RBG - רות ביידר גינסבורג
תקציר העלילה

הסרט מתאר את הקריירה של שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית רות ביידר גינסבורג, המשתרעת על פני כמה עשורים, וכיצד פיתחה מורשת משפטית תוך שהיא הופכת לאייקון תרבות הפופ. הסרט הוא תיאור ביוגרפי של גינסבורג מאז לידתה בברוקלין, ניו יורק, השכלתה בקורנל, הרווארד וקולומביה ובעקבותיה - עבודתה כפרופסור למשפטים, מינויה לבית המשפט הפדרלי לערעורים על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, ומינויה בסופו של דבר לבית המשפט העליון על ידי הנשיא ביל קלינטון.
רות ביידר נולדה בברוקלין למשפחה יהודית אמריקאית מהדור הראשון. היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל, שם הכירה את בעלה, מרטין גינזבורג; הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 2010. רות נרשמה ללימודי משפטים בהרווארד לפני שעברה לבית הספר למשפטים בקולומביה, בזמן שבעלה החל קריירה מצליחה כעורך דין לענייני מיסים בעיר ניו יורק. לאחר שסיימה את לימודיה בקולומביה, הפכה לפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים ראטגרס ובבית הספר למשפטים קולומביה.
כעורכת דין, רות ביידר גינסבורג הופיעה בפני בית המשפט העליון שש פעמים בתביעות העוסקות באפליה מגדרית, מתוכם זכתה בחמישה. היא טענה הן למען גברים והן למען נשים שנתקלו במקרים של הטיה מגדרית: בין התובעים שייצגה הייתה שרון פרונטירו (אנ'), אישה שסבלה מאפליה בתחום הדיור מצד חיל האוויר של ארצות הברית, והיה גבר אלמן, אב חד-הורי, שנשללו ממנו קצבאות ביטוח לאומי המשולמות בדרך כלל רק לאמהות חד הוריות. גינסבורג טענה בתיקים אלה בשנות השבעים, כאשר האפליה המגדרית השתוללה בחברה האמריקאית ובבית המשפט העליון כיהנו גברים בלבד, שהטילו ספק בטענות אודות אפליה כלפי נשים.
לאחר שנבחרה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, אושר מינויה של גינסבורג לבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ב-18 ביוני 1980. כהונתה זו הסתיימה ב-9 באוגוסט 1993, עקב השבעתה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-10 באוגוסט 1993 - השופטת השנייה אי פעם. לאחר שענתה בכנות על שאלות בנושא הפלות ואפליה בסנאט, אושר מינויה ברוב של 96 נגד 3, שלדברי הנשיא ביל קלינטון זו הייתה תוצאה מדהימה בהתחשב בסביבה הפוליטית המפלגתית של שנות ה-80, שלא לדבר על עכשיו (מועד צילומי הסרט).
הסרט כולל ראיונות עם הפעילה הפמיניסטית גלוריה סטיינם ועם עיתונאית NPR נינה טוטנברג, שמתארות את הקריירה המהוללת של גינסבורג שהתמקדה בזכויות נשים. הסרט מציג בהרחבה את ההחלטה משנת 1996 בארצות הברית נגד וירג'יניה (אנ') - אחד מפסקי הדין התקדימיים הבולטים שהובאו בפני בית המשפט העליון, שאיפשר לצוערות להירשם למכון הצבאי וירג'יניה (VMI). כמה מבוגרות VMI מסבירות מדוע ההחלטה הייתה חשובה - הן עבורן באופן אישי, והן במאבק הכללי יותר למען זכויות נשים.
הסרט מתאר גם את מעמדה הציבורי של גינזבורג והפיכתה לאייקון של תרבות הפופ, החל מפרסומו של הספר הביוגרפי "Notorious R.B.G.: The Life and Times of Ruth Bader Ginsburg" שנכתב על ידי שאנה קניז'ניק ואיירין קרמון. קניז'ניק וקרמון הקימו יחד טאמבלר בשם "Notorious R.B.G.", שזכה לעוקבים רבים והוביל ליצירה של מרצ'נדייזינג בדמותה של גינזבורג, כגון חולצות טריקו וספלי קפה. הכינוי נוצר בהשראת שמו של הראפר הנוטוריוס בי. איי. ג'י.. בסרט, גינזבורג מאמצת בחיבה את הכינוי הזה, ומתלוצצת על כך שיש לה ולראפר הרבה מהמשותף: שניהם נולדו בברוקלין.
נכדתו של גינסבורג, המופיעה בסרט, היא בוגרת בית הספר למשפטים בהרווארד. היא מציינת שבמחזור שלה - בדיוק 50% מהסטודנטים הן נשים; כאשר רות למדה בבית הספר למשפטים בהרווארד, היא הייתה אחת מתוך תשע סטודנטיות בלבד, בכיתה של כ-560 סטודנטים סה"כ.
הסרט מבליט את הניגודיות שבין האישיות המאופקת של גינזבורג לבין זאת של בעלה, מרטין, שהוא אדם חברותי ופתוח. ילדיה של רות מציינים כי אף על פי שאמם עורכת דין מבריקה, היא טבחית נוראית. מרטין אומר שהוא נמנע מלהביע את דעתו בעניינים משפטיים בפני אשתו, והיא נמנעת מבישול לאחר שילדיהם התלוננו על חוסר מיומנותה הקולינרית.
הסרט מראה גם צד שובב של גינזבורג, אשר בדרך כלל שומרת על איפוק. היא נראית בסרט מחליפה "עקיצות" עם עמיתה, השופט השמרן אנטונין סקאליה, איתו היא מיודדת, ומכירה בכך שאהבתם לאופרה היא אחד הדברים המעטים שיש להם מן המשותף. בשנת 2016 גינזבורג השתתפה בהופעת קמאו באופרה "בת הגדוד" (אנ') מאת גאטנו דוניצטי, בתפקיד הדוכסית.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, התבטאה גינזבורג בצורה מזלזלת נגד מועמדותו של דונלד טראמפ, וספגה ביקורת מצד מספר פרשנים, שטענו כי התבטאויות אלו הפכו אותה לחשופה לטענות על הטיה שיפוטית בתיקים שידונו בהם בבית המשפט העליון אשר קשורים לממשלו של טראמפ. גינזבורג התנצלה על דבריה, והסנטור הרפובליקני אורין האץ' טען להגנתה כי גם משפטנית דגולה כמוה עשויה ורשאית לעשות מדי פעם טעויות. הסרט מציין את השינוי במיקומה היחסי של גינזבורג, ביחס לכלל שופטי בית המשפט העליון, על פי עמדותיהם, ומציג כיצד ככל שבית המשפט העליון נטה יותר לכיוון השמרני, עמדותיה הליברליות של גינזבורג מיצבו אותה בדעת המיעוט בפסיקות רבות בתדירות גבוהה יותר, והיא ביטאה אותן בתקיפות רבה יותר.
למרות היותה בשנות השמונים לחייה, ואף על פי שחלתה ושרדה את מחלות הסרטן המעי הגס וסרטן הלבלב, גינזבורג המשיכה לעבוד ללא הפסקה, עד לשעות המאוחרות של הלילה, והסתפקה בשעות שינה ספורות בלבד. היא נראית בסרט עוסקת בפעילות גופנית בחדר כושר יחד עם מאמן אישי. כשנשאלה כמה זמן היא מתכננת להישאר בבית המשפט העליון (זאת מאחר שמינויה לבית המשפט העליון הוא לכל החיים), גינסבורג השיבה שהיא תישאר כל עוד היא מסוגלת לטפל בתיקים שהונחו בפניה במלוא היכולת והיושרה של כל שנות הניסיון שלה בעיסוק בעריכת דין.
השיר המקורי "I'll Fight", שנכתב על ידי דיאן וורן ומבוצע על ידי ג'ניפר הדסון, נשמע על רקע כתוביות הסיום של הסרט.