stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רסטורציה והתחדשות בשווייץ

תקופות הרסטורציה והתחדשות בהיסטוריה של שווייץ נמשכו בין 1814 ל-1847. "שיקום" היא התקופה שבין 1814 ל-1830,  שחזור המשטר הישן (פדרליזם), תוך ביטול השינויים שכפה נפוליאון בונפרטה על הרפובליקה ההלווטית הריכוזית משנת 1798 והחזרה החלקית לשיטה הישנה עם חוק גישור של 1803. "התחדשות" היא התקופה שבין 1830 ל-1848, כאשר בעקבות מהפכת יולי התנועה הליברלית התמודדה עם המשטר ה"מחודש" של Ancien Regime. בקנטונים הפרוטסטנטיים, האוכלוסייה הכפרית אכפה חוקות קנטוניות ליברליות, בחלקן בצעדות מזוינות על הערים. זה הביא לתגובת נגד שמרנית בקנטונים הקתולים בשנות ה-30 של המאה ה-19, והעלתה את הסכסוך עד כדי מלחמת אזרחים עד 1847.
הרסטורציה

כאשר נפילתו של נפוליאון נראתה קרובה, חוק הגישור הושעה בסוף דצמבר 1813, ודיונים ארוכים על חוקות עתידיות החלו בכל הקנטונים של שווייץ.
הטאגזאצונג (התכנסות של צירים מכל תשעה עשר הקנטונים) שהתקיימה בין ה-6 באפריל 1814 ל-31 באוגוסט 1815, מה שנקרא "הדיאט הארוך", התכנס בציריך כדי להחליף את החוקה.  הדיאט נותר סגור עד ה-12 בספטמבר, אז הועלו ואלה, נשאטל וז'נבה לחברות מלאות בקונפדרציה. זה הגדיל את מספר הקנטונים ל-22. אולם הדיאט התקדם מעט עד לקונגרס וינה.
בקונגרס וינה (18 בספטמבר 1814 עד 9 ביוני 1815), הקונפדרציה השווייצרית יוצגה על ידי משלחת של שלושה פוליטיקאים שמרנים, הנס פון ריינהרד, יוהאן היינריך וילנד ויוהאן פון מונטנאך, מלבד מספר לוביסטים לא רשמיים שניסו להשפיע על ארגון מחדש של המדינה, כמו פרדריק-סזאר דה לה הארפ, שבתמיכתו של תלמידו לשעבר, אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פעל למען עצמאותה של וו מברן — אם כי, מצד שני, דה לה הארפ התנגד ליצירה של מדינה פדרלית בניגוד לרפובליקה שווייצרית מאוחדת. בנוסף, דה לה הארפ וחברו אנרי מונוד לחצו על הקיסר אלכסנדר, אשר בתורו שכנע את מעצמות הברית האחרות המתנגדות לנפוליאון להכיר בעצמאות וו וארגאו, למרות ניסיונותיו של ברן להשיב אותן כקרקעות כפופת.
סיום הרסטורציה

בעקבות מהפכת יולי הצרפתית ב-1830, נערכו מספר אסיפות גדולות שקראו לחוקות קנטוניות חדשות. מכיוון שלכל קנטון הייתה חוקה משלו, האסיפות בכל קנטון התייחסו לפרטים שונים, אך לכולן היו שתי סוגיות עיקריות. ראשית, הם קראו להתאים בדרכי שלום את החוקות על-ידי התאמת אופן הקצאת המושבים בבתי המחוקקים המקומיים וב-Tagsatzung. בפרט, הם התנגדו למה שהם ראו כייצוג היתר של הבירה הקנטונלית בממשלה. שנית, הם חיפשו דרך לתקן את החוקה. למעט מאוד קנטונים הייתה אפילו דרך לתקן או לשנות את החוקות, ואף אחד מהם לא איפשר להוסיף יוזמות של אזרחים.
העצרת הראשונה נערכה ליד ויינפלדן בתורגאו באוקטובר ובנובמבר 1830. לאחר מכן, בנובמבר, פגישות בוולנשוויל, ארגאו ולאחר מכן בסורסי, לוצרן ולבסוף באוסטרטאג ליד אוסטר בציריך. בדצמבר התקיימו שלוש אסיפות בקנטון סנט גאלן בווטוויל, אלטשטטן וסנט גאלנקאפל וכן בבלסטאל בזולותורן. העצרת הסופית נערכה במינסינגן בברן בינואר 1831.
הנאומים והמאמרים המדווחים על האסיפות זכו לתפוצה רחבה והפכו פופולריים מאוד. ההמונים התנהגו בדרך כלל למופת ובצורה מסודרת. למשל, בווהלנשוויל דווח כי הם נפגשו "ביחס שקט באופן בלתי צפוי עם הגינות וסדר מושלם". אפילו בארגאו וסנט גאלן, שם צעדו ההמון ברחובות אראו (Freiämtersturm) וסנט גאלן, צעדת המחאה הייתה שלווה. בעקבות האסיפות והצעדות, ממשלות קנטונליות נכנעו במהירות לדרישות האספות ותיקנו את חוקותיהן.
התחדשות

