להתלהבות הציונית ניתן למצוא בעובדה שבעיירה נמכרו באותה עת 140 מניות של "אוצר התיישבות היהודים" במחיר 10 רובל למניה, סכום גדול ביותר עבור הציוני הממוצע.
מאידך, הזמינו אנשי קיבוץ הפרושים את החפץ חיים לשאת דרשה חריפה כנגד הציונות, אך ללא הועיל. רבה של העיר, ר' יוסף זונדל הוטנר, מנע את הוצאת הציונים מחוץ למחנה ואף אישר בשתיקה שקניית שקל אינה מעשה הסותר את ההלכה. כך הצטרפו לציונות גם אברכים רבים. ב-1904 נוסד בעיר סניף פועלי ציון וכנגדו גם סניף של תנועת הבונד, שמשכה צעירים ציונים עובדים. התנועה הציונית והבונד נלחמו ביניהן על אחזקתה של הספרייה היחידה בעיר.
בראשית המאה ה-20 הוקם באיישישוק, לאחר מאבק מר עם החרדים, שגרר גם הוא דרשה חריפה של החפץ חיים, חדר מתוקן בו למדו בעברית. ב-1905 נוסד גם גן ילדים עברי בראשותה של שרה וילקנסקי. בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בית ספר עברי, בו למדו התלמידים על ארץ ישראל, השתלמו בעבודה חקלאית והעלו מחזות בעברית, מתוך מגמה לעלות לארץ ישראל. מבוגרים למדו עברית וציונות בשיעורי ערב ובעיר נפתחו גם תיאטרון עברי של להקת חובבים וספרייה עברית למבוגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו לפרוח בעיירה גם תנועות נוער ציוניות. קמו תנועות מקומיות כגון "חרות ותחייה", "פרחי ציון" ו"הקלוב על שם ברנר" וב-1924 סניף של השומר הצעיר. בשנים 1925–1926 התחולל גל עלייה גדול לארץ ישראל מפולין ובכלל זה מאיישישוק, בה נוסד סניף של תנועת "החלוץ".
הקהילה היהודית > השואה

ב-17 בספטמבר 1939, כתגובה לכיבוש פולין, הוקם בעיירה, כמו בליטא כולה, ועד קומוניסטי חצי-צבאי שאסר על ההתארגנות הציונית וסגר את בתי הספר העבריים. מאוחר יותר באותה שנה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח אזור וילנה לליטא העצמאית, שהייתה מדינה "חופשית". עקב כך נמלטו לווילנה יהודים רבים מפולין ואיישישוק הפכה לעיירת-מעבר בדרכם וריכזה פעילות של מבריחי-גבול שהבריחו יהודים מהגבול הפולני אל ליטא. יהודי איישישוק קלטו את זרם הפליטים וסיפקו להם מקומות לינה, מזון וניירות שיסייעו להם בדרכם לווילנה וקובנה. במקביל, גברו מאוד ההתנכלויות האנטישמיות ליהודי העיר מצד שכניהם.
בראשית יוני 1940 צורפה ליטא לברית המועצות כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. ב-23 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכנסו כוחות צבא גרמניה לליטא וכבשו ללא קרב, בין היתר, גם את העיירה. הכוחות הגרמניים עברו בעיירה בדרכם לחזית. היהודים ישבו ספונים בבתיהם במשך שלושה שבועות, כאשר יום ולילה חולפים ברחובות טורי צבא אדירים ומכל עבר נשמעות קריאות ניצחון ושמחה על מפלת המשטר הקומוניסטי והיהודים.
לאחר הכיבוש הוצבה בעיירה פלוגה שהעבידה את יהודי העיירה הגברים בגילאים 16 - 60 בעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט. אט-אט הוטלו על היהודים גזרות ועינויים שונים כגון ריכוז כל חפצי הערך שלהם במשרדי הפיקוד הצבאי, אילוץ אנשים להתפשט ברחוב ולנקותו, אילוץ יהודים לטבול במי-קרח בנהר, תלישת זקני יהודים כמופע ראווה בכיכר ועוד. שיאי ההתנכלות היו שריפת ספרי תורה וציוד מבתי הכנסת, חילול בית הקברות והמקווה.
בערב ראש השנה תש"ב צוותה כל האוכלוסייה היהודית (כ-4,000 איש, רובם תושבי העיר וחלקם תושבי כפרים סמוכים) להתרכז בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, תוך איום שמי שיימצא בביתו למרות הצו, יומת במקום. בשלב זה נמלטו מן העיר ליערות כ-500 יהודים, רובם ככולם נורו מיד על ידי כוחות משטרת העזר הליטאית שהקיפו את העיירה. במשך שני ימי ראש השנה הוחזקו היהודים בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, ללא מזון ומים וללא כל אפשרות לצאת, בעת ששוטרים ליטאים ואנשי איינזצגרופן פושטים על בתיהם, בוזזים אותם ויורים בכל מי שנמצא בהם למרות הפקודה. בג' תשרי (24 בספטמבר 1941) הוצאו היהודים בתהלוכה לכיוון בית הקברות הישן של העיירה. במהלך היומיים העוקבים, בקבוצות של 250 איש בכל פעם, הוצאה כל האוכלוסייה להורג בירי לתוך שוחות שנחפרו על ידם בבית הקברות הישן. הרב שמעון רוזובסקי היה הרב אחרון של העיירה איישישוק ונשרף עם ספר תורה על ידי הנאצים ועוזריהם.
הקהילה היהודית > רבני העיירה

