stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוויקה סיליניה
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ראש ממשלת לטביה

ב-16 באוגוסט 2023, לאחר התפטרותו של קרישיאניס קרינש, מפלגת "האחדות החדשה" מינתה את סיליניה כמועמדת לתפקיד ראש הממשלה. ב-24 באוגוסט, היא התבקשה על ידי הנשיא אדגארס רינקביצ'ס להרכיב ממשלה.
ב-29 באוגוסט, הרשימה המאוחדת סירבה להיות חלק מממשלת קואליציה בת ארבע מפלגות. ב-1 בספטמבר ציינה סיליניה כי בכוונתה ליצור רוב פרלמנטרי חדש עם איחוד הירוקים והחקלאים (ZZS) והפרוגרסיבים (P). 12 ימים לאחר מכן היא חשפה את הרכב הממשלה החדשה, שבה היו ל"אחדות החדשה" (JV) שבעה משרדים, לאיחוד הירוקים והחקלאים (ZZS) ארבעה ולפרוגרסיבים (P) שלושה, כאשר ארטורס קרישאניס קרינש ישמש כשר החוץ.
הקואליציה הממשלתית בראשות סיליניה זכתה באמון הרוב הפרלמנטרי בסאימה ב-15 בספטמבר 2023, וקיבלה 53 קולות. היא הצהירה כי תשאף להכללת המיעוט דובר הרוסית, ותקדם את לימוד הלטבית במערכת החינוך. הממשלה גם שואפת להגדיל את התקציב הצבאי ולהשלים את בניית המכשול בגבול המדינה עם רוסיה ובלארוס.
סיליניה היא האישה השנייה שהפכה לראש ממשלת לטביה, אחרי לאימדוטה סטראויומה שכיהנה בשנים 2014–2016.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סיליניה נשואה לאַיְגַרְס ולבני הזוג שלושה ילדים.
בנוסף לשפת האם שלה לטבית, סיליניה שולטת באנגלית וברוסית שוטפת.
הערות שוליים

↑  "Saeima ar 53 balsīm apstiprina Evikas Siliņas valdību". www.lsm.lv (בלטבית). נבדק ב-15 בספטמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Latvia Minister Silina Poised to Succeed Karins as Prime Minister". Bloomberg.com (באנגלית). 16 באוגוסט 2023. נבדק ב-17 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Evika Siliņa". 26 במאי 2019. אורכב מ-המקור ב-26 במאי 2019. נבדק ב-17 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "11. Saeimas vēlēšanas, Centrālā vēlēšanu komisija". אורכב מ-המקור ב-26 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ministru prezidente". Government of Latvia. 25 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kas ir Jaunās Vienotības izvirzītā premjera amata kandidāte Evika Siliņa?". tvnet.lv (בלטבית). 17 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lūse, Lolita (26 באוקטובר 2022). "Kariņa «labā roka» Evika Siliņa: Es esmu augs, kas nav lolots labā augsnē". Santa.lv (בלטבית). ארכיון מ-7 בספטמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Latvian minister Evika Silina asked to take PM role". www.euractiv.com (באנגלית בריטית). 25 באוגוסט 2023. נבדק ב-25 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ERR, ERR News | (6 בדצמבר 2022). "New Latvian coalition ministerial posts announced". ERR (באנגלית). נבדק ב-25 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Welfare Minister: Raising minimum income level is priority". www.lsm.lv. 27 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'EU Fund Committee' formed by PM Kariņš". www.lsm.lv. נבדק ב-23 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Welfare Ministry puts forward ratification of Istanbul Convention with reference to Constitutional values for approval". www.baltictimes.com. 4 ביולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "«Jaunā Vienotība» oficiāli virza premjera amatam labklājības ministri Eviku Siliņu". www.lsm.lv (בלטבית). נבדק ב-17 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Presse, AFP-Agence France. "Latvian Minister Asked To Take PM Role". www.barrons.com (באנגלית). נבדק ב-24 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United List declines Siliņa's four-party coalition offer". www.lsm.lv. 29 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "No more tangos: Siliņa to offer another three-party coalition with reduced Saeima majority". www.lsm.lv. 1 בספטמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Precise shape of proposed new Latvian government revealed". www.lsm.lv. 13 בספטמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Evika Siliņa is Latvia's new prime minister". POLITICO (באנגלית). 2023-09-15. נבדק ב-2023-09-18.
↑  "Evika Silina führt Lettlands neue Regierungskoalition". Die Presse (בגרמנית). 15 בספטמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Parlamentārā sekretāre – Iekšlietu ministrija". 3 בספטמבר 2018. אורכב מ-המקור ב-3 בספטמבר 2018. נבדק ב-17 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1302657976  LNB: 000332831  VIAF: 1820169032404787720001   WorldCat (עם VIAF): 1820169032404787720001 
סיליניה בכנס בסאיימה, 3 ביוני 2016
סיליניה נואמת בסיימה, 1 בנובמבר 2022
בקתה הררית

