stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל דרום אוסטיה
פרשנות

הצבע הלבן של הדגל מייצג טוהר מוסרי ורוחני; אדום - אומץ, כוח וכבוד; צהוב - שפע, עושר ושגשוג. דגל צפון אוסטיה - אלניה זהה לדגל דרום אוסטיה (ב-24 בנובמבר 1994 אימצה המועצה העליונה של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה בהחלטה מס '522 את החוק של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה "לגבי דגל המדינה של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה", שהקימה את הדגל הנוכחי שלה).
היסטוריה > דרום אוסטיה כחלק מברית המועצות

בשנת 1922, המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוצר כחלק מגאורגיה הסובייטית. בעוד לצפון אוסטיה הסובייטית היה דגל וסמל, לדרום אוסטיה לא הייתה לה סמליות משלה.
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות

על פי גרסה אחת, הטריקולור האוסטי המודרני נוצר בשנת 1987 על ידי יורי סרגייביץ' גגלויטי, עובד מוביל בסניף הדרום אוסטי של האקדמיה למדעים בגאורגיה. על פי גרסה אחרת, מחבר הדגל הוא אלאן רזוייביץ' צ'וצ'ייב, מנהיג תנועת העצמאות בדרום אוסטיה. במהלך מלחמת דרום אוסטיה בשנים 1991–1992, יחידות המשמר הלאומי של דרום אוסטיה תפרו צללית נמר לבנה על הרצועה המרכזית של דגלי לבן-אדום-צהוב.
דגל קוויבק

| --- | --- |

 כינוי:  זרוּע השושנים  (בצרפתית: Fleurdelisé)
 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3 (או 1:2 כאשר מונף לצד דגל קנדה)
 קבלת מעמד רשמי:  21 בינואר 1948
 מוטיבים עיצוביים:  דגל כחול, צלב לטיני לבן, ארבע פלר דה ליס
 גרסאות נוספות:   דגל המשנה למושל של קוויבק
דגל קוויבק בגרסת 1:2 מונף במונטריאול
דגל פרובינציית קוויבק, המכונה גם "זרוּע השושנים" (בצרפתית: Fleurdelisé), אומץ  רשמית על ידי ממשלת הפרובינציה בראשות מוריס דולסי. דגל קוויבק היה דגל הפרובינציה הראשון, אשר אומץ באופן רשמי בקנדה. הוא הונף לראשונה ב-21 בינואר 1948 מעל בניין הפרלמנט בקוויבק סיטי. יום הדגל של קוויבק, 21 בינואר, משמש כתזכורת ליום ההנפה בכל שנה (למרות שבכמה מקרים הוא נחגג במאי).
הסמליות בעיצובו של הדגל

מקורו של דגל קוויבק בצלב הלבן שהופיע על הדגלים המלכותיים של צרפת ובפרח האירוס (fleur-de-lis), ואשר נישא עם ידי המיליציות הצרפתיות - קנדיות, בראשות הגנרל לואי ג'וזף דה מונטקאל אשר ניצח בקרב טיקונדרוגה שבמדינת ניו יורק. בניגוד לאמונה המקובלת פרח השושן הצחור הלבן, אינו לקוח מסמל צרפת אשר היה פרח אירוס מוזהב ולא לבן - אלא מדובר בסמל של מרים הבתולה (הלבן מסמל את התמימות שלה).
הפרוטוקול

יחסי הדגל הרשמיים הם 2:3 (אורך מול גובה), אך ניתן לראות לעיתים את הדגל בתצורת 1:2 על מנת שיוכל להשתוות ליחסיו של דגל קנדה, כאשר הדגלים מונפים יחדיו.
החוק הנוגע לדגל ולסמלי קוויבק קובע כי "בכל המקרים, לדגל קוויבק ישנה קדימות על פני כל דגל או סמל אחר". ככל הנראה לשון החוק כללה את דגל קנדה, אשר תחת החוק הפדרלי מקבל קדימות על פני דגל הפרובינציה, כאשר הם מונפים יחדיו. בדרך כלל מחלוקת זו נעקפת באמצעות הנפתו של דגל הפרובינציה לבדו, בעיקר מעל בניינים רשמיים.
ההיסטוריה של הדגל