לאיישישוק ולמדניה יצא שם בעולם היהודי, חלק מרבני העיירה התפרסמו:
רבי משה אריה לייב גרודזנסקי, עד תקע"ז (1817) - אביו של רבי דוד שלמה גרודזנסקי וסבו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי
רבי משה יוסף מליפנישוק - מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין. בהמשך רבה של קרינקי
רבי אברהם שמואל רבינוביץ', עד לפטירתו בתרכ"ט (1869) - מחבר "עמודי אש" ומהמתנגדים לתנועת המוסר
רבי בן ציון שטרנפלד - לימים רבה של בילסק ומגדולי פוסקי ההלכה בדורו
רבי אליקים שלמה שפירא, עד תרמ"ה (1885) - לימים בגרודנה, עלה לארץ ישראל
רבי צבי הירש מה-יפית
רבי יוסף זונדל הוטנר, בין השנים תרנ"ז - תרע"ט
רבי שמעון רוזובסקי - מועמד המזרחי, לצדו פעל כדיין הרב נפתלי מנחם הוטנר, מועמד החרדים לרבנות העיר ובנו של הרב הקודם
תיעוד, מחקר והנצחה

בשנת 1950 ערך יוצא העיירה שאול ברקלי, יחד עם יוצאי העיירה שחיו באותה עת בישראל, ספר זכרונות ועדויות בשם "איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות".
הפרופסור להיסטוריה יפה אליאך, חוקרת שואה וחוקרת החיים היהודיים שלפניה בעיירות פולין וליטא ניצולת העיירה בעצמה ומקדישה חלק גדול מעבודתה לעיירה. היא הקימה את "מגדל החיים" במוזיאון השואה האמריקני ובו תמונות וקטעי חיים מאיישישוק. בשנת 2003 התכוונה ליצור דגם חי של עיירה, כדוגמה ל"שטעטל" אופיינית בראשון לציון, אך המיזם לא יצא לפועל בסופו של דבר.
הנשיונל ג'יאוגרפיק הוציאו סרט על האיינזצגרופן - יחידות הרצח הצבאיות הגרמניות במלחמת העולם השנייה. בסרט זה יש עדות בתמונות של צלם גרמני, וכן עדות בסיפור של ניצול, על הטבח באיישישוק.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת זיכרון ליהודי איישישוק שנרצחו בשואה.
לקריאה נוספת

שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות (בצירוף תמונות), יצא לאור על ידי הוועד לניצולי איישישוק במדינת ישראל, תש"י גרסה דיגיטלית
רחל גרוסבאום-פסטרנק, "איישישקי", בתוך: שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכים), פנקס הקהילות: (4) פולין, כרך ח: מחוזות וילנה–ביאליסטוק–נובוגרודק, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 124–129.
Eliach, Yaffa (1999), There Once Was A World: A 900-Year Chronicle of the Shtetl of Eishyshok, Back Bay Books. ISBN 978-0316232395
הערות שוליים

