stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'עפר נומיירי
ביוגרפיה > גלות וחזרה לסודן

נומיירי הודח ב-6 באפריל 1985, בעת שהיה בביקור רשמי בארצות הברית, בתקווה לזכות בסיוע כספי נוסף מוושינגטון, על ידי שר ההגנה שלו, עבד א-רחמן סוואר א-דהב. בבחירות שלאחר מכן הפך המנהיג האסלאמיסט, סאדיק אל-מהדי (שניסה לעשות הפיכה נגד נימאירי ב-1976) לראש ממשלה.
נומיירי חי בגלות במצרים בין השנים 1985–1999, בוילה הממוקמת ברובע הליופוליס, בקהיר. הוא חזר לסודן במאי 1999, וזכה לקבלת פנים נלהבת שהפתיעה רבים ממנגדיו. בשנה שלאחר מכן הוא התמודד בבחירות לנשיאות נגד הנשיא המכהן עומר אל-בשיר, אך כשל, והשיג רק 9.6% מהקולות בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה הסודנית ונטען כי זויפו. בשנת 2005 חתמה מפלגתו של נומיירי, ברית כוחות העבודה, על הסכם מיזוג עם הקונגרס הלאומי השולט בסודן. הקונגרס הלאומי ניהל משא ומתן על סיום מלחמת האזרחים הסודנית השנייה, שנחתמה בהסכם שלום כולל ב-9 בינואר 2005.
נימאירי מת מסיבות טבעיות בביתו באומדורמן ב-30 במאי 2009. עשרות אלפים הגיעו להלוויה הרשמית שלו, כולל חברי הכוחות הפוליטיים של סודאן שהתנגדו לשלטונו.
לאחר מותו של נימאירי במאי 2009, חבר מועצת הפיקוד המהפכני לשעבר חאלד חסן עבאס נבחר לראש ברית כוחות העבודה העמים. פיצולים התרחשו בין תומכי נומיירי, כאשר חלקם אישרו את השותפות עם הקונגרס הלאומי, ואחרים טענו כי הקונגרס הלאומי התנער מהסכם המיזוג ולא יישם אותו כראוי. הקבוצה שתפצלה הקימה את האיחוד הסוציאליסטי, שהשתתף בבחירות לפרלמנט בסודן בשנת 2010. קבוצה אחרת בראשות פרופסור ד"ר פאטימה עבד אל מחמוד, הקימה את האיחוד הסודאני הסוציאליסט הדמוקרטי Partu, כמפלגה היורשת של האיחוד הסודני הסוציאליסטי. עבד אל מחמוד הייתה השרה הראשונה בממשלה בסודן בשנות ה-70, והאישה הסודנית הראשונה שהתמודדה על הנשיאות בבחירות בסודאן ב-2010.
המגעים החשאיים עם ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בשנות השבעים יצרה ממשלת ישראל קשר עם נומיירי באמצעות המוסד והשיגה את הסכמתו להעלאת יהודי אתיופיה בחשאי משטח מדינתו. למאמצים סייע משה מני שהיה רופאם של מנהיגי מדינות ערב. לנומיירי הועבר תמורת שיתוף הפעולה, סכום של 40 מיליון דולר. אלפים מיהודי אתיופיה עזבו את כפריהם וחצו את הגבול לסודאן ברגל, תוך התחזות לפליטים ממחוזות אחרים באתיופיה בהם שרר רעב. היהודים שוכנו במחנות פליטים של הצלב האדום, משם הוברחו לישראל בדרכי הים והאוויר. משנת 1977 עד נובמבר 1984 הגיעו לישראל כחמשת אלפים יהודים מבני העדה, ובמקביל נספו לפחות ארבעת אלפים יהודים בדרך לסודאן ובמחנות ממגפות, מרעב ומהתקפות שודדים רצחניות.