רצונם של הצרפתים הקנדיים בפרובינציה לדגל נפרד היה רצון עז וישן. ודגלים שונים היו בשימוש תדיר לאורך ההיסטוריה כדגלים אשר ייחדו אותם, ביניהם הטריקולור הירוק-לבן-אדום של הפרטי פטריוט אשר הפך לדגל אגודת סנט ג'ון בפטיסט והטריקולור הצרפתי.
הגרסה הראשונית של הדגל זרוע השושנים המודרני נוצרה על ידי אלפג' פיליאטרו, כומר מקומי בסאן ז'ו שבקוויבק, הדגל נקרא בשם קריליון (Carillon). הדגל דומה לדגל המודרני אולם בעיצוב זה הפרחים פונים פנימה וצבעם היה זהב. עיצוב זה מתבסס על דגל קודם שבמרכזו הייתה דמות מרים הבתולה.
הדגל הונף לראשונה ב-26 בספטמבר 1902, גרסה נוספת של הדגל עם הלב הקדוש במרכזו הופיע גם כן אך גרסה זו נזנחה לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת המסע לאימוצו של דגל חדש לפרובינציה ודגל קריליון הונפו באופן לא רשמי.
ב-26 במאי 1868, ויקטוריה, מלכת בריטניה העניקה שלט אצולה לקוויבק, וכנראה כי הסמל הזה שימש על מנת להשחית הדגל הכחול (דגל כחול עם דגל הממלכה המאוחדת בקנטון) אך דגל שכזה מעולם לא היה בשימוש רשמי, מקורות שונים מציינים כי מעל בית המחוקקים של הפרובינציה הונף עד שנת 1948 דגל הממלכה המאוחדת ולא הנס הכחול.
בשנת 1947 רנה שאלול, חבר האספה המחוקקת העצמאי דרש להעביר את נס קנדה האדום הלא פופולרי ולהחליף את הנס הכחול של קוויבק (אשר גם הוא היה לא פופולרי ולא היה בשימוש כמעט בכלל) בדגל פרובינציאלי חדש.
ב-21 בינואר 1948 נבחר הדגל החדש (הנוכחי) והונף באותו היום על בניין הפרלמנט (ככל הנראה למעשה הדגל שהונף היה באחת מהגרסאות המוקדמות דלעיל, מאחר שהצורה הסופית של הדגל לא הייתה מוכנה קודם ל-2 בפברואר).
ראו גם

סמל קוויבק
דגל קנדה
גלריית דגלי קנדה
הערות שוליים

↑  Flag and emblems of Québec, An Act respecting the, R.S.Q. c. D-12.1
↑  Flag and emblems of Québec, An Act respecting the, R.S.Q. c. D-12.1
↑  הפרוטוקול הפדרלי מעניק קדימות לדגל קנדה על פני דגלי הפרובינציה, ולדגל המושל הכללי, עשרת דגלי המשנים למושל, וכעשרים וארבעה ניסים מלכותיים של משפחת המלוכה קדימות על פני דגל קנדה כאשר הם מונפים יחדיו.
↑  Le drapeau national - Histoire
↑  Bouvier, Luc.  "Histoire des drapeaux québécois: du tricolore canadien au fleurdelisé québécois", in HeraldicAmerica, retrieved May 19, 2008
|  דגלי קנדה |
| --- | --- | --- |
| דגלים לאומיים | דגל קנדה • הנס המלכותי • דגל האיחוד המלכותי • נס קנדה האדום |  |
| דגלי ממשל | דגל המושל הכללי • דגלי המשנים למושל קנדה |  |
| פרובינציות | אונטריו • אי הנסיך אדוארד • אלברטה • מניטובה • נובה סקוטיה • ניו ברנזוויק • ניופאונדלאנד ולברדור • ססקצ'ואן • קוויבק • קולומביה הבריטית |  |
| טריטוריות | הטריטוריות הצפון-מערביות • נונאווט • יוקון |  |
| דגלי ערים מרכזיות | אדמונטון • אוטווה • ויניפג • ונקובר • טורונטו • מונטריאול • קלגרי • ת'אנדר ביי |  |
הטריקולור הירוק-לבן-אדום אשר הונף בידי פרטי פטריוט בין השנים 1832–1838.
דגל קריוליון, הדגל אשר הוצע בשנת 1902 כדגל קוויבק
הדגל שהוצע בשנת 1903
צבי ארץ-ישראלי

| צבי ארץ-ישראלי |
| --- | --- |
 צבי ארץ-ישראלי בעמק הארזים
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: צבי
מין:: צבי מצוי
תת־מין:: צבי ארץ-ישראלי
שם מדעי
 Gazella gazella gazella