↑  לפי האנציקלופדיה הרוסית הכללית ברוקהויז-עפרון, ראו שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות בעדויות, עמוד 19
↑  שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמוד 26
↑  עדות בת הזמן: "המליץ" (עמוד 2)
↑  ראו גרף השוואת אוכלוסין באתר יהודי ליטא, הדף על איישישוק, תחת הכותרת (בליטאית: Žydų ir kitų Eišiškių miestelio gyventojų skaičiaus santykis 1765-1939m הקווים הסגולים מציינים אוכלוסייה יהודית והקווים בצבע בורדו - גויים)
1 2 3  ראו שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמוד 20
↑  שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמוד 65
↑  שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמוד 28
↑  ראו למשל אצל שמואל צ'רנוביץ, כדור-ראש וכדור-רגל, פסקה שישית
↑  שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמ' 38
↑  הפרק לפי שאול ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמודים 45-57
↑  פבזנר (וילקנסקי) שרה באלבום משפחות ראשון לציון.
↑  ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמודים 69-79
↑  ברקלי (עורך), איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות, עמוד 91
↑  רבי משה אריה ליב גרודזנסקי, באתר אישי ישראל
↑  במכתבו על ישיבת וולוז'ין מכונה בשם "יוסף איישישאקר"
↑  תולדותיו באתר אוצר החכמה
↑  אליעזר אפרתי, דור ודורשיו, עמ' 59, וילנה תרמ"ט
↑  השטעטעל עשה עלייה - כתבה בערוץ 7
↑  עדות על איישישוק ותמונות בסרט של נשיונל ג'יאוגרפיק על יחידות הרצח הגרמניות - האיינזצגרופן.
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562311205171  LCCN: n85341341  NKC: ge1152733  VIAF: 134944420   WorldCat (עם VIAF): 134944420 
רחובה המרכזי של העיירה, 1914
בית הכנסת הגדול, 1911
אנדרטת זיכרון ליהודי איישישוק בבית העלמין הדרום (בת ים)
תות ענח' אמון

קבר KV62, קברו של תות ענח' אמון בעמק המלכים
תּוּת עַנְחְ' אָמוֹן (1341 – 1323 לפנה"ס, המלך תות) היה פרעה מצרי אשר מלך על מצרים העתיקה בין השנים 1332–1323 לפנה"ס, והיה המלך ה-11 בשושלת ה-18. הוא מלך תקופה קצרה ומת בגיל תשע-עשרה בלבד, אך בעת המודרנית הפך לאחד מהידועים שבפרעונים: קברו הוא הקבר היחיד בעמק המלכים שהתגלה על שלל אוצרותיו במאה ה-20, אף על פי שנבזז בחלקו בידי שודדי קברים בסמוך לאטימתו.
חייו