בשלהי 1984 גבר החשש לחיי היהודים הממתינים במחנות מוכי המגפות, והושגה הסכמתו של נומיירי להפעלת רכבת אווירית שתטיס את אלפי העולים משטח סודאן. כך יצא לדרך מבצע משה, במסגרתו הוטסו כשמונת אלפים עולים תחת איפול תקשורתי, המטוסים נחתו במסלולים צדדיים ורה"מ שמעון פרס הגיע להסכמה עם ועדת העורכים של העיתונים בארץ לא לפרסם. בינואר 1985 הידיעות על המבצע הגיעו ליהודי ארצות הברית על ידי נציג הסוכנות שגייס כסף למבצע. משם דלפו טרם סיום המבצע לתקשורת באמצעות עיתונאי ישראלי שכתב על כך בכתב העת נקודה (גיליון 82, 4 בינואר 1985), הכתבה צוטטה בוושינגטון וממשלת ישראל אולצה לסיים את המבצע בטרם עת ב-5 בינואר 1985, בעקבות החשיפה הופעלו לחצים על נומיירי מצד מנהיגים ערביים אחרים להפסיק את הסיוע. באתיופיה ובסודאן נותרו עוד קרוב ל-15,000 יהודים, ומשפחות רבות נקרעו: חלק מההורים או הילדים נשארו באתיופיה וחלק הגיעו לישראל. בהמשך אותה שנה הועלו מהמחנות בסודאן לארץ כאלף יהודים במבצע שבא, ביוזמת ג'ורג' בוש האב, שהיה אז סגן נשיא ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Command and General Staff College
↑  דנה הרמן, ג'ובה, סודאן, כך שיכנע גנרל דרום סודאני את ישראל לסייע למורדים, באתר הארץ, 27 בינואר 2011
↑  אילן כפיר, גיא בכור, ההפינה בסודן תעכב את יוזמת מובארק, חדשות, 7 באפריל 1985, המשך, המשך
↑  יוסי מלמן, ממשיכים להרוג, אבל גם ממשיכים לדבר, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2002
↑  יואב שטרן, 21 שנות מלחמה בסודאן הסתיימו בהסכם שלום עם המורדים בדרום, באתר הארץ, 28 במאי 2004
↑  סודאן: מת הנשיא שהחיל חוקי השריעה, באתר הארץ, 31 במאי 2009
↑   יורם גביזון, החיים הכפולים שניהל סגן יו"ר טבע: נסיעות מסתוריות לפרס לצד ניהול מחלקה בביה"ח, באתר TheMarker‏, 15 במאי 2013
1 2  עליית האתיופים - האמת: בגין יזם, סאדאת תיווך, דיין קילקל, פרס קידם, רייגן שילם, נומיירי הודח, כותרת ראשית, 30 באוקטובר 1985
↑  מיכאל קורינאלדי, יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, תשמ"ט 1988 עמ' 22-23
↑  על ההיסטוריה של יהודי אתיופיה באתר הספרייה היהודית המקוונת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256731705171  GND: 119080435  ISNI: 0000 0001 0222 6749  LCCN: n82070535  NARA: 10570169  NTA: 131621769  SELIBR: 80810  SNAC: w6gx77m3  SUDOC: 152370609  VIAF: 152465600   WorldCat (עם VIAF): 152465600
ג'סי וייר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1984 (בת 39) האמרסמית', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Jessica Lois Ware 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סאסקס, בית הספר אליין 
 סוגה:  רית'ם אנד בלוז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 www.jessieware.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סיקה לואיס וייר (באנגלית: Jessica Lois Ware; נולדה ב-15 באוקטובר 1984) היא זמרת-יוצרת ופודקאסטרית יהודייה-אנגלייה.
ראשית חייה

וייר נולדה בבית החולים קווין שרלוט בהאמרסמית', לונדון ב-15 באוקטובר 1984. היא גדלה בקלאפהאם, לונדון. היא בתם של הלנה (לבית קיל, מכונה בדרך כלל לני), עובדת סוציאלית, וג'ון וייר, כתב BBC Panorama, שהתגרש כשהייתה בת 10. היא אחותה הצעירה של השחקנית הבריטית האנה וייר. אמה תמכה בקריירה המוזיקלית שלה, וייר ראתה אותה כ"גיבורה שלה", ואמרה, "היא גידלה את אחותי, את אחי ואותי בכל כך הרבה אהבה וכיף ותמיד אמרה לי שאני יכולה לעשות מה שאני רוצה". אמה של וייר היא יהודייה.