בקתה בגובה 2065 מטר בנורווגיה
בקתה בגובה 4765 מטר בפרו
בקתה הררית היא מבנה הממוקם בהרים, לרוב נגיש רק להולכי רגל, המיועד לספק מחסה ומזון למטיילים ולמטפסי הרים. בקתות הרריות לרוב מופעלות על ידי מועדוני מטפסים או ארגונים אחרים המיועדים לסייע למטיילים.
בקתות הרריות יכולות לספק מגוון רחב של שירותים, תלוי אם מוצב בהן צוות עובדים קבוע או שאינן מאוישות. מרבית הבקתות כוללות מחסה ודרגשי שינה פשוטים, ואחרות מספקות גם ארוחות, הרצאות, מכירת בגדים וחפצים קטנים, ועוד. בבקתות שממוקמות במסלולי טיול או טרקים שקיים עבורם ביקוש גבוה יחסית, נדרשת הזמנה מראש של מקום לינה, ואילו באחרות לא נדרשת הזמנה.
הבקתות הראשונות שנבנו על ידי ארגון הוקמו החל מ-1863 על ידי מועדון המטפסים השווייצרי. בארצות הברית נבנתה הבקתה הראשונה במדיסון ספרינג בניו המפשייר, על ידי מועדון הרי האפלצ'ים, ב-1888-1889.
ראו גם

בקתה אלפינית
איגודי עובדים ביפן

איגוד עובדים ביפן באירועי האחד במאי, 2011
איגודי העובדים הופיעו ביפן לאחר שנת 1890, במחצית השנייה של תקופת מייג'י, כחלק מתקופת התיעוש המהיר שעברה יפן. עם זאת, עד לשנת 1945 תנועת העבודה המאורגנת נותרה חלשה, מעוכבת על ידי היעדר זכויות חוקיות והחקיקה נגד התאגדות. בנוסף לכך, קיומם של ועדי עובדים בחסות הנהלות מפעלים, ומחלוקות פוליטיות בין תומכי העבודה המאוגדת, אלה שתמכו בשיתוף פעולה עם הממשלה לעומת המתנגדים לכך, פגעו במעמד האיגודים.
בפרק הזמן שלאחר מלחמת העולם השנייה נטו לתמוך שלטונות הכיבוש האמריקאים בהקמת איגודי עובדים עצמאיים ביפן. החקיקה שהועברה קידשה את הזכות להתאגד, ובין השנים 1945–1947 מספר החברים באיגודי העובדים עלה במהירות לכחמישה מיליון. השיא באחוזי החברות באיגודי העובדים הגיע בשנת 1949 ועמד על 55.8 אחוזים מתוך כלל העובדים ביפן, אך לאחר מכן נרשמו ירידות במספר החברים ובשנת 2010 מספר החברים באיגודים עמד על 18.5% מתוך כלל העובדים.
תנועת העבודה המאוגדת עברה תהליך של ארגון מחדש בין השנים 1987–1991. תוצאותיו של התהליך ניכרות בחלוקה הנוכחית לשלושה איגודי–על גדולים, או פדרציות, ולצידם איגודי עובדים קטנים יותר.
היסטוריה > מתקופת מייג'י עד לשנת 1945