ה"רסטורציה" גרמה לכך שהפטריציאטה והערים החופשיות החזירו לעצמן הרבה מכוחן הקודם, על חשבון הכוח של האוכלוסייה הכפרית, והביאו למרידות וסכסוכים אלימים כמו ה־Züriputsch של 1839. עם זאת, נשמרו כמה הישגים רפובליקנים, כמו ביטול הטריטוריות הכפופות, שימור ארגאו ותורגאו כקנטונים עצמאיים והבטחת שוויון זכויות פוליטיות של כל אזרחי (גברים) הקנטון. בבזל, הסכסוך הביא לפיצול של העיר בזל ומדינת בזל ב-1833. באופן דומה, קנטון אוסרשווייץ נפרד באופן זמני מקנטון שווייץ ב-1831, אך אוחד מחדש עם שווייץ ב-1833 לאחר עריכת חוקה שוויונית. מאז 1830 הכוחות הדמוקרטיים היו בעלייה. המפלגה הדמוקרטית הרדיקלית של שווייץ גילמה את הכוחות הדמוקרטיים הללו. הדרישות לחוקה פדרלית חדשה עם מערכת יחסים הדוקה יותר בין הקנטונים השונים וזכויות לאזרחים הפרטיים עלו מהמפלגה הרדיקלית של שווייץ ומקבוצות ליברליות כמו הקבוצה שכינתה את עצמה La Jeune Suisse (שווייץ הצעירה). ואכן, המפלגה הרדיקלית הקימה מלכתחילה את הקבוצה שנקראת שווייץ הצעירה במטרה לעורר תמיכה ליברלית ברעיונות אלה בכל הקנטונים של שווייץ.
הדרישות המרכזיות של הקבוצות הליברליות כמו שווייץ הצעירה, היו לביטול הצנזורה, הפרדת כנסייה ומדינה, ריבונות עממית ודמוקרטיה ייצוגית. כמו כן נכללו דרישות למערכת אחידה של מטבעות. רפורמות אלו, במיוחד הרפורמות הכלכליות, יחזקו את המסחר, התעשייה והבנקאות בתוך שווייץ. עם זאת, הרפורמות המוניטריות היו הרפורמות שהתנגדו להן ביותר. ההתנגדות לדרישות הכלכליות הללו הפכה למסווה ברטוריקה דתית. חברי המפלגה הרדיקלית ושווייץ הצעירה הותקפו על ידי הישועים ככופרים. בסכסוך פוליטי זה, המפלגה השמרנית הימנית המייצגת את הפטריציאטה התמודדה מול "המפלגה הרדיקלית" השמאלנית "החשיבה החופשית", קודמתה של המפלגה הדמוקרטית החופשית של שווייץ כיום. כשהרדיקלים עלו לשלטון במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, הם הטילו הגבלות על הכנסייה הקתולית בארגאו ב-1841. לוצרן כנקמה החזירה את הישועים כמורים בבתי ספר קנטונים. בעקבות זאת ("השאלה הישועית") פלשו רדיקלים חמושים לקנטון, ה-Freischarenzüge של 1844 ו-1845, בראשות וילהלם סנל, חברי המועצה הפדרליים המאוחרים אולריך אוקסנביין ויקוב סטמפפלי. השתתף גם גוטפריד קלר, אך הוא מעולם לא השתתף בלחימה. הפלישה של 1845 הסתיימה באסון לפריישרלר, 35 מהם נהרגו. הצד הרדיקלי חזר שוב לאמצעים פוליטיים, והישועים שוב גורשו בצו של ה־Tagsatzung הפדרלי ב-3 בספטמבר 1847 (צו שבוטל רק ב-1973).
הזונדרבונד הקתולי של 1845 קם כתגובה ל-Freischarenzüge. בשל הפרת הסכמים הבין-קנטונליים, הוקם צבא הקונפדרציה. כוחות הקונפדרציה פלשו לשטח הזונדרבונד בנובמבר 1847, ויזמו את מלחמת הזונדרבונד, אשר הודות למערכה המתחשבת של הגנרל גיום אנרי דופור הביאה לפחות ממאה אבדות בשני הצדדים.
לאחר הפסקת פעולות האיבה, הצד הקתולי היה המובס, שווייץ המודרנית הוקמה על ידי החוקה הפדרלית הראשונה.
הערות שוליים