וייר התחנכה בבית הספר "אליין", בית ספר עצמאי לחינוך משותף בדולוויץ' בדרום לונדון, ואחריו באוניברסיטת סאסקס, שם סיימה תואר בספרות אנגלית. לאחר לימודיה, וייר עבדה תקופה קצרה כעיתונאית בג'ואיש כרוניקל, עשתה עיתונאות ספורט בדיילי מירור ועבדה מאחורי הקלעים בחברת הטלוויזיה "Love Productions", שם הייתה קולגה של אריקה לאונרד, הידועה גם בשם אי. אל. ג'יימס, מחברת "חמישים גוונים של אפור".
קריירה מוזיקלית

בשנים שקדמו לצאת אלבום הסולו הראשון שלה, וייר עשתה קולות גיבוי בהופעות חיות עבור הזמר ג'ק פניטה (אנ') (איתו יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית) ו-Man Like Me. וייר אמרה שלמדה הרבה בתקופתה עם ג'ק פניטה: "להופיע איתו היה אימון ממש טוב, כיוון שזכיתי ללמוד הכל איך אנשים אחרים עושים את זה - הצלחתי להופיע בשידור חי בלי הלחץ להיות סולנית. זה נתן לי טעימה למה לצפות, וזה הכין אותי למה שאני עושה עכשיו".
אחד מחבריה ללהקה של פניטה, טיק, הציג לראשונה את וייר בפני המוזיקאי SBTRKT (אנ') והם המשיכו לשתף פעולה בפרויקט 'Nervous', משנת 2010. כתוצאה מכך פגשה את סמפה, הידוע כמשתף פעולה קבוע עם SBTRKT. הם יצרו יחד את "Valentine", אשר יצא במהדורה מיוחדת, תקליט ויניל בצורת לב על ידי חברת התקליטים "יאנג טורקס" בשנת 2011. השיר נכתב בהשראת שירו של ג'יימס בלייק, "The Wilhelm Scream" והתבסס על חוויותיהם האישיות באהבה. את הקליפ של השיר ביים מרקוס סודרלונד. שלל שיתופי הפעולה של וייר הובילו אותה להסכם תקליטים עם חברת "PMR רקורדס".
ב-14 באוקטובר 2011 הוציאה וייר את סינגל הבכורה שלה, "Strangest Feeling", בתקליט ויניל סגול מוגבל בגודל 10".
ב-20 באוגוסט 2012 הוציאה וייר את אלבום הבכורה שלה, Devotion, שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי. לאחר מכן, הוציאה את "Running" כסינגל המוביל מתוך האלבום. הסינגל השני מתוך האלבום, "110%", הגיע בשיאו למקום ה-61 במצעד הסינגלים הבריטי. הסינגל השלישי, "Wildest Moments" הגיע למקום ה-46. האלבום עצמו הועמד לפרס מרקיורי. לתמיכה באלבום, וייר יצאה לסיבוב הופעות בבריטניה בתחילת מרץ 2013. לאחר סיבוב ההופעות בבריטניה, יצאה לסיבוב הופעות באירופה במחצית השנייה של מרץ 2013, ולסיבוב הופעות בארצות הברית באפריל 2013.
ב-6 באוקטובר 2014 הוציאה את אלבומה השני, Tough Love, אותו החלה לכתוב מקודם יותר באותה השנה. האלבום הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי. באותה השנה, השתתפה וייר בשיר "The Crying Game" של ניקי מינאז', מתוך האלבום The Pinkprint. בהמשך, השתתפה בכתיבת השיר "New Man" של אד שירן מתוך אלבומו השלישי, ÷.
באוקטובר 2017 חזרה וייר לבמה לאחר היעדרות של שנתיים והוציאה את אלבומה השלישי, Glasshouse. האלבום הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי.
באוקטובר 2018 הוצאיה וייר את הסינגל "Overtime".
ב-27 ביוני 2020 הוציאה וייר את אלבומה הרביעי, What's Your Pleasure?‎, לאחר שנדחה מיום צאתו המתוכנן הראשוני ב-5 ביוני. האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והגיע בשיאו למקום השלשי במצעד האלבומים הבריטי.