במחצית הראשונה של תקופת מייג'י, התרחשו רוב סכסוכי העבודה בתעשיית הכרייה והטקסטיל והתבטאו בשביתות קטנות ומהומות לא מתוכננות. במחצית השנייה של התקופה התרחשו תהליכי תיעוש מהירים, והתפתחה הכלכלה הקפיטליסטית, שינויים שגרמו למעבר עובדים רבים מהשיטה הפיאודלית לשיטת העבודה בשכר. העלייה בשימוש בשביתות לצורך מחאה והקמת איגוד חרשי הברזל בשנת 1897 סימנו את תחילתה של תנועת העבודה המאוגדת המודרנית ביפן.
בפברואר 1898 הצליחו עובדים בחברת הרכבות היפנית באמצעות שביתות להשיג שיפור בתנאים ושכר גבוה יותר. בשנה זו התאגדו גם עובדי המספנות בטוקיו וביוקוהמה ומיד לאחר מכן פתחו בסכסוך עבודה במטרה להשיג שכר גבוה יותר.
בשנת 1907 ניתן למצוא את המספר הרב ביותר של סכסוכי עבודה בעשר השנים שעברו מאז הופעת תנועת העבודה המאוגדת המודרנית. בשני מכרות נחושת בהם פרצו סכסוכי עבודה נאלצו השלטונות להשתמש בכוחות צבא על מנת לדכא את המהומות. האיגודים המוקדמים שהופיעו לא היו גדולים במיוחד, למשל איגוד חרשי הברזל איגד תחתיו רק חמישה אחוזים מהמועסקים בתעשייה, כ-3000 עובדים. כמו כן, האיגודים לא התקיימו יותר משלוש או ארבע שנים, בעיקר עקב התנגדות חזקה מצד המעסיקים ומדיניות הממשלה נגד האיגודים (דוגמה לכך הוא חוק הסדר הציבורי והמשטרה משנת 1900).
בהשפעתן של התאגדויות במערב והניסיונות להטמיע מדיניות רווחה בבריטניה, אזרחים יפנים רבים השתתפו במהומות רבות, מרידות בעבודה והתאגדויות על מנת להילחם בתנאים הבלתי נסבלים. השנים 1918 –1921 מאופיינות בגל של סכסוכים תעשייתיים משמעותיים, גל אשר מסמל את שיא כוחה של תנועת העבודה המאוגדת. משבר כלכלי ממושך שהגיע לאחר מכן גרם לצמצומים בקרב המועסקים בתעשייה הכבדה. בתחילת שנות העשרים של המאה הקודמת תומכי האיגודים מהצד שתמך בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים הציעו לשלב בין מטרות האיגודים והמעסיקים. הצעה זו הגבירה את הפילוג הפוליטי בתוך תנועת העבודה המאוגדת בין השמרנים, שתמכו בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים לבין שאר איגודי העובדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נעשו מספר ניסיונות לבסס חוק אשר יעגן את מעמדם של איגודי העובדים ויגן על זכויות החברים בהם. למשל כפי שניסו להעביר ביוזמה של משרד הפנים בשנת 1925, מניעת פיטורים בעקבות חברות באיגוד עובדים ודרישה מעובד להפסיק את חברותו באיגוד, אך יוזמות אלו מעולם לא הצליחו.
עקב מעמדם המשפטי החלש, היעדרה של הזכות למשא ומתן מול המעסיקים וקיומם של ועדים בחסות הנהלות מפעלים, איגודי העובדים הצליחו עד לשנת 1931 לאגד רק 7.9 אחוזים מכוח העבודה. איגודי עובדים אלו ברובם ייצגו עובדים לפי סוגי התעשיות, כשני שלישים מהעובדים המאוגדים, ואילו השאר היו מאוגדים לפי המפעל בו עבדו.
בשנת 1940 הממשלה היפנית פירקה את איגודי העובדים ואיגדה את העובדים תחת ההתאחדות התעשייתית למען האומה. התאחדות זו הייתה מעיין התאגדות עובדים בחסות הממשלה כחלק מהסדר החדש של כל הארגונים האזרחיים בהוראת הממשלה, וגם בתור אמצעי שליטה על גורמים קיצוניים בכוח העבודה. התאחדות זו התקיימה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > משנת 1945 ועד היום

לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, ב-26 ביולי 1945, חתמו מנהיגי בעלות הברית על הכרזת פוטסדאם בה דרשו את כניעתה המוחלטת של יפן. כמו כן, בהכרזה זו נקבעו המטרות העיקריות לאחר הכניעה בתקופת הכיבוש: "הממשלה היפנית תסיר את כל המגבלות כדי להחיות ולחזק את המגמות הדמוקרטיות בקרב העם היפני. חופש הדיבור, הדת והמחשבה וזכויות אדם בסיסיות יוסדרו" (סעיף 10).
המסמך קבע עוד: "כוחות הכיבוש של בעלות הברית יעזבו את יפן כאשר מטרות אלו יושגו ותהיה התאמה בין רצונו החופשי של העם היפני לבין ממשלה אחראית ושוחרת שלום" (סעיף 12). בעלות הברית לא הסתפקו רק בעונש ופיצוי מהאויב המיליטריסטי, אלא גם שינויים יסודיים באופייה של המערכת הפוליטית. כפי שאמר חוקר מדע המדינה רוברט א. וורד, "ייתכן שהכיבוש היה המבצע המתוכנן ביותר לשינוי פוליטי עצום בניהול זר בהיסטוריה העולמית."
לאחר כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945, כוחות בעלות הברית, ברובם אמריקאים, מיהרו להגיע ליפן. מיד לאחר הגעתם, התחילו הכוחות האמריקאים בתוכנית נמרצת של שינויים חוקיים שנועדו לעודד את הדמוקרטיזציה של יפן. אחת הפעולות שנעשו, בדצמבר 1945, הייתה יצירת חוק איגודי העובדים על מנת לאפשר בפעם הראשונה לעובדים להתאגד, לשבות ולנהל משא ומתן. חוק נכתב כאשר יפן הייתה בשליטת הכיבוש אמריקאי, אך תוכנו נכתב בעיקר על ידי היפנים. בשנת 1949 נוסח חדש של החוק נכנס לתוקף, ועד לשנת 2005 הוא עודכן שמונה עשרה פעמים.
בנוסף לחוק איגודי העובדים משנת 1945, בחוקה החדשה של יפן שנכנסה לתוקף במאי 1947, ישנו סעיף המבטיח את זכויות העובדים להצטרף לאיגודי העובדים (סעיף 28).
חברות באיגודי העובדים

אחוזי החברות באיגודי העובדים חוו ירידה משמעותית משיאם לאחר מלחמת העולם השנייה עד שהתייצבו על 18.5 אחוזים בשנת 2010. הירידה הממושכת באחוזי החברות באיגודי העובדים לאורך השנים זורזה על ידי מספר גורמים, אחד מהם היה הארגון מחדש שעברה התעשייה היפנית שהתאפיינה בתעשיות כבדות עד אז. בשנות השמונים עובדים רבים הצטרפו לכוח העבודה בחברות קטנות יותר במגזר השלישוני, מגזר המייצג את עסקי השירות, שבו רווחה התנגדות כללית להצטרפות לאיגודי העובדים.
כל עובד מתחת לדרגת מנהל מחלקה יכול להפוך לנציג איגוד העובדים. אך למרות זאת, לעיתים קרובות לחצו הנהלות מפעלים על העובדים לבחור בעובדים מועדפים מסוימים. עובד שהחזיק בתפקיד נציג הארגון בדרך כלל זכה לשמור על הותק והדרגה במקום עבודתו במקביל לכך שביצע את תפקידו באיגוד העובדים וקיבל ממנו משכורת. כמו כן, משרדי איגודי העובדים לרוב היו בתוך המפעלים. נציגי איגוד עובדים רבים זכו למשרות בכירות במקום עבודתם אם הם היו יעילים במיוחד עבור הנהלת המפעל, אבל מעטים מהם היו מעורבים באירועים הקשורים בתנועת העבודה המאורגנת ברמה הלאומית.
היחסים בין איגוד עובדים טיפוסי לבין המפעל קרובים באופן חריג. ברוב החברות הגדולות עובדים בכל הדרגות, מדרגת הפועלים ומעלה, מצטרפים לאיגוד באופן אוטומטי. עובדים זמניים ועובדי חברות כוח אדם אינם נכללים בין בעלי זכות החברות באיגודים, ומנהלים מדרגת מנהל מחלקה ומעלה נחשבים לחלק מההנהלה ולכן גם הם אינם בעלי זכות חברות. עם זאת, ברוב המפעלים חברי דרג ההנהלה הם חברי איגודים לשעבר. על פי זאת, ניתן להגדיר את איגודי העובדים היפניים באופן כללי כרגישים למצב הכלכלי של המפעלים, ולעיתים קרובות הנהלות המפעלים מעדכנות את החברים באיגודים בענייני המפעל.
משא ומתן ופעילות