↑  Charles Seignobos, A Political History of Europe, Since 1814, H. Holt, 1900, p. 259.
↑  Wilhelm Oechsli, History of Switzerland 1499-1914, Cambridge University Press, 2013, p. 365.
1 2 3 4 5  Frederick Engels, "Civil War in the Valais" contained in Marx & Engels Collected Works: Volume 3 (International Publishers: New York, 1975) p. 526.
1 2 3  Charles Dandliker, History of Nations: Switzerland (P.F. Collier & Son Publishers: New York, 1907) p. 557.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 009799 
ארגון מחדש והרחבה של שווייץ במהלך קונגרס וינה ב-1814
פרנק שווייצרי (עם הצלב השווייצרי בצד האחורי) נטבע בברן (1826)
שארל פיקטה דה רושמונט
האוסטרטאג נפגש ליד ציריך ב-22 בנובמבר 1830.
ה-Züriputsch: עימותים בציריך פאראדפלאץ
שאי שלום ירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  דני קרוון
 תאריך יצירה:  1966
 טכניקה וחומרים:  אבן מסותתת
 ממדים בס"מ
 אורך:  7 מ' 
 רוחב:  24 מ' 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  משכן הכנסת ירושלים שבישראל
 קואורדינטות:  31°46′36″N 35°12′20″E﻿ / ﻿31.77675°N 35.205472222222°E﻿ / 31.77675; 35.205472222222
 
"שאי שלום ירושלים", גם "שאלו שלום ירושלם, ישליו אהביך",  הוא תבליט של הפסל הישראלי דני קרוון המכסה את הקיר הדרומי של אולם מליאת הכנסת בירושלים. בשל מיקומה, יצירת אמנות זו זוכה לחשיפה תקשורתית גדולה בישראל, בשל צילומי חדשות מאירועים המתרחשים בכנסת, ובשל שידורי ערוץ הכנסת.
היסטוריה

בשנת 1964 נבחר דני קרוון על ידי דורה גד, אדריכלית הפנים של הכנסת, ליצור את התבליט שיהווה את הקיר הדרומי (המרכזי) של אולם המליאה של הכנסת. בנוסף ליצירה זו יצר קרוון את קיר העץ הקדמי של אודיטוריום הכנסת. מקור שם הפסל הוא בפסוק מספר תהילים, פרק קכ"ב, פסוק ו'. קרוון סיפר כי החליט לקרוא ליצירה בשם זה לאחר שסיים את בנייתה, אולם מאחר שלא הותר לו לחקוק על הפסל את שמות הסתתים החליט שלא לחקוק גם את שם היצירה ואת שמו שלו.
התבליט העשוי אבן מסותתת שהובאה ממחצבת דיר אל אסד שבגליל. רוחב התבליט 24 מטרים וגובהו שבעה מטרים. קרוון עיצב את היצירה כך שבמרכזה קומפוזיציה גאומטרית מופשטת הבולטת על רקע הקיר. במקור תוכננה לצד היצירה גם מרפסת ומקום מושב לנשיא המדינה, אולם קרוון שכנע את ועדת הבניין של הכנסת לוותר על הרעיון.
לאחר 50 שנה נחתמה היצירה ונרשם שמה בעברית וערבית.
חזות ומשמעות סמלית

הקיר מעוצב בסגנון מופשט גאומטרי ובנוי מאבנים אשר עליהן חקוקות צורות גאומטריות המשולבות זו בזו ויוצרות הרמוניה ויזואלית. האמן שאף לעצב יצירת אמנות חזותית בעלת משמעות צורנית שתהיה נעימה לעין ולא מסובכת, כיאה לקיר האמור להוות רקע ליושבים על בימת הכנסת. קרוון ייחס לקיר את נושא הקשר בין ירושלים של מעלה, המסמלת את הרוחניות, לירושלים של מטה, הגשמית. לפי פרשנויות מאוחרות מסוימות, הקיר מסמל את היות הכנסת מעוז הדמוקרטיה הישראלית, שכן הצורות הגאומטריות מרמזות על קשר ליוון העתיקה, בה התפתחה הגאומטריה ובאה לכדי מיצוי, אך גם מקום היוולדה של הדמוקרטיה.
בצדו השמאלי של הקיר מוצב דיוקנו של בנימין זאב הרצל צרוב בלוח אבץ כהה.
הנצחת היצירה על בול יובל לכנסת

