טרוטת עין-הקשת
שימור > מינים פולשים ומחלות

Myxobolus cerebralis הוא טפיל של סלמוניים (סלמון, טרוטה וכו') ממחלקת ה-Myxosporea ששייכת למערכת המיקסוזואה (Myxozoa)  הגורם למחלת הסחרחרת (Whirling disease) בחוות דגי סלמון וטרוטה וגם באוכלוסיות החיות בטבע. המחלה תוארה לראשונה לפני כמאה שנים אצל טרוטת עין-הקשת בגרמניה, אך תפוצתה התרחבה והתפשטה למרבית אירופה, צפון אסיה, ארצות הברית, דרום אפריקה וארצות נוספות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נתגלה שעל מנת להשלים את מחזור החיים שלו חייב הטפיל לעבור דרך Tubifex tubifex (סוג של תולעת טבעתית) השוכנת על קרקעית אגמים.
הטפיל מדביק את הפונדקאים שלו לאחר שהוא יוצר חור בעורם באמצע תיל המשוגר מקפסולה דמוית תא צורב. הוא מתנחל בסחוס ובשלד ומתרבה תוך פגיעה ביכולת השחייה של הדג. הדג שוחה במעגלים (מכאן שם המחלה), מתקשה במציאת מזון ומהווה טרף קל לטורפים.
טפיל זה היה בתחילה פתוגן של טרוטה חומה במרכז אירופה וסלמוניים אחרים בצפון מזרח אסיה, והתפשטות טרוטת עין-הקשת הגדילה מאוד את השפעתו. מכיוון שלטרוטת עין-הקשת אין חסינות מולדת ל-M. cerebralis היא פגיעה במיוחד, ויכולה לשחרר כמות כה גדולה של נבגים שאפילו מינים חסינים יותר השוכנים באותו אזור, דוגמת Salmo trutta, מוצפים בכמות גדולה של טפילים וסובלים מתמותה המגיעה בין 80% ל-90%. במקומות שבהם הטפיל התבסס היטב הוא גרם לצמצום או לחיסול מוחלט של אוכלוסיות דגים.
הטפיל זוהה לראשונה באמריקה הצפונית ב-1956 בפנסילבניה, אבל עד שנות ה-90 של המאה ה-20 נחשבה המחלה כבעיה הניתנת לטיפול, ומשפיעה רק על טרוטת עין-הקשת במדגרות. בסופו של דבר התבסס הטפיל בנחלים של מדינות הרי הרוקי (קולורדו, ויומינג, יוטה, מונטנה, איידהו וניו מקסיקו), שם הזיק לכמה נהרות של דיג חובבים. כמה נחלים במערב ארצות הברית איבדו 90% מהטרוטה שלהם. מחלת הסחרחרת מאיימת על דיג החובבים, שיש לו חשיבות בתעשיית התיירות, רכיב מרכזי בכלכלות של חלק ממדינות מערב ארצות הברית. לדוגמה, ב-2005 הוציאו דייגים חובבים במונטנה כ-196 מיליון דולרים על פעילויות הקשורות במישרין לדיג הטרוטה במדינה. כמה ממיני הסלמוניים ש-M. cerebralis מדביק (טרוטת השור, טרוטת קלארק, וטרוטת עין-הקשת החיה בים – סטילהד) כבר מאוימים או מצויות בסיכון, והטפיל יכול להחמיר את הידלדלות האוכלוסייה.
חילזון בוץ ניו זילנדי (Potamopyrgus antipodarum), שהיה פעם אנדמי לניו זילנד, התפשט בצורה נרחבת והפך למין פולש באזורים רבים כולל: אוסטרליה, טסמניה, אסיה (יפן), בנהר גרמט עלי בעיראק מאז 2008, אירופה (באנגליה מאז 1859), ואמריקה הצפונית (ארצות הברית וקנדה: תנדר באי (Thunder Bay) באונטריו מאז 2001, קולומביה הבריטית מאז יולי 2007, קרוב לוודאי שלא במתכוון עקב פעילות אנושית. החילזון יכול להגיע לריכוזים גדולים מחצי מיליון למטר רבוע, כשהם מסכנים את שרשרת המזון בכך שהם מביסים את החלזונות המקומיים ואת חרקי המים בתחרות על מזון, וגורמים לצמצום חריף באוכלוסיות המקומיות. יש עדות לכך שדגי אמריקה הצפונית אינם מסוגלים לעכל את הקונכיות הזעירות, אבל הקשות של חילזון הבוץ, ושנוכחותם עלולה לגרום לפגיעה בגדילה של טרוטת עין-הקשת.
חילזון הבוץ נתגלה לראשונה בארצות הברית בנהר סנייק שבאיידהו ב-1987. מאז התפשט החילזון לנהר מדיסון, הנהר פיירהול, ופלגי מים אחרים סביב הפארק הלאומי ילוסטון, ונתגלה בכל רחבי מערב ארצות הברית. הדרך המדויקת שבה עובר החילזון מנתיב מים אחד למשנהו אינה ידועה, אבל סביר שהגיע במים שבו הועברו דגי נוי והתפשט במי הנטל או ציוד נופש נגוע כדוגמת מגפיים להתבוססות במים.
Didymosphenia geminata, מין של צורניות, המכונה בקיצור דידיימו, הגדל בכמויות בנהרות מים מתוקים שבהם הטמפרטורות נמוכות באופן עקבי. בניו זילנד יכול דידיימו פולש ליצור מרבדים גדולים על קרקעית נהרות ופלגים בשלהי החורף. הוא אינו נחשב מזיק לבריאות לאדם, אבל יכול לפגוע בבתי גידול ומקורות מזון לדגים, כולל טרוטת עין-הקשת, ולגרום לאי נעימות בפעילויות נופש. אף שהמין קיים באופן טבעי באמריקה הצפונית הוא נחשב כאורגניזם המהווה מטרד או מין פולש.
מחלת הפה האדום (באנגלית "Enteric Redmouth Disease" מילולית "מחלת מעיים פה-אדום") היא זיהום חיידקי בדגים של מים מתוקים ובדגי ים הנגרם על ידי החיידק Yersinia ruckeri. הזיהום קיים בעיקר בטרוטת עין-הקשת ובסלמוניים אחרים הגדלים בחוות. המחלה מתאפיינת בדימום תת-עורי של הפה, הסנפירים, והעיניים. זו מחלה נפוצה בחוות דגים שבהם איכות המים ירודה. מחלת הפה האדום נתגלתה לראשונה בטרוטת עין-הקשת באיידהו בשנות ה-50 של המאה ה-20.