איגודי העובדים המקומיים ואיגודי העובדים המייצגים מפעל מסוים הם אלו שמובילים את המשא ומתן הקולקטיבי, ולא הפדרציות הלאומיות. לרוב איגודים קטנים מתאגדים ביחד לצורך ניהול משא ומתן על שכר, והפדרציות לא מכתיבות את המדיניות או הפעולות. הפדרציות הלאומיות נוטות לעסוק בפעילויות פוליטיות ויחסי ציבור.
בתקופות השגשוג של התעשייה היפנית, איגודי העובדים קיימו את 'מצעד האביב'. אירוע טקסי מאוד המתרחש לאורך חודש מרץ, מלווה בשלטים וריקודים, ומסמל את תקופת המשא ומתן בין האיגודים למפעלים. מטרתו העיקרית היא הפגנת כוח יותר מאשר להוות פעולה מחאתית כלשהי על תנאי העבודה. במקביל לקיום מצעד, נערכים דיונים משמעותיים בין נציגי האיגודים לבין ההנהלות במטרה להחליט על שינויים בשכר ובהטבות.
כאשר נמצאים בתקופות קשות יותר, או כאשר יש ניסיון לבצע צמצומי עובדים מתוך העובדים הקבועים, לרוב יתקיימו שביתות. כך למשל בין השנים 1974–1975 בהם אבדו תשעה מיליון ימי עבודה עקב שביתות ומהומות כתוצאה מהמצב הכלכלי ביפן. בשנת 1979 פחות ממיליון ימי עבודה אבדו עקב שביתות, והחל משנת 1981 מספר ימי העבודה האבודים הממוצע בכל שנה היה נמוך יותר ממספר ימי העבודה האבודים בארצות הברית.
לאחר שנת 1975, כאשר נכנסה הכלכלה היפנית לתקופה של צמיחה מתונה, העלייה השנתית בשכר הייתה ממותנת ויחסי העבודה נטו להיות פייסניים. בשנות השמונים העליות בשכר שיקפו את הצמיחה האמיתית בתל"ג של השנה החולפת. כך לדוגמה בשנת 1989 העלייה הממוצעת בשכר הייתה 5.1 אחוזים והצמיחה בתל"ג הייתה בממוצע חמישה אחוזים בין השנים 1987–1989. המגמה הממותנת המשיכה לתוך שנות התשעים במקביל לארגון מחדש של פדרציות איגודי העובדים הלאומיות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Nimura, K. The Formation of Japanese Labor Movement: 1868-1914 (Translated by Terry Boardman). Retrieved 11 June 2011.
1 2 3 4 5  Cross Currents. Labor unions in Japan. CULCON. Retrieved 11 June 2011.
1 2 3  Weathers, C. (2009). Business and Labor. In William M. Tsutsui, ed., A Companion to Japanese History (2009) pp. 493-510.
↑  Jung, L. (30 March 2011). National Labour Law Profile: Japan. ILO. Retrieved 10 June 2011.
↑  Japan Institute for Labour Policy and Training website Labor Situation in Japan and Analysis: 2009/2010 Archived 2011-09-27 Retrieved 10 June 2011.
↑  Japan Institute for Labor Policy and Training website Trends in number of labor unions, members, and participation rate Retrieved on June 12, 2012.
↑  Dolan, R. E. & Worden, R. L. (Eds.). Japan: A Country Study. Labor Unions, Employment and Labor Relations. Washington: GPO for the Library of Congress, 1994. Retrieved 12 June 2011.
↑  Gordon, Andrew (2013). A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present: From Tokugawa Times to the Present. Oxford University Press. p. 135.
↑  Kimura, Shinichi, Unfair Labor Practices under the Trade Union Law of Japan Archived 2011-07-18.
↑  Weinstein, D. (1994). United we stand: firms and enterprise unions in Japan. Journal of the Japanese and International Economies, 8, 53-71.
↑  Sampō is variously referred to in English as the Industrial Association for Serving the Nation, Movement in Service for the Country, League for Service to the State, and Industrial Patriotic Society.
↑  Benson, J. (3 Nov 2008). The Development and Structure of Japanese Enterprise Unions. The Asia-Pacific Journal. Retrieved 15 June 2011.
↑  Dower, John. 'Embracing Defeat. Penguin, 1999. Page 82.
↑  Dower, John. 'Embracing Defeat. Penguin, 1999. Page 245.
↑  Japan Institute for Labor Policy and Training Trade Union Law Archived 2011-06-12.
גרג בר