ב-27 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "Freak Me Now" עם רוזין מרפי.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2012: Devotion
2014: Tough Love
2017: Glasshouse
2020: What's Your Pleasure?
2023: That! Feels Good!
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2010: Nervous (עם SBTRKT)
2012: No to Love
2013: Spotify Sessions (Live from Spotify London)
2013: If You're Never Gonna Move
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | פרס מרקיורי | אלבום השנה | Devotion | מועמדות |
| 2013 | פרסי המוזיקה הבריטית | אמנית הסולו הבריטית |  | מועמדות |
| 2013 | פרסי המוזיקה הבריטית | פריצת השנה הבריטית |  | מועמדות |
| 2014 | פרסי המוזיקה הבריטית | אמנית הסולו הבריטית |  | מועמדות |
| 2017 | פרסי המוזיקה הבריטית | אמנית הסולו הבריטית |  | מועמדות |
| 2021 | פרסי המוזיקה הבריטית | האלבום הבריטי של השנה | What's Your Pleasure? | בהמתנה |
| 2024 | פרסי המוזיקה הבריטית | אמן השנה הבריטי |  | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Jessie Ware". BBC. נבדק ב-20 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Emma Barnett,Emmabarnett, ‏Mercury nominee Jessie Ware on the 'sorority' dominating British music, The Telegraph, 1 October 2012
1 2  Abbott, Jeremy (23 במרץ 2012). "Hey sister, go sister, soul sister, flow sister". Ponystep. אורכב מ-המקור ב-29 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "At home with Jessie Ware: gnocchi, podcasts and Deliveroo". Evening Standard (באנגלית). 2018-01-31. נבדק ב-2019-07-04.
↑  Births, Marriages & Deaths Index of England & Wales, 1916–2005.; at ancestry.com
↑  "Jessie Ware interview". Time Out. אורכב מ-המקור ב-2012-12-19. נבדק ב-16 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Ware reveals her secret ambition". The Jewish Chronicle. 23 באוגוסט 2012. נבדק ב-16 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Ware's My London". standard.co.uk. 26 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  One to watch: Jessie Ware Publisher: The Guardian newspaper. Published: 26 February 2012. Retrieved: 27 April 2013.
↑  Greig, Rob (2012). "Jessie Ware interview: Brixton girl, Jessie Ware, takes Kim Taylor Bennett on a tour of her hood". Time Out London. אורכב מ-המקור ב-2020-02-13. נבדק ב-2021-02-26.
↑  Duncan, Alasdair. "Jessie Ware Wildest Dreams". The Brag. (הקישור אינו פעיל)
↑  "Jessie Ware". Red Bull Studios London.
↑  "Jessie Ware & Sampha – Valentine – YouTube". youngturksrecords / YouTube.com. 26 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smirke, Richard (8 בדצמבר 2012). "Jessie Ware, Mercury Prize Nominee, Preps EP for U.S. Release". Billboard. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Strangest Feeling by Jessie Ware – 10" – Boomkat – Your independent music specialist". boomkat.com. 14 בנובמבר 2011. אורכב מ-המקור ב-23 באוקטובר 2012. נבדק ב-28 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Laura Mvula to support Jessie Ware on tour". counteract.co. אורכב מ-המקור ב-18 בנובמבר 2016. נבדק ב-10 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Ware". Songkick. נבדק ב-18 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Ware | Pitchfork". pitchfork.com. נבדק ב-2016-08-10.