צבי ארץ-ישראלי (שם מדעי: Gazella gazella gazella) הוא תת-מין של המין צבי מצוי. הצבי הוא אחד מסמליה של ארץ ישראל הנקראת בתנ"ך גם ארץ הצבי. הצבי הארץ-ישראלי הוא אוכל העשב הגדול היחיד שנותר בישראל בתפוצה רחבה, והוא נתון בסכנת הכחדה חמורה.
תיאור

פרוות הצבי היא ברובה חומה-אפורה. גון הצבאים משתנה בין האוכלוסיות, והצבאים הדרומיים נוטים להיות בהירים יותר. לכל הצבאים יש כסות חורף כהה וצפופה יותר אותה הם משירים באביב. צבעם החום של הצבאים מותאם להסוואה ומכסה את רוב גופם. הבטן והאחוריים מתאפיינים בצבע לבן, ובהם ממוקם הזנב, שצבעו שחור. לאורך צידי הגוף נמתח לרוב פס כהה, בצידי הפנים עוברים כתמים לבנים ששוליהם כהים-שחורים. בעת מנוחה, הצבאים רובצים בתנוחה המכסה את בטנם ואחוריהם, שצבעיהם בולטים, וכך חשופים רק צבעי ההסוואה, וכמעט אי אפשר להבחין בהם ממרחק. מלבד תפקיד ההסוואה המובהק של הצבעים המאפיינים את הגב הראש והרגליים, קיימות השערות שונות לגבי תפקיד הצבעים השונים. ההשערות נוגעות לתפקידים כגון וויסות חום ותקשורת חזותית.
לעיתים נדירות, נולדים צבאים בעלי צבעים חריגים: בעמק הצבאים בירושלים נולדה ב-2016 עופרה בעלת כתמים לבנים בולטים על הגב, וברמות יששכר נצפו ב-2013 שתי צביות לבנות לחלוטין.
בין הזוויגים קיימים הבדלים מורפולוגיים: הזכרים גדולים יותר, משקלם הממוצע 22 ק"ג וצווארם עבה יותר. משקל הנקבות הממוצע הוא 18 ק"ג, וגופן עדין יותר. לשני הזוויגים יש קרניים, אך קרני הזכר גדולות יותר באופן משמעותי, מכוסות בליטות עבות, מפושקות מעט בחלקן העליון ונוטות לאחור. בניגוד לקרני הזכרים, שאינן משתנות באופן ניכר בין פרטים שונים וכמעט תמיד סימטריות, קרני הנקבות קטנות משמעותית מקרני הזכרים, מלבד זאת הן דקות יותר, ובמקרים רבים עקומות, לא סימטריות ואף מעוותות.
תפוצה