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1951 סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בנובמבר 2022 (בגיל 71) 
 שם לידה:  Gregory Dale Bear 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סן-דייגו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני 
 יצירות בולטות:  מוסיקת דם 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 בן או בת זוג:  אסטריד אנדרסון בר (1983–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אינקפוט (1984)  Tähtivaeltaja Award (1988)  פרס הוגו לסיפור הקצר (1987)  פרס נבולה לרומן הטוב ביותר (1994)  פרס נבולה לרומן הטוב ביותר (2000)  פרס איגנוטוס לרומן הזר הטוב ביותר (1996)  פרס אפולו (1986)  פרס הוגו לנובלה הטובה ביותר (1984)  פרס נבולה לסיפור קצר (1986)  פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (1983)  פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (1983)  פרס  הייאקאווה 
 gregbear.com
 
גרגורי דייל בר (באנגלית: Gregory Dale Bear;‏ 20 באוגוסט 1951 – 19 בנובמבר 2022) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי. עבודתו עסקה בנושאים כגון קונפליקטים גלקטיים, יקומים מלאכותיים, מודעות ותרבות, ואבולוציה מואצת. ספריו שתורגמו לעברית: "מוסיקת דם", "קונצרט האינסוף".
ביוגרפיה

בר נולד בסן דייגו, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטה המדינתית בעיר בשנים 1968–1973 וקיבל שם תואר BA.
ביוגרפיה > קריירה