↑  Bloom, Madison (3 באוקטובר 2018). "Jessie Ware Drops New Song "Overtime": Listen". Pitchfork. נבדק ב-20 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vozick-Levinson, Simon (3 באוקטובר 2018). "Jessie Ware Makes Jubilant Return to the Club With 'Overtime'". Rolling Stone. נבדק ב-20 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haim leading the race for this week's Number 1 album". Official Charts Company. נבדק ב-4 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  King, Jason (8 בדצמבר 2020). "The 50 Best Albums of 2020". Pitchfork. נבדק ב-9 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What's Your Pleasure? by Jessie Ware Reviews and Tracks". Metacritic. נבדק ב-3 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Condé Nast, Jessie Ware and Róisín Murphy Join Forces for “Freak Me Now”: Listen, Pitchfork, ‏2023-07-27 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810628757305606  BnF: cb16690468m (data)  GND: 102885059X  ISNI: 0000 0001 2982 5063  LCCN: no2013050433  MusicBrainz: 6ed40778-8d03-4a5c-ad35-93cf814627c9  NKC: xx0172424  RERO: 02-A023373529  SUDOC: 251497135  VIAF: 291078101   WorldCat (עם VIAF): 291078101
גאסטון, דוכס אורליאן

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1608 פונטנבלו, צרפת 
 פטירה:  2 בפברואר 1660 (בגיל 51) טירת בלואה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  מארי דה בורבון, דוכסית מונפסייה (6 באוגוסט 1626–?) מרגריט מלורן (31 בינואר 1632–?)  Louise Roger (1639–1640) 
 פרסים והוקרה
 אבירי מסדר הרוח הקדושה  אביר במסדר סן-מישל 
 חתימה:   
 
גאסטון דוכס אורליאן
גאסטון, דוכס אורליאן (25 באפריל 1608 - 2 בפברואר 1660), היה בנם של אנרי הרביעי, מלך צרפת ושל מארי דה מדיצ'י, ואחיו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה

גאסטון נולד ב-25 באפריל 1608, לאנרי הרביעי, מלך צרפת ולמארי דה מדיצ'י. ב-14 במאי 1610 נרצח אביו, המלך אנרי הרביעי, ואחיו לואי שהיה בן תשע שנים בלבד, ירש את הכתר בשם לואי השלושה עשר. אמו, מארי דה מדיצ'י שימשה כעוצרת בשם המלך, בנה הקטין. בשנה שלאחריה נפטר אחיו ניקולה בן הארבע, וגאסטון שהיה בן שלוש שנים בלבד הפך ליורש העצר, וזכה בתואר דוכס אנז'ו.
ב-1617 החליט לואי בן השש עשרה לקחת לידיו את ניהול ענייני המדינה והורה בסתר לרצוח את קונצ'יני, יועצה האיטלקי של אמו. כאשר מחתה נגד הרצח גירש אותה המלך הצעיר לארמון בלואה שעל גדות הנהר לואר. ב-1619 נמלטה משם ועודדה את בנה גאסטון, דוכס אנז'ו שהיה בן 11 שנה בלבד למרוד במלך, מרידה שדוכאה עד מהרה. ב-1621, בתיווכו של החשמן רישלייה, נעשתה פשרה בין המלך לבין אמו והיא הורשתה לתפוס את מקומה במועצת הממלכה. ב-1622 מינה המלך את רישלייה לקרדינל, וב-1624 לשר הראשי שלו.
ב-1626, גאסטון, דוכס אנז'ו זכה בתואר דוכס אורליאן, וב-6 באוגוסט של אותה שנה נשא לאישה את מארי, בתו של אנרי דה בורבון, דוכס מונפסייה, שנפטרה בשנה שלאחריה. ב-1628 השתתף במצור שהטיל הצבא המלכותי על עיר הנמל לה רושל, מעוזם של ההוגנוטים שנכנעה ב-30  באוקטובר של אותה שנה.
ב-31 בינואר 1632 נשא לאישה את מרגריט, אחותו של שארל הרביעי, דוכס לורן. באותה שנה הקים צבא והובילו למרד נגד אחיו המלך לואי השלושה עשר. הצטרפו אליו אצילים רבים ובהם אנרי השני דה מונמורנסי, מושל חבל לנגדוק. בקרב שהתחולל ליד קסטלנודרי (1 בספטמבר 1632) ניגפו המורדים בפני הצבא המלכותי שנשלח על ידי הקרדינל רישלייה. דה מונמורנסי הוצא להורג (30 באוקטובר 1632) וגאסטון, בתמורה למחילה, גילה את שמות הקושרים.
