לואיג'י נונו
שנות ה-80'

נונו התוודע אל הפילוסוף הוונציאני מאסימו קאצ'ארי (כיום ראש עיריית ונציה), שהשפעתו על מחשבת המלחין הלכה וגברה במהלך שנות ה-80'
(קרוואלו 1999). באמצעות קאצ'ארי השתקע נונו בכתבי פילוסופים גרמניים רבים, בהם ולטר בנימין, שרעיונותיו על היסטוריה (הדומים להפתיע לאלה של המלחין עצמו) יצרו את הרקע ליצירה המונומנטלית Prometeo—tragedia dell' ascolto מן השנים 85–1984 (שטנצל 1995). יצירותיו המאוחרות של נונו חדורות בפילוסופיה של בנימין, בייחוד מושג ההיסטוריה ((Über den Begriff der Geschichte), שניתן לו תפקיד מרכזי ב"פרומתאוס".
בתחום המוזיקה החל נונו לערוך ניסויים בחידושי צליל והפקה באולפן הנסיוני היינריך שטרובל בפרייבורג. שם הגה גישה חדשה לגמרי להלחנה ולטכניקה, תוך שילוב תדיר של תרומות ממוזיקאים וטכנאים מומחים למימוש יעדיו (פבריצ'אני 1999). הפירות הראשונים מן העבודה המשותפת הזאת היו (atmende Klarsein מן השנים 82–1981, Diario polacco II משנת 1982 - כתב האשמה נגד עריצות המלחמה הקרה הסובייטית - ו-Guai ai gelidi mostri מ-1983. הטכנולוגיות החדשות אפשרו לצלילים להסתחרר במרחב והקנו למימד זה תפקיד, שאינו נופל בחשיבותו משילוח הצליל. חידושים כאלה נעשו מרכזיים לתפיסה חדשה של זמן ומרחב (פסטלוצה 1992). יצירות המופת האלה, המרשימות ביותר, היו בחלקן הכנה למה שרבים רואים כהישגו הגדול ביותר.
"פרומתאוס" מתוארת כ"אחת היצירות הטובות ביותר של המאה ה-20" (בייסט 2003). אחרי ההפרזות התיאטרליות של Al gran sole, שנונו תיאר לאחר זמן כ"מפלצת של משאבים" (שטנצל 1995), החל המלחין לחשוב בכיוון של אופרה, או ליתר דיוק "מוזיקה פר דרמטיקה" ללא שום מימד בימתי ויזואלי. בקיצור, דרמה במוזיקה - "הטרגדיה של ההאזנה" - - כותרת משנה נוקבת על הצרכנות כיום. נונו תלה את אשמת הטרגדיה במסחור, בעיקר הטלוויזיה - "שרצף הצלילים והתמונות חסר הנשימה שלה הורס את יכולתנו להבין את התוכן" (דברים על עטיפת התקליטור "וריאציות קנוניות"). על כן, בתפקידים הווקאליים המרווחים הפשוטים ביותר (בעיקר קוורטות וקווינטות) מהדהדים לעומק בתוך מארג של כתיבה מיקרוטונאלית קשה ודיסוננטית להרכבים האינסטרומנטליים.
"פרומתאוס" הוא אולי ההגשמה המוחלטת של "תיאטרון התודעה" של נונו - תיאטרון סמוי מן העין, שבו הפקת הצליל והטלתו במרחב נעשות יסודיות לדרמטורגיה הכוללת. האדריכל רנצו פיאנו עיצב מבנה ענקי, כעין "סירת עץ", לביצוע הבכורה בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שאת האקוסטיקה שלו היה צורך להקים מחדש, במידה מסוימת, לכל הופעה והופעה. האולם שנועד לביצוע הבכורה ביפן, בפסטיבל אקייושידאי, נקרא "אולם פרומתאוס", לכבוד נונו, ועוצב על ידי אדריכל מן השורה הראשונה, אראטה איסוזאקי) ("קאזה ריקורדי אונליין", רקע היסטורי). בלברית משולבים טקסטים נפרדים מאת הסיודוס, הלדרלין ובנימין (שיטת הדקונסטרוקציה האופיינית לנונו גרמה לכך, שלוגיסטית רובם אינם ניתנים לשמיעה), הבוחנים את מקורה והתפתחותה של האנושות, ערוכים ומורחבים בידי קאצ'ארי. בהקשר העל-זמני והחזוני של נונו, מוזיקה וצליל גוברים על התמונה ועל המילה הכתובה ליצירת ממדים חדשים של משמעות ו"אפשרויות חדשות" להאזנה.
ביצירות המופת האחרונות של נונו, כמו Caminantes… Ayacucho מ-87–1986, שנוצרו בהשראת מחוז בדרום פרו, החווה עוני קיצוני וחוסר שקט חברתי, La lontananza nostalgica utopica futura מ-89–1988, ו-"Hay que caminar" soñando מ-1989, אפשר למצוא ביקורת נוקבת על מסע החיים של המלחין המבקש התחדשות פוליטית וצדק חברתי. לקראת סוף חייו, נתקל נונו בכתובת על מנזר בטולדו, המיוחסת לאנטוניו מאצ'אדו, שהייתה למעין מוטו:
הנוסע, אין כל נתיב, רק המסע עצמו הוא הקיים.
נונו מת בוונציה ב-1990. אחרי קבורתו אמר המלחין הגרמני דיטר שנבל, כי נונו "היה אדם דגול" (לשר, 2000) - רגש שהיה משותף לרבים שהכירוהו, ולאלה שלמדו להעריך את המזיקה שלו. נונו נקבר באי סן מיקלה, לצד מאורות גדולים בתחום האמנות, כמו סטרווינסקי, דיאגילב ועזרא פאונד.