במלאת 50 שנה לכנסת, הנפיק ב- 1 בפברואר 1999 דאר ישראל בול יובל מיוחד לכבוד האירוע ההיסטורי הזה. על הבול מופיע ציור של קיר האבן באולם המליאה של הכנסת  שעיצב דני קרוון.  דניאל גולדברג עיצב את הבול. דואר ישראל מכר 992,640 בולים של בול זה במשך 8 חודשים עד להפסקת המכירה.
הערות שוליים

↑  דני קרוון, "אבן מקיר לא תזעק", עיתון הארץ, גיליון יום העצמאות ה'תשס"ו, 2 במאי 2006.
1 2  עיצוב פנים הבניין, באתר הכנסת
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
רפאיל פליד

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1915 Ivanky, אוקראינה 
 פטירה:  13 ביוני 1974 (בגיל 59) מוסקבה, ברה"מ 
 מנחה לדוקטורט:  מיכאיל אוסנוביץ' 
 פרסים והוקרה:  מדען כבוד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 
 
רפאיל פליד  (ברוסית: Рафаил Моисеевич Флид‏; 15 במרץ 1914, באזור קייב - 13 ביוני 1974, מוסקבה) היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי. פליד היה מומחה ליצירה וחקר זרזים.
קורות חיים

רפאיל פליד נולד בשנת 1915 בכפר ליד אומן (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביו עסק במסחר.
בגיל 12 פליד החל לעבוד בסיפרייה של אומאן וניצל את מעמדו לקריאת ספרים רבים. בשנת 1929 המשפחה עברה לטשקנט. פליד המשיך לעבוד בסיפרייה ובשנת 1930 החל ללמוד בבית ספר לטכנאים. הוא השלים לימודים בשנת 1933 עם התמחות בכימיה.
באפריל 1934 פליד החל ללמוד באוניברסיטה בטשקנט. למרות שהוא התקבל במחצית שנת לימודים פליד עבר בחינות שנת לימודים ראשונה בהצלחה. החל משנת לימודים השלישית פליד החל פעילות מדעית בהדרכת מיכאיל אוסנוביץ'. לאחר סיום האוניברסיטה לפיד המשיך ללימודי תואר שלישי. העבודה הסתיימה ובספטמבר 1941 הוא היה אמור להציג אותה. בעקבות פלישת גרמניה לברית המועצות פליד כבר באוגוסט גויס לשורות הצבא האדום.
יחידה של פליד רוב תקופת המלחמה הייתה בעתודה. הוא היה מפקד פלוגת הגנה כימית. ביוני 1944 הוא קיבל חופשה קצרה להצגת עבודת תואר שלישי. לאחר קבלת התואר פליד חזר ליחידה. בשנת 1945 היא השתתפה בקרבות נגד יפן.
בסוף 1945 פליד שוחרר מהצבא, הגיע למוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה וטכנולוגיה. הוא עבד במכון 29 שנים עד פטירתו. בשנת 1959 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1961 מונה לפרופסור.
בשנת 1968 פליד עבר אירוע לבבי קשה. הוא המשיך לעבוד וללמד אך קצב עבודתו השתנה. הוא נפטר בשנת 1974 בגיל 59 והטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
פליד כתב ספר, 250 מאמרים ובבעלותו היו 5 פטנטים. הוא קיבל פרס על פעילותו.
רלית לבנת גרון

| רלית לבנת גרון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: רליתיים
סוג:: Dryolimnas
מין:: רלית לבנת גרון
שם מדעי
 Dryolimnas cuvieri ‏פושרן, 1845

רלית לבנת גרון (שם מדעי: Dryolimnas cuvieri) היא מין של עוף מים ממשפחת הרליתיים והיא המין היחיד ששרד מהסוג Dryolimnas. היא מצויה בטבע רק בכמה איים באוקיינוס ההודי: בקומורו, מדגסקר, מיוט ואיי סיישל.
מאפיינים

הרלית בעלת חזה, צוואר וראש בצבע חום ערמוני עם גרון לבן וארוך, מקור ארוך וורוד ובעלת גב וכנפיים אפורות. רגלי הרלית ארוכות וצהובות והעיניים אדומות. אורכה 30–33 סנטימטרים ומשקלה 145–218 גרם בזכרים ו-138–223 גרם בנקבות.
הרלית מחפשת מזון בביצות ובין המנגרובים או אף בחוף הים ובתוך הצמחייה הגבוהה. היא גם מסוגלת לשחות בעת הצורך. היא ניזונה ממיני חרקים ורכיכות מים כמו חלזונות מסוג Melanoides ו-Littorina, וגם מביצים או צאצאים של צבי ים.
תת-המין D. c. abbotti נכחד מהאי אסומפטיון (Assumption Island). במקומו מוקמו באי פרטים של תת-המין D. c. cuvieri אשר מילאו באי את גומחתו בטבעיות.
תת-מינים