ביולי ובאוגוסט 1636 הספרדים ששלטו בפלנדריה, פלשו לצפון צרפת וכבשו את העיר קורבי, מה שהיווה איום על פריז. רישלייה גייס כוחות צבא והטיל מצור על העיר. גאסטון, דוכס אורליאן שפיקד על הכוחות שהשתתפו במצור, היסס לצאת למתקפה נגד הפולשים. רישלייה הגיע, ציווה לתקוף והספרדים נסוגו (14 בנובמבר 1636).
ב-5 בספטמבר 1638 נולד בן למלך לואי השלושה עשר, (לואי הארבעה עשר מלך צרפת לעתיד), מה שגרם לגאסטון לאבד את מעמדו כיורש עצר. ב-1642 השתתף במזימה למסור את העיר סדאן (שבצפון צרפת) לידי הספרדים, שבאמצעותם קיווה להיכנס לפריז, להדיח את אחיו מכתרו ולרצוח את רישלייה. המזימה התגלתה, גאסטון התוודה ובגד בשותפיו, שכתוצאה הוצאו להורג.
ב-14 במאי 1643 נפטר המלך לואי השלושה עשר, וגאסטון, דוכס אורליאן הפך לממלא מקום מפקד הצבא המלכותי. הוא לחם נגד ספרד בגבולותיה הצפוניים של צרפת וב-1646 זכה בתואר דוכס ד'אלנסון. במשך מרידות הפרונד (1648–1653) שינה את תמיכתו לסירוגין מצד לצד. ב-1652 הוגלה על ידי הקרדינל מזראן לארמון בלואה, שם נשאר עד מותו ב-1660.
ג'רי וקסלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בינואר 1917 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  15 באוגוסט 2008 (בגיל 91) סרסוטה, ארצות הברית 
 כינוי:  A. Nugetre 
 מקום קבורה:  Sarasota Memorial Park 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של קנזאס  הקמפוס החינוכי ג'ורג' וושינגטון 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1996)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1987) 
 
ג'רלד (ג'רי) וקסלר (באנגלית: Gerald "Jerry" Wexler;‏ 10 בינואר 1917 - 15 באוגוסט 2008) היה עיתונאי מוזיקה שהפך לאחד מהמפיקים המוזיקליים החשובים של המוזיקה הקלה בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70. וקסלר עבד, בין היתר, עם ארית'ה פרנקלין, ריי צ'ארלס ובוב דילן. בשנת 1987 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ביוגרפיה

וקסלר נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס, ניו יורק. הוא למד באוניברסיטת המדינה של קנזס, נשר מהלימודים וגויס לצבא ארצות הברית. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בלימודיו וקיבל תואר בעיתונות ב-1946.
ככתב ועורך במגזין בילבורד, טבע את המונח "רית'ם אנד בלוז". בשנת 1953 התקבל כמנהל רפרטואר ואמנים בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, והיה לאיש המפתח בחברה (לצד אהמט ארטגון) כאשר הפיק את אלבומיהם של ריי צ'ארלס, בובי דארין והדריפטרס בשנות ה-50 ושל וילסון פיקט ודאסטי ספרינגפילד בשנות ה-60. במיוחד סייע וקסלר לקרב אוכלוסייה "לבנה" למוזיקה ה"שחורה". בשנת 1967 החתים את ארית'ה פרנקלין לאטלנטיק ודאג להפיכתה לכוכבת. ב-1968 החתים לאטלנטיק את להקת לד זפלין אולם לא הפיק אותם.
ב-1975 עזב וקסלר את אטלנטיק ועבר לוורנר ברודרס. ב-1979 כאשר הכריז בוב דילן כי הוא "נולד מחדש" כנוצרי הפיק עבורו וקסלר את התקליט בעל האופי הדתי "Slow Train Coming", מבלי שידע על התכנים. בתגובה לטון המטיפני של דילן טען וקסלר שהוא מעריך את האירוניה שבדבר עריכת התקליט על ידי שני יהודים ושהוא עצמו "יהודי אתאיסט חסר-תקנה בן 62". שנה מאוחר יותר הפיק את אלבומו "Saved".