תות ענח' אמון נקרא בתחילה תות ענח' אתן, שפירושו "דמותו החיה של אתון" (אתון הוא האל הבורא ואל שמש על-פי המיתולוגיה המצרית) או תות=מושלם, ענח'=חיים, אמון=האל המצרי אמון. משערים שתות ענח' אמון היה צעיר בניו של אחנתון. הוא ביצע מהפכה דתית, שעיקרה היה מעבר לאמונה מונותאיסטית באל אתן. 
שמו הרביעי היה נב-חפ-רע שפירושו אדון ההתגלמויות הוא רע.
לאחר מות אחנתון, נכנע תות ענח' אמון ללחצים הכבדים של כוהני אמון, נטש את המהפכה הדתית ואימץ בחזרה את האל אמון ואת אלילי המשנה שלו, שסיפקו עבודה ומשרות למכביר לכוהנים. הוא נישא לאנכי-שנה-אמון, אחותו או אחותו למחצה, ושינה את שמו לתות ענח' אמון - רמז לחזרתה של הדת הקודמת והמסורות הקדומות, שבראשם האל אמון. בשנה השלישית למלכותו נטש הארמון את אל-עמארנה וחזר לנוא-אמון (תבאי  (מצרים)).
מעט מאוד ידוע על חייו של תות ענח' אמון. הוא ירש את כס-המלוכה בגיל תשע ומלך עד מותו המסתורי בגיל 19. עוד ידוע כי גובהו היה 1.68 מטר (גבוה לתקופתו), וכי אחת מרגליו הייתה ארוכה בכסנטימטר מן השנייה וצורתה מעוותת (Clubfoot).
תאוריות שונות גרסו כי נרצח על ידי בכיר בחצר-המלכות שרצה לרשת אותו. ההשערות התבססו על "חבלה" בראשו, שעל פי צילומי רנטגן שנערכו לגופתו, נגרמה כנראה בזדון. החשודים היו חורמחב, שר הצבא של תות, ואיי - הוזיר המלכותי. תאוריות אלו נתגלו כשגויות בעקבות סריקות ממוחשבות של הגופה החנוטה שנערכו ב-2005. מהסריקות התברר שה"חבלה" אינה אלא שרף המצפה את פנים-הגולגולת, ובו השתמשו במצרים העתיקה לחניטת המתים.
מחקרים אחרונים שנערכו על המומיה של תות ענח' אמון העלו כי סבל ממספר מחלות, בהן מחלות כרוניות וניווניות של העצמות (עקמת, עקשת, פלטפוס ונקרוזיס של עצמות המסרק II ו-III בכף הרגל שמאל), מחלת המלריה, כתוצאה מהידבקות בטפיל Plasmodium falciparum ופציעה קשה בברך ימין שהזדהמה. מותו נבע משילוב של הזיהום ברגלו הימנית ומחלת המלריה.
ב-2005 בוצעו שני שחזורים של פניו, על ידי שני צוותים, אמריקאי וצרפתי, על-פי סריקות ממחושבות של גופתו החנוטה. אף שכל דגם נעשה במקום אחר, ניכר דמיון רב בין שני הדגמים: שניהם מתארים נער שסנטרו חלש, שיניו העליונות בולטות ולראשו צורה ביצתית, שהייתה ככל הנראה תכונה תורשתית בשושלתו.
ב-2010 בוצעה בדיקת דנ"א לכמה מהמומיות השייכות לשושלת ה-18. בבדיקה התגלה כי המומיה בקבר KV55 (בסבירות גבוהה אחנאתן) ומומיה מקבר KV35 ‏("The young lady") הם הוריו של תות ענח' אמון. כמו כן, התגלה שהיו אח ואחות.
קברו

תות ענח' אמון לא היה ידוע לאגיפטולוגים, ונודע לראשונה בעקבות גילוי קברו ב"עמק המלכים" (קבר מס' KV62) בשנת 1922 על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר. זהו הקבר המלכותי היחיד שהתגלה כמעט בשלמותו ולא נשדד לאורך השנים, למעט פעמיים בסמוך לאטימתו. אולם על אף הביזה, נמצאו בו כ-200 חפצי ערך ואוצרות רבים מזהב ואבני חן, מהשרידים המרשימים שהתגלו מתקופת מצרים העתיקה. כיום מוצגים מרבית אוצרות הקבר במוזיאון המצרי שבקהיר.
קברו > תכולת הקבר

מתחם הקבר כולל חדר מרכזי גדול, שני חדרים קטנים ותא קבורה. החדרים היו מלאים בחפצים של המלך שנועדו לשרת אותו לאחר המוות. החדרים הכילו ממצאים רבים, כגון: רהיטים מפוארים מגולפים ומשובצים אבני חן, כלי בהט, קערות מזהב ומכסף ועוד. על חלק מהתיבות נמצאו כתובות כגון: "הסנדלים של הוד מלכותו, חיים, בריאות וכוח", "המלתחה של הוד מלכותו בילדותו". הכניסה לתא הקבורה הייתה מהחדר הגדול. משני צידי השער הנעול שהוביל לתא הקבורה ניצבו שני פסלים זקופים מצופים זהב.
בתוך תא הקבורה נמצאו ארבע תיבות גדולות זו בתוך זו אשר מילאו את כל תא הקבורה עד אפס מקום. כל תיבה הכילה חפצים שונים. התיבה הרביעית הכילה ארבעה ארונות מתים. אחד הארונות היה עשוי מזהב טהור במשקל של טון, והכיל את המומיה של המלך מכוסה ב-143 תכשיטי זהב משובצים באבני חן. כמו כן נמצאו שתי מומיות עוברים בקופסה באחד מחדרי הקבר, כשהן חנוטות בתוך ארונות קבורה קטנים. בדיקות דנ"א ב-2010 הראו כי אחד העוברים, בת תשעה חודשים, היא בתו של המלך.
באוגוסט 2015 התגלו בקבר סימנים לשתי דלתות סתרים המובילות לחדר נוסף, ובמרץ 2016 התגלו בסריקות של המקום סימנים לחומרים מתכתיים ואורגניים, מה שמחזק את ההשערה שבמקום נמצא חדר קבורה נוסף.
ראו גם