D. c. cuvieri
D. c. abbotti - נכחד
D. c. aldabranus - תת-מין לא מעופף מאלדברה, העוף היחיד באוקיינוס ההודי שאינו מעופף. לעיתים נחשב למין עצמאי
הערות שוליים

↑  רלית לבנת גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593185605171
רסין (ויסקונסין)

| --- | --- |
דגל רסיןדגל רסין

מרכז רסין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ויסקונסין ויסקונסין
 מחוז:  רסין
 ראש העיר:  קורי מייסון
 תאריך ייסוד:  1699 
 שטח:  48.38 קמ"ר
 גובה:  188 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  77,816 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  1,966.9 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  42°43′34″N 87°48′21″W﻿ / ﻿42.726111111111°N 87.805833333333°W﻿ / 42.726111111111; -87.805833333333 
 אזור זמן:  UTC -6
 www.cityofracine.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה רסין(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה רסין(למפת ויסקונסין רגילה) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריוררסין(למפת ויסקונסין מוגדלת) מדיסון מילווקי גרין ביי קנושה אפלטון אושקוש או קלייר לה קרוס ווסו סופיריור מינסוטה איווה אילינוי ימת מישיגן  מישיגן ימת סופיריוררסין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רסין (באנגלית: Racine) היא בירת מחוז רסין במדינת ויסקונסין בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות ימת מישיגן בדרום-מזרח ויסקונסין. בעיר מתגוררים 78,860 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר החמישית בגודל אוכלוסייתה בין ערי ויסקונסין.
גאוגרפיה ודמוגרפיה

רסין נמצאת על חוף ימת מישיגן ורחוקה כ-27 ק"מ מגבול מדינת אילינוי ו-45 ק"מ מהעיר מילווקי. העיר נמצאת 188 מטרים מעל גובה פני הים. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, שטחה הכולל של העיר הוא 48.38 קמ"ר אשר מתוכם 40.09 קמ"ר הם יבשה ו-8.29 קמ"ר מים.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, מתגוררים בעיר 78,860 תושבים אשר מתוכם 61.8% לבנים, 22.6% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.8% אסיאתים, 0.5% אינדיאנים, 10.3% מגזע אחר ו-4.0% משני גזעים או יותר. על פי המפקד משנת 2010, היו בעיר 78,860 תושבים, 30,530 משקי בית, ו-19,222 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,966.9 נפש לקמ"ר. בעיר היו 33,887 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 845.2 דירות לקמ"ר.
תחבורה

בעיר עובר כביש בין-מדינתי מס' 94.
ברסין עובר קו רכבת האמטרק היאוואתה. בעיר עובר גם קו רכבת הפרברים של שיקגו (Metra) .
בעיר ממוקם גם נמל התעופה הבינלאומי באטן.
ערים תאומות

דנמרק אולבורג, דנמרק
ניקרגואה בלופילדס, ניקרגואה
ברזיל פורטלזה, ברזיל
צרפת מונטלימאר, צרפת
יפן אויסו, יפן
מקסיקו ספוטלנחו, מקסיקו
הערות שוליים

↑  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל ויסקונסין מדינת ויסקונסין |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | מדיסון |  |
| אזורים גאוגרפיים | חצי האי דור • המטרופולין של מילווקי • המטרופולין של מדיסון • המטרופולין של שיקגו |  |
| היישובים הגדולים ביותר | מילווקי • מדיסון • גרין ביי • קנושה • רסין • אפלטון • ואוקשה • אושקוש • או קלייר • ג'יינסוויל • וסט אליס • לה קרוס • שבוייגן • ואוואטוסה • פונד דו לאק • ניו ברלין • ואוסאו • ברוקפילד • בלויט • גרינפילד |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • חלוקה מנהלתית • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ויסקונסין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559515605171  GND: 4344986-4  LCCN: n79046059  MusicBrainz: 93f4a510-a09d-4c6d-b732-b8bf295073c9  NARA: 10045839  NKC: xx0119521  VIAF: 237427241   WorldCat (עם VIAF): 237427241
רוי קריספל