בשנת 1983 עבד וקסלר עם ג'ורג' מייקל (ש"עלה אליו לרגל" לאולפנו באלבמה) והפיק עבורו את הגרסה הראשונה ללהיטו "Careless Whisper", הפקה ממנה לא היה מייקל מרוצה בסופו של דבר. ב-1988 היה שותף להפקת אלבום האוסף המצליח של להקת דייר סטרייטס, "Money for Nothing". בשנות ה-90 חזר להפיק תקליטים עבור ריי צ'ארלס ואטה ג'יימס.
חיים אישיים

וקסלר התחתן שלוש פעמים. בשנת 1941 התחתן עם שירלי קמפף; נולדו להם שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה רנה פפאס. אשתו השלישית הייתה המחזאית-סופרת ז'אן ארנולד. הוא נפטר בביתו בסרסוטה, פלורידה, ב-15 באוגוסט 2008, מאי ספיקת לב. לשאלתו של יוצר סרטים תיעודיים כמה שנים לפני מותו מה הוא רוצה על מצבתו, ענה וקסלר "שתי מילים: 'עוד בס'".
הערות שוליים

↑  הודעה על בחירתו להיכל התהילה
↑  הספד ב הניו יורק טיימס
↑  יוסי חרסונסקי, ג'רי וקסלר - סוף הדרך
↑  אורי משגב, הטעות של בוב דילן, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2012
↑  המוזיקה הנוצרית של בוב דילן
↑  עכבר העיר, הזמרת אטה ג'יימס הלכה לעולמה, באתר הארץ, 20 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317412705171  BNE: XX1159170  BnF: cb141455171 (data)  CiNii: DA08298620  GND: 119180766  ISNI: 0000 0000 5517 9707  LCCN: n92082898  MusicBrainz: cad43f86-226e-4e6a-84f9-3219b48ad242  NKC: xx0082311  NTA: 071352899  SELIBR: 312532  SUDOC: 165791322  VIAF: 46969534   WorldCat (עם VIAF): 46969534
ג'ק ראיין: גיוס הצללים

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 מבוסס על:  דמויות מאת טום קלנסי
 בימוי:  קנת בראנה 
 הופק בידי:  לורנזו די בונאוונטורה, מייס ניופלד 
 תסריט:  אדם קוזד ודייוויד קפ על בסיס דמויות שיצר טום קלנסי
 עריכה:  מרטין וולש 
 שחקנים ראשיים:  קנת בראנה כריס פיין קווין קוסטנר קירה נייטלי
 מוזיקה:  פטריק דויל 
 צילום:  האריס זמברלוקוס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני Skydance
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 16 בינואר 2014
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מתח, סרט ריגול, סרט פעולה, מותחן טכנולוגי 
 תקציב:  60 מיליון דולר
 הכנסות:  $135,503,748
 הכנסות באתר מוג'ו:   jackryan
 סרט קודם:  כל הפחדים כולם 
 www.shadowrecruitmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ק ראיין: גיוס הצללים (באנגלית: Jack Ryan: Shadow Recruit) הוא סרט פעולה משנת 2014 בכיכובם של כריס פיין, קנת בראנה (שגם ביים), קווין קוסטנר וקירה נייטלי, המבוסס על דמויות שיצר הסופר טום קלנסי ועוקב אחר גיבורו הראשי ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA. בניגוד לסרטים אחרים המבוססים על ספריו של טום קלנסי, סרט זה התבסס אך ורק על דמויות שיצר.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-16 בינואר 2014 בהקרנת IMAX כאשר גם הסרט יצא בגרסת IMAX.
עלילה

הסרט עוקב אחר ג'ון פטריק ראיין (כריס פיין), המכונה "ג'ק", צעיר אמריקני אשר למד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בעת שאירע אסון התאומים. בעקבות מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001 קטע ראיין את לימודי הדוקטורט שלו והתגייס לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. ראיין שירת כמפקד מחלקה מספר חודשים באפגניסטן עד שבהתרסקות מסוק נפצע פציעה חמורה בגבו. למרות הפציעה הקשה הצליח ראיין להציל את חיי שני חייליו ולחלצם מהריסות המסוק.
בעת שהחלים במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד פגש ראיין ברופאה קרוליין (קאתי) מולר (קירה נייטלי) והתאהב בה. במקביל גויס ראיין בידי קומנדר תומאס הארפר (קווין קוסטנר), איש ה-CIA, המבקש ממנו להצטרף לסוכנות הביון, להשלים את עבודת הדוקטורט שלו ולעבוד תחת פיקודו. תפקידו של ראיין הוא לעבוד בוול סטריט במסווה של בנקאי וברוקר, ולאתר העברות כספים חשודות המשמשות ממשלות וארגוני טרור כדי לממן פעולות כנגד ארצות הברית.
במסגרת תפקידו מזהה ראיין סימנים כי גורמים בכירים בצמרת הרוסית יזמו תוכנית, שמטרתה הרס הכלכלה האמריקנית באמצעות מתקפת טרור ומשיכת כספים מאסיבית מהבורסה לאחר מכן, דבר שיגרום לאפקט דומינו ולשפל כלכלי בארצות הברית. אף שהוא אינו סוכן מבצעי של סוכנות הביון המרכזית נשלח ראיין למוסקבה, שם הוא נדרש להתמודד עם ויקטור צ'רווין (קנת בראנה), אוליגרך רוסי אשר בעברו לחם באפגניסטן ושירת בקג"ב ואשר משמש ידה הארוכה של מוסקבה.
לאחר שהוא מצליח באופן מתוחכם בסיוע הסוכנות לחדור למשרדו של צ'רווין ולגנוב את המידע הדרוש, הם חוזרים לארהב, שם מתברר שסוכן רוסי רדום מנסה לפוצץ את וול סטריט.
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, סרטים חדשים 16.1, באתר הארץ, 15 בינואר 2014.
↑  אהרון לפידות, ד"ש מהמלחמה הקרה, באתר ישראל היום, 17 בינואר 2014.
| היקום הבדיוני של ג'ק ראיין |
| --- | --- | --- |
| ספרים | המרדף אחר אוקטובר האדום (1984) • משחקים פטריוטיים (1987) • הקרדינל מהקרמלין (1988) • סכנה ברורה ומיידית (1989) • כל הפחדים כולם (1991) • ללא חרטה (1993) • חוב של כבוד (1994) • צו נשיאותי (1996) • קשת שש (1998) • הדוב והדרקון (2000) • ארנב אדום (2002) • שיני הנמר (2003) • חי או מת (2010) • נעול (2011) • חומת אש (2012) • Command Authority‏ (2013) • Support and Defend‏ (2014) •  Full Force and Effect‏ (2014) •  Under Fire‏ (2015) •  Commander in Chief‏ (2015) |  |
| סרטים | המרדף אחר אוקטובר האדום (1990) • משחקים פטריוטיים (1992) • סכנה ברורה ומיידית (1994) • כל הפחדים כולם (2002) • ג'ק ראיין: גיוס הצללים (2014) |  |
| טלוויזיה | ג'ק ראיין (2018) • |  |
| דמויות | ג'ק ראיין • ג'ון קלארק • דומינגו שאבז • רובי ג'קסון • אד קילטי |  |
| שחקנים | אלק בולדווין • בן אפלק • כריס פיין • ג'ון קרסינסקי |  |
| ראו גם | טום קלנסי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5452631  LCCN: no2014087119  VIAF: 309844221   WorldCat (עם VIAF): 309844221
ג'ק אלברטסון

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1907 מלדן, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בנובמבר 1981 (בגיל 74) הוליווד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1968)  פרס אמי להופעת יחיד במופע או תוכנית מוזיקלית (1975)  פרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (1976)  פרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (1976)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (1965)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (28 בפברואר 1977) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ונתן 'ג'ק' אלברטסון (אנגלית: Jack Albertson‏; 16 ביוני 1907 – 25 בנובמבר 1981) היה קומיקאי, רקדן, זמר ושחקן יהודי-אמריקאי. הוא אחד מהבודדים שזכה בכל שלושת הפרסים החשובים בתחום המשחק: פרס אוסקר, פרס אמי ופרס טוני.