גרג נחשב לרוב ככותב מדע בדיוני קשה, וזאת עקב הדיוק המדעי הרב בעבודתיו. בתחילת הקריירה שלו, בר פרסם עבודות כמאייר, כולל איורים לגרסה מוקדמת של "Star Trek Concordance" ועטיפות למגזינים "Galaxy" ו-"F&SF".‏ בר מכר את הסיפור הראשון שלו, "Destroyers" למגזין "Famous Science Fiction" בשנת 1967.
בר נוהג להתייחס בעבודותיו לשאלות מרכזיות במדע ובתרבות בת זמננו. לדוגמה, "The Forge of God" מציע פתרון לפרדוקס פרמי, לפיו הגלקסיה מלאה באינטליגנציות טורפות, והציוויליזציות הצעירות ששורדות הן אלו שאינן מושכות את תשומת לבן, וזאת על ידי שמירה על שקט. בספר "Queen of Angels", בר בוחן פשע, אשמה, ועונש בחברה. הוא ממסגר את השאלות האלה סביב מודעות, כולל התייחסות למודעות עצמית המתעוררת במחשבים מתוחכמים. בספריו "Darwin's Radio" ו-"Darwin's Children", הוא מתמודד עם בעיית פיצוץ האוכלוסין על ידי מוטציה בגנום האנושי, כך שנוצרת סדרה חדשה של בני אנוש. כך הוא מעלה את שאלת הקבלה החברתית של החדש והבלתי נמנע.
אחד הנושאים המועדפים על בר הוא המציאות כפונקציה של הצופים. בסיפור "מוסיקת דם", המציאות מאבדת מיציבותה ככל שמספר הצופים (במקרה זה, טריליונים של יצורים חד תאיים אינטליגנטיים) גדל עוד ועוד. "Anvil of Stars" (המשך ל-"The Forge of God") ו-"Moving Mars" מתארים פיזיקה המבוססת על חילופי מידע בין חלקיקים. (בר סיפר שאת ההשראה לרעיון זה קיבל מהמאמר של פרדריק קנטור מ-1967, "Information Mechanics.") ב-"Moving Mars", ידע זה משמש להעברת כוכב הלכת מאדים ממערכת השמש למסלול סביב כוכב מרוחק.
"מוסיקת דם" פורסם לראשונה כסיפור קצר (1983) ואחר כך הורחב לרומן (1985). נטען שזוהי ההופעה הראשונה של ננוטכנולוגיה במדע בדיוני. בוודאי זהו הסיפור הקצר הראשון במדע הבדיוני שתיאר מכונות רפואיות מיקרוסקופיות, והראשון לתאר DNA כמערכת חישובית הניתנת לתכנות – כלומר להרחבה ולשינוי. בעבודות מאוחרות יותר, החל ב-"Queen of Angels" והמשך ב-"Slant", בר מתאר בפירוט עתיד קרוב של חברה ננו-טכנולוגית. בספר "Heads" מופיע אולי התיאור הראשון של "מחשב קוונטי". היסטוריה זו, הממשיכה ב-"Moving Mars", מתארת
התפתחות של מודעות עצמית בבינה מלאכותית. הדמות Jill מבוססת בחלקה על המחשב המודע לעצמו Mycroft HOLMES מספרו המפורסם של רוברט היינליין, "עריצה היא הלבנה".
עבודות אחרונות של בר, כמו "Darwin's Radio" ו-"Darwin's Children" נאמנות לעובדות הידועות אודות הביולוגיה המולקולרית של וירוסים ואודות תורת האבולוציה. אף שכמה רעיונות בדיוניים מוצגים בספרים אלה, הם מוצגים בצורה כה יסודית עד שהספר "Darwin's Radio" זכה לדברי הלל בכתב העת המדעי המכובד Nature.
בר, גרגורי בנפורד, ודייוויד ברין כתבו טרילוגיה של ספרים מקדימים לטרילוגיית המוסד של אסימוב. בר מופיע ככותב של הספר השני בסדרה.
אף שמרבית עבודותיו של בר הם מדע בדיוני, הוא כתב גם בסוגות אחרות. בין הדוגמאות ניתן למנות את "Songs of Earth and Power" (פנטזיה) ו-"Psychlone" (אימה). בר תיאר את ספרו "Dead Lines", שנע על הקו הדק שבין מדע בדיוני לפנטזיה, כ"סיפור רוחות רפאים היי-טקי." בר זכה בפרסים רבים, כולל חמישה פרסי נבולה ושני פרסי הוגו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בין השנים 1975–1981 היה נשוי לכריסטינה מ. נילסון (Christina M. Nielson).
בשנת 1983, הוא התחתן עם אסטריד אנדרסון, בתו של סופר המדע הבדיוני פול אנדרסון. לזוג שני ילדים, אריק ואלכסנדרה. הם גרו קרול לסיאטל, וושינגטון.
גרג בר היה דאיסט.
בר נפטר ב-19 בנובמבר 2022, בהיותו בן 71, משבץ מוחי.
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות > דרווין

Darwin's Radio ‏ (1999) זוכה נבולה, מועמד לפרסי הוגו, לוקוס, והפרס לזכר John W. Campbell ‏ (2000)
Darwin's Children ‏ (2003) מועמד לפרסי לוקוס, ארתור סי קלארק, ו-John W. Campbell ‏ (2004)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות > The Forge of God

The Forge of God ‏ (1987) מועמד לפרסי הוגו ולוקוס (1988); מועמד לפרס נבולה (1986)
Anvil of Stars ‏ (1992)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות > Songs of Earth and Power

קונצרט האינסוף The Infinity Concerto ‏ (1984) מועמד לפרס לוקוס לפנטזיה (1985) יצא לאור בעברית על ידי הוצאות כתר וינשוף בשנת 2004. תרגום: אליזבט וייגל.
Serpent Mage ‏ (1986)
Songs of Earth and Power ‏ (1994) איחוד של "The Infinity Concerto" ושל "The Serpent Mage"
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות > Quantum Logic

רומנים בסדר כרונולוגי פנימי:
Quantico ‏ (2005)
Mariposa ‏ (2009)
Queen of Angels ‏ (1990) מועמד לפרסי הוגו, לוקוס, והפרס לזכר John W. Campbell ‏ (1991)
"/" (נקרא באנגלית גם "Slant" כלומר "לוכסן") ‏ (1997) מועמד לפרס ע"ש John W. Campbell ‏ (1998)
Heads ‏ (1990)
Moving Mars ‏ (1993) זוכה פרס נבולה; מועמד לפרסי הוגו, לוקוס, ופרס John W. Campbell ‏ (1994)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות > The Way

Eon ‏ (1985) מועמד לפרס ארתור סי קלארק (1987)
Eternity ‏ (1988)
Legacy ‏ (1995) מועמד לפרס לוקוס (1996)
The Way of All Ghosts ‏ (1999)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות של סופרים אחרים > סדרת המוסד

Foundation and Chaos ‏ (1998)‏ (סדרת "המוסד השני", ספר 2)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות של סופרים אחרים > Man-Kzin Wars

The Man Who Would Be Kzin ‏ (עם ס. מ. סטירלינג) (1991)
Cryptum‏ (2011) (טרילוגיית Forerunner: ספר 1)
Primordium‏ (2012) (טרילוגיית Forerunner: ספר 2)
Silentium‏ (2013) (טרילוגיית Forerunner: ספר 3)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות של סופרים אחרים > מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית

Corona‏ (1984)
ביבליוגרפיה > רומנים > סדרות של סופרים אחרים > מלחמת הכוכבים

Rogue Planet‏ (2000)
ביבליוגרפיה > רומנים > יצירות שאינן חלק מסדרה

Hegira‏ (1979)
Psychlone‏ (1979)
Beyond Heaven's River‏ (1980)
Strength of Stones‏ (1981)
מוסיקת דם – Blood Music‏ (1985) מועמד לפרס הוגו ולפרס ע"ש John W. Campbell‏ (1986); מועמד לפרס נבולה ‏ (1985) יצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2000 בתרגום אלכס בן-ארי.
Sleepside Story‏ (1988)
New Legends‏ (1995)
Dinosaur Summer‏ (1998)
Country of the Mind‏ (1998)
Vitals‏ (2002) מועמד לפרס ע"ש John W. Campbell‏ (2003)
Dead Lines‏ (2004)
City at the End of Time‏ (2008) מועמד לפרס לוקוס ולפרס Campbell‏ (2009)
Hull Zero Three‏ (2010)
The Mongoliad‏ (2010)
ביבליוגרפיה > סיפורים קצרים > אוספים

The Wind from a Burning Woman‏ (1983); הוצא אחר כך תחת השם "The Venging"‏ (1992)
Early Harvest‏ (1988)
Tangents‏ (1989)
Bear's Fantasies‏ (1992)
The Collected Stories of Greg Bear‏ (2002)
W3 Women in deep time‏ (2003)
Sleepside: The Collected Fantasies‏ (2005)
פרסים אחרים

לפני ש"מוסיקת דם" נכתב כרומן, הוא פורסם בגיליון יוני 1983 של כתב העת אנלוג. הוא זכה בפרס נבולה עבור נובלטה (1983) ובפרס הוגו (1984)
"Darwin's Radio" זכה בפרס Endeavor בשנת 2000
"Heads" זכה בפרס Hayakawa עבור הסיפור הקצר הזר הטוב ביותר (1996).
דוריס לסינג, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2007, כתבה: "אני מעריצה את המדע הבדיוני הקלאסי, כמו "מוסיקת דם", מאת גרג בר. הוא סופר נהדר."