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1979 (בן 45) עַכּוֹ, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס הבימוי בפסטיבל איסקייה, פרס תא המבקרים פסטיבל קאזאן, הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל בינלאומי לקולנוע עצמאי בלוס אנג'לס, הסרט הטוב ביותר פסטיבל סן טרופז.
 https://www.roykrispel.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רוי קריספל (נולד ב-11 ביולי 1979) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי. הוא כתב וביים את הסרטים: אורח (2010), קומאסי חיפה (2013), כדורגל בעמק (2016), מועדון הלבבות השבורים ואבו עומאר (2021). בנוסף, עבד כבמאי ועורך בהפקות ישראליות וביים מאות סרטי תדמית ופרסומות. סרטיו זכו במספר פרסים בינלאומיים.
ביוגרפיה

רוי נולד בעכו ולמד בילדותו בבית הספר עמל בנהריה.
בשנת 2003, החל את לימודיו בבית הספר לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. במסגרת הלימודים, החל את עבודתו על סרטו הקצר הראשון, "עלמה". בשנת 2009, הושלמה הפקתו. הסרט זכה בפרס "הסרט הקצר הטוב ביותר" בפסטיבל בינלאומי לקולנוע עצמאי בלוס אנג'לס.
בשנת 2010, יצא לאקרנים "אורח", דרמה בת 40 דקות המהווה עיבוד למחזה "שמן" של ריימונד קארבר. הסרט זכה בפסטיבל גראן אוף בפולין והשתתף בתחרויות  בפסטיל פוסאן בבוסאן, דרום קוריאה, בפסטיבל לה קבינה בולנסיה, ספרד ובפסטיבל חיפה.
בשנת 2013, הושלמה הפקת "קומאסי חיפה", סרט דוקו בן 60 דקות המגולל את מסען של קבוצת גננות ומורות מגאנה אל חיפה כחלק ממאבקן לחולל שינוי במערכת החינוך במולדתן. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סנט טרופז. לאחר מכן, יצר בשנת 2016 סרט דוקומנטרי נוסף בן 40 דקות בשם "כדורגל בעמק" המספר את סיפורה של קבוצת כדורגל בעמק יזרעאל המורכבת מנערים יהודים וערבים. הסרט השתתף בתחרות  בפסטיבל ברלין לסרטי ספורט ובפסטיבל הסרטים במדריד.
בשנת 2018, השלים קריספל את סרט הדוקו הראשון שלו שהוא באורך מלא. הסרט, הנושא את הכותר "מועדון הלבבות השבורים", מלווה קבוצת מנתחי לב הפועלים מטעם ארגון הומניטרי וניסיונם לסייע לארבעה ילדים אתיופים שנחתו בישראל הסובלים ממום בליבם. הסרט הוקרן בערוץ הוט 8 וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל צ'יצסטר באנגליה.
סרט הפיצ'ר העלילתי הראשון של רוי קריספל, "אבו עומאר" יצא בשנת 2020. הסרט מגולל את סיפורו של סאלח הנושא עמו את גופתו של בנו בן השנתיים בתוך תיק, מבית חולים בישראל לאחר שנפטר עקב מחלה. כשהוא מגיע אל הכפר שלו בגדה, הוא מגלה שעוצר על הכפר מונע ממנו להיכנס ולקבור את בנו. מפגש בינו ובין מירי, אישה ישראלית הרה, מוציא את השניים למסע בנבכי החברה הישראלית. הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, זכה בפרסים והופץ ברחבי העולם בין היתר ברשת HBO אירופה וCINEMA WORLD אסיה. כמו כן הוא הסרט הישראלי הראשון שהשתתף וזכה בתחרות  בפסטיבל סרטים בצפון אפריקה.
קריספל משמש כעורך תוכן ובמאי אולפן. כמו כן ביים את הסדרה הדוקומנטרית "בוני התרבויות" (2023) לתאגיד השידור כאן ואת התוכנית הדוקומנטרית "ישראל מלמעלה" (2023) לפארמונט. משנת 2010 ועד 2023 עבד כבמאי ראשי ומנהל קרייאטיב באגף דיפלומטיה ציבורית במשרד החוץ.
פילמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | שם סרט | פרסים |
| 2009 | עלמה | הסרט הקצר הטוב ביותר - הפסטיבל הבינ"ל לסרטים עצמאיים בלוס אנג'לס |
| 2010 | אורח | המקום הראשון בקטגוריית הדרמה בפסטיבל גראן-אוף פולין |
| 2013 | קומאסי חיפה | הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סן טרופז 2014 |
| 2016 | כדורגל בעמק |  |
| 2018 | מועדון הלבבות השבורים | הסרט הטוב ביותר של פסטיבל צ'יצסטר, אנגליה |
| 2020 | אבו עומאר | פרס הבימוי בפסטיבל איסקייה, איטליה פרס תא המבקרים ברוסיה בפסטיבל קאזאן ציון לשבח של חבר השופטים בפסטיבל טרטיו מילניו ברומא פרס השחקן הטוב ביותר לקייס נאשף בפסטיבל רבאט במרוקו |
הערות שוליים