אנכי שנה-אמון
קללת הפרעונים
הווארד קרטר
לקריאה נוספת

זאהי הוואס, סודות במשפחת המלוכה של המלך תות, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 148, ספטמבר 2010
מיטל כהן, מקרי המוות בקבר תות ענח' אמון - קללה או צירוף מקרים?, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2017
הערות שוליים

↑  Mey Zaki,Farid Atiya Legacy of Tutankhamun: art and history 2008 (באנגלית)
↑  Hussein K, Matin E, Nerlich AG. (2013). Paleopathology of the juvenile Pharaoh Tutankhamun-90th anniversary of discovery. Virchows Archiv. 463(3):475-9. PMID 23812343
↑  Hawass Z, Gad YZ, Ismail S, Khairat R, Fathalla D, Hasan N, Ahmed A, Elleithy H, Ball M, Gaballah F, Wasef S, Fateen M, Amer H, Gostner P, Selim A, Zink A, Pusch CM. (2010). Ancestry and pathology in King Tutankhamun's family. JAMA. 303(7):638-47. PMID 20159872
↑  Jacqueline Morley, Inside the tomb of Tutankhamun(באנגלית)
↑  בריאן מ' פאגן, ארכאולוגיה כהרפתקה, הוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק, מהדורה עברית ספרית מעריב, 1990, עמ' 219.
↑  תגלית מדהימה: האם נמצא קברה של נפרטיטי?, באתר nrg,‏ 12 באוגוסט 2015
↑  מצרים: נמצא קבר המלכה היפהפייה נפרטיטי?, באתר nrg,‏ 17 במרץ 2016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סמנח כא רע | פרעוני מצרים | הבא: איי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268992605171  PLWABN: 9810638399305606  BNC: 000201404  BNE: XX1142430  BnF: cb12008509v (data)  GND: 118624792  ISNI: 0000 0000 9993 1817  LCCN: n79066005  NDL: 00621582  NKC: jn20030210005  NLG: 86680  RSL: 000051770  SNAC: w6fx86s0  SUDOC: 028202171  TePapa: 71692  VIAF: 2939164357922613250006   WorldCat (עם VIAF): 2939164357922613250006 
פסל הזקיף הימני שניצב בפתח חדר הקבורה, המוזיאון המצרי בקהיר
תוכנית הקבר
המומיה של תות ענח' אמון הייתה קבורה במספר רב של "קליפות" חיצוניות
אוו (ניגריה)

| --- | --- |

שלט "ברוכים הבאים" בכניסה לעיר
 מדינה:  ניגריה ניגריה
 מדינה:  אונדו
 נפה:  אוו
 שטח:  1,024 קמ"ר
 גובה:  339 מטרים
 דת:  יורובה, נצרות, אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  341,400 (21 במרץ 2022)
  ‑ צפיפות:  333.3 נפש לקמ"ר (21 במרץ 2022)
 קואורדינטות:  7°11′55″N 5°35′06″E﻿ / ﻿7.198479242773878°N 5.585005762868455°E﻿ / 7.198479242773878; 5.585005762868455
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניגריה מוגדלת) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהאוו(למפת ניגריה רגילה) אבוג'ה לאגוס קנו איבדאן קדונה פורט הרקורט מיידוגורי בנין ניז'ר צ'אד קמרון מפרץ גינאהאוו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אוו (באנגלית: Owo), היא רשות מקומית בנפה בעל אותו שם, במדינת אונדו, ניגריה. בין 1400 ל־1600 לספירה, העיר אוו הייתה בירת עיר־מדינת יורובה .