הצבי הארץ-ישראלי היה נפוץ בעבר בכל החבל הים-תיכוני של ארץ ישראל, ובמדינות השכנות לה, אבל התפשטות היישוב החקלאי, המודרניזציה והנשק החם החל מסוף המאה ה-19 המיטו אסון על אוכלוסיות הצבאים, כמו גם על יונקים גדולים אחרים. תרמה לכך גם העובדה כי בשר הצבי הוא חלאל ולכן ציד הצבאים, נוסף על היותו נחשב כמאפיין "גבריות" ו"גבורה" במזרח, היה יעיל כלכלית לצייד (זאת בניגוד לחזירי הבר שאינם חלאל ולכן הונחו לנפשם).
עם קום המדינה נותרו בשטח ישראל אוכלוסיות שרידיות בלבד של צבאים.
מאמצי המדינה לאכוף את חוקי שמירת הטבע, בשילוב עם צמצום הנשק החם בכפרי המיעוטים והחלת המשטר הצבאי שם הביאו להתאוששות הדרגתית באוכלוסיית הצבאים. קפיצת מדרגה משמעותית חלה לאחר הרעלת הטורפים הגדולה ב-1964 שהביאה לחיסולם הכמעט מלא של אוכלוסיות הטורפים הטבעיים (תנים, זאבים) וסייעה בשיקום האוכלוסייה.
בשנות ה-80 נמצאה אוכלוסיית הצבאים בשיאה, וכך הפך הצבי נפוץ בחלקה הצפוני של ישראל, החל מצפון הנגב, הרי יהודה, מדבר יהודה, הרי ירושלים, שפלת יהודה, דרום מישור החוף, הגליל העליון, הגליל התחתון והגולן (לאחר מלחמת ששת הימים לא התגלו בגולן צבאים שכן הם חוסלו, בדומה ליונקים אחרים, על ידי האוכלוסייה המקומית ועל ידי חיילים ממחנות הצבא הסורי שהתקיימו ברמה. לאחר המלחמה הועברו לגולן כ-20 צבאים מהאוכלוסייה שהתקיימה ברמות יששכר ואלה היוו את גרעין השיקום של האוכלוסייה באותו אזור).
בשנות ה-80 דווח על קיומן של אוכלוסיות צפופות של צבי ארץ-ישראלי ברמת יששכר, בקדש נפתלי ובדרום רמת הגולן, ובשלב מסוים אף היה צורך בציד מבוקר על מנת לצמצם אוכלוסיות אלה שהתרבו יתר על המידה.
כ-10% מהאוכלסייה העולמית של הצבי הארץ הישראלי נמצאת בשטח הכלוא בין כביש 443 בדרום, כביש 6 במערב, כביש 5 בצפון וגדר ההפרדה במזרח. בשטח זה המתאפיין בקרבה למרכזי האוכלוסייה של מרכז הארץ ונגישות קלה של בני אדם, הם סובלים מקיטוע בתי גידול, ציד והפרעות תכופות מצד רכבי שטח, הפרעה הגורמת להם למצב של עקה (סטרס) ומשפיעה רבות על התנהגותם. בניסיון לצמצם את הנזק הוכרזו לאחרונה חלקים משטח זה כשמורת הטבע הדום שומרון.
מאז שנות ה-80 אוכלוסיות הצבי הארץ-ישראלי מצטמצמות בהדרגה עקב שילוב של גורמים:
התרבות יתר של אוכלוסיות הטורפים. אלה הביאו לקריסת אוכלוסיית הצבאים ברמת הגולן מהיקף של 5,000 פרטים ויותר בשנות ה-80 ל-160 בלבד ב-2009. כמו כן פגעו אנושות באוכלוסיות הצבאים בגליל.
פגיעה מתמשכת באזורי המחיה של הצבאים כתוצאה מפיתוח והתיישבות בני אדם, בעיקר במישור החוף ובאזור ירושלים. בשל כך נפגעה למשל מאוד אוכלוסיית הצבאים בעמק הצבאים בלב ירושלים. בסוף שנות ה-80 מנה העדר המקומי כשלושים פריטים, אך הוא כמעט ונכחד עקב פיתוח אורבני מואץ בסביבת העמק והפיכתו למכלאה בין כבישים ראשיים. מהעדר המקורי נותרה צבייה אחת בלבד, אך עם פיתוח הפארק ב-2015 יובאו למקום צבאים בגירים לצורך שיקום העדר. באפריל 2018 מנה העדר המקומי בעמק הצבאים שמונה זכרים בוגרים, שלוש עשרה נקבות בוגרות וחמישה עופרים, כאשר מאז 2015 החלו הצבאים להתרבות והתרחש גידול של למעלה מ-130 אחוזים באוכלוסייתם. בנובמבר 2022 מנה העדר כ-80 פריטים.
איסוף עופרים על ידי מטיילים, וטריפה על ידי כלבים משוטטים הביאו לפגיעה קשה באוכלוסיית הצבאים באזורים מתוירים ובסביבות יישובים.
אוכלוסיית הצבאים בארץ, נכון לדצמבר 2021 היא 4,300 פרטים לעומת 2017 שבה האוכלוסייה הוערכה בכ-3,000 פרטים המרוכזים בעיקר בגולן, בגליל, ובהרי יהודה. להלן תוצאות הספירה של השנים האחרונות:
| שנה | מספר הצבאים שנצפו |
| --- | --- |
2021: 4,332
2020: 4,137
2018: 4,113
2017: 3,000
תזונה ובתי גידול

הצבאים הם צמחוניים, וניזונים ממגוון רב של צמחים, לרוב מעלווה וצמחים חד שנתיים. הצבאים נצפו בנוסף אוכלים מגוון רב של מזונות מן הצומח, החל בבלוטי אלון, ועד לפקעות אשר נחפרו מן הקרקע. הצבאים לומדים מאימותיהן אילו צמחים כדאי לאכול, וצבאים שלא גדלו בטבע או התייתמו מאם חסרים את הידע הזה. תופעה זו הודגמה בניסוי שבוצע ברמות יששכר, במהלכו צבייה יתומה שגודלה בשבי שוחררה בשדה פתוח, והחוקרים גילו שהיא אוכלת כל מה שעומד בדרכה, בין השאר קופסת סיגריות שהייתה מונחת על הרצפה.
בהינתן האפשרות, לרוב בסוף החורף ובאביב, הצבי אוכל עשבים ירוקים, בעיקר בשדות פתוחים. הצבי ניזון בעיקר מדגניים, ומאוחר יותר בשנה גם מצמחים דו-פסיגיים. בעונות העשירות במים, הצבאים רועים בעיקר בשטחים פתוחים רחבי ידיים. כאשר זמינות המזון יורדת, הצבאים עוברים בהדרגה להתקיים על עלי שיחים ועצים. הצבאים ממעיטים לשתות מים נוזליים בעונות קרות, וצורכים את המים להם הם זקוקים מהמזון, אך בקיץ הם לרוב מסתובבים בקרבת מקור מים גדול ושותים מספר פעמים ביום. בית הגידול הטיפוסי שלהם לרוב כולל שטחי עשב רחבי ידיים, או אזור חורש דליל. הצבאים מעדיפים אזורים הרריים, ועל כן המין אליהם הם משתייכים נקרא באנגלית "Mountain Gazelle". בחורף, בעמק הצבאים, הצבאים עוברים מאכילת עשב יבש, לאכילת עלי שלכת, ציפות שקדים וזיתים, בעלי ערך תזונתי גבוה וכמות קלורית גבוהה.
בית גידול חשוב לצבאים בארץ, הוא עמק הצבאים, בירושלים. ב-2008 היו בעמק 12 צבאים, ב-2019, היו 45 פרטים, ובאפריל 2021, נספרו 75 פרטים. העופר הראשון שנולד ב-2021 נקרא "פייזר" ברוח התקופה. בסוף חודש מאי 2022, נספרו בעמק 83 פרטים.
התנהגות וארגון חברתי

הצבי פעיל בשעות הקרירות של היום, וקל לאתרו בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות בין הערביים. הצבאים לרוב מבלים את שעות הבוקר המוקדמות באכילת כמויות גדולות של עשב, ובשעות החמות רובצים באזור מוסתר ומוצל, נחים ומעלים גירה. הצבאים פעילים במשך כל שעות היום במזג אוויר קריר, ואינם רגישים לגשמים. בשעות החמות הצבי נח בצל עץ ובלילה הוא רובץ בשטח פתוח, בתוך גומה שחפר ברגליו. באזורים בהם קיימת פעילות אדם, הצבאים מעבירים את פעילותם באופן חלקי לשעות הלילה, בעיקר בלילות מוארים היטב, כגון לילות של ירח מלא.
לצבאים יש יכולת למידה והסתגלות, שמתבטאת במספר תחומים. כאמור, הצבאים לומדים מאימם לזהות את המזון הראוי לאכילה. הצבאים מסוגלים גם ללמוד להתאים את דפוסי פעילותם לסביבה משתנה. בפארק עמק הצבאים הסתגל עדר לשעות הפתיחה והסגירה של הפארק, על מנת לשמור מרחק מבני אדם, ושעות