1 2  בימוי | רוי קריספל, באתר Roy Krispel
↑  הזוכה המאושר | וואלה! יורם לימודים, באתר יורם לימודים
↑  עינב שיף‏, הסרט הישראלי "אורח" זכה בפסטיבל גראן-אוף בפולין, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2010
↑  רוי קריספל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  זוהר צלח, ‏"יש כאן עניין של פטרונות, אבל כשפרויקט בוחר בך – אין לך כל כך ברירה", באתר ‏מאקו‏, 7 באפריל 2022
רעיה בלטמן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 בינואר 1927 סקורני, בסרביה
 פטירה:  2 ביוני 2013 (בגיל 86) 2 ביוני 2013 
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  סופרת ילדים ונוער
 
רעיה בּלַטמן (28 בינואר 1927 – 2 ביוני 2013) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
ביוגרפיה

בלטמן נולדה בשנת 1927 בעיירה סקורני שבבֶסָרָבְּיָה (כיום באוקראינה). עוד בילדותה, בעת ביקור אצל סבה וסבתה בעיירה זגוריצה, התוודעה לתיאטרון היידי של אברהם גולדפדן, ומאז החלה לאהוב את התיאטרון. תקופה זו בחייה מתועדת בספרה "בית על גלגלים" (2004).
בשנת 1934, כשהייתה בת 7, עלתה לארץ ישראל עם הוריה, ומאז גרה בירושלים. על אותם ימים ראשונים בארץ שבהם חשה זרה ובודדה, כתבה הסופרת בשניים מספריה: "הבית עם שעון האותיות" (1988), המתאר את ימיה הראשונים בארץ כעולה חדשה, ו"מוכרחים להתבגר" (1995), המתאר את נעוריה כילדה בודדה בכיתה ח'. כבר בנעוריה הייתה אוספת את ילדי השכנים ועורכת איתם הצגות. ספרה "מוכרחים להתבגר" מסתיים בסצנה המתארת כיצד קיבלה תפקיד בהצגה.
בלטמן סיימה את לימודיה בבית המדרש למורים העברי בירושלים (כיום מכללת דוד ילין) וקיבלה עבודה בפרדס חנה. היא עסקה שנים רבות בהוראה. 15[דרושה הבהרה] ספריה על "ניסן ורחמים משיכון ב'" (1974–1988) מבוססים על מקרים שקרו לבניה ולתלמידיה בשכונת מוסררה שבירושלים.
בנוסף, סיימה תואר בוגר בחוג לתולדות התיאטרון ותואר מוסמך בספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ושימשה מדריכה מחוזית לאמנות הבימה במחוז ירושלים.
היא כתבה תוכניות ילדים רבות לרדיו ולטלוויזיה ופרסמה סיפורים רבים בעיתוני ילדים. שנים רבות הייתה עורכת מפגשים עם תלמידים ביחד עם יעקב בנאי, אשר קרא את סיפוריה על "ניסן ורחמים משיכון ב'" בתסכיתי רדיו בתוכנית "לבת ולבן ולמי שמתעניין".
ספריה

ניסן ורחמים משכון ב; ציירה: תלמה גוטליב, ירושלים: אחיעבר, 1974.
עלילות ניסן ורחמים משכון ב: כל דבר בלירה ועוד ספורים; ציורים ועטיפה: שרה ברקאי, תל אביב: צ'ריקובר, תשל"ו.
עלילות ניסן ורחמים משכון ב: סלט בלי עגבניות ועוד ספורים; ציורים ועטיפה: שרה ברקאי, תל אביב: צ'ריקובר, תשל"ז 1976. ("שודר ברדיו בשידורי ישראל")
במשפחה שלנו; ציורים: אלישבע, ירושלים : אחיעבר, 1976. (סיפורים משעשעים מהווי המשפחה)
עלילות ניסן ורחמים משכון ב: מחפשים את המטמון ועוד ספורים; ציורים ועטיפה: שרה ברקאי, תל אביב: צ'ריקובר, תשל"ח.
ספורים על דּוּקָה: טרנינג עם פסים; עטיפה ואיורים: איזי כהנא, ירושלים: אחיעבר, 1978.
משפחת ירון: קורות משפחה עליזה; ציורים ועטיפה: מישל קישקה, ירושלים: כתר, 1980. ("שודר ברדיו בשידורי ישראל")
עוד לא נותקה השלשלת --- : מחזמר לבני הנעורים; מוסיקה: צבי בן-פורת, ירושלים: מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל – מערכת החינוך, תשמ"ב 1982.
ספורים על דוקה: מי זאת באפי; איורים: נועה חייקין, ירושלים: אחיעבר, 1982.
מי מכיר את ניסן ורחמים?: עוד סיפורים על ניסן ורחמים משיכון ב'; ציורים: אבי כץ, ירושלים; תל אביב: דביר, תשמ"ב. ("הסיפורים שודרו ברדיו בשידורי ישראל")
חיים משֻגעים, ירושלים: דביר, תשמ"ד 1984. ("משפחת חרמוני, משפחה ישראלית טיפוסית, עושה חיים משוגעים")
ז'נגו, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1984.
הרפתקאות ניסן ורחמים; עריכה: מיכל כץ; ציירה: תרצה כדן, 7 כרכים, תל אביב: ד. רכגולד, 1986–1988. ("שודר ברדיו בשידורי ישראל")
אורחים באים;
מכשפים וקוסמים;
מדוע אבדו המטבעות?;
אל הים הכחּל
מה עושים ביום גשם?;
צפרים בראש, 1988;
אגדות שבלב;
הדבר הטוב ביותר בעולם.
בית-הקסמים; איורים ועטיפה: גיל אלקבץ, תל אביב: דביר, תשמ"ז 1987.
הבית עם שעון האותיות; ציורים: דורית בן ארי, ירושלים: כתר, 1988.
אלישע, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1989. (סיפורו של ילד ירושלמי בתקופת מלחמת העצמאות)
הסוד; איורים: אורה איל, תל אביב: ספרית פועלים ('ניצן לקורא הצעיר'), תשנ"א 1990.
תפסו את הגנב; איורים: מאיה גורדון, תל אביב: ד. רכגולד, 1993.
מוכרחים להתבגר; איורים: טניה רויטמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('קריאת עשרה'), 1995. (סיפורה של הסופרת כנערה מתבגרת בודדה, בירושלים של טרום קום המדינה)
החרב והפרח; אייר: אלכס מן, תל אביב: רכגולד, 1996.
מי ראה את אבא של קרולה?; איורים: אילת פדידה, תל אביב: ד. רכגולד, 1999.
כמו ענן ביום קיץ; איורים: אילת פדידה, תל אביב: ד. רכגולד, 2001.
לא בוכים בעין אחת; איורים: אירנה זינגרמן, קריית גת: דני ספרים, תשס"ד 2004.
ילד בכוכב; איורים: פפי מרזל, חולון: ד. רכגולד, תשס"ה 2004.
בית על גלגלים; איורים: גיל-לי אלון קוריאל, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 2004. (סיפורה של הסופרת על קיץ שבילתה כילדה בבקתת ההרים של סבה וסבתה, שנספו בשואה לאחר מכן)
לקריאה נוספת

מירי ברוך, סודות של סופרים. ביוגרפיות של מספר סופרים, בהם בלטמן.
רמתיים (עיר קדומה)

רמתיים (ביוונית: Ἀριμαθέα, אָרִימַתֶאַה) הייתה "עיר ביהודה" לפי הבשורה על-פי לוקאס. ברמתיים התגורר יוסף הרמתי, שתרם את מערת הקבר שלו בירושלים לשם קבורתו של ישו.
מגמות בזיהויה

השערה אחת היא שרמתיים היא רמתיים צופים בנחלת שבט אפרים, שם נולד שמואל הנביא.
השערות אחרות מזהות אותה כעיר רמלה בנחלת שבט דן או כעיר רמה בנחלת שבט בנימין.
רמתיים שנוסדה כמושבה בשנת 1924 נקראה על שם רמתיים צופים, וכן מכיוון שהיא שוכנת על שתי רמות. כיום היא מהווה שכונה בעיר הוד השרון.
לקריאה נוספת

יואל אליצור, זיהויין של "ארץ צוף" ו"הרמה" עיר שמואל, בתוך: זאב ארליך (עורך), "...לפני אפרים ובנימין ומנשה...", קובץ מחקרים ותגליות בגאוגרפיה-היסטורית, ירושלים, המועצה האזורית מטה בנימין, תשמ"ה, עמ' 116-101.
הערות שוליים

↑  הבשורה על-פי לוקאס, כג, 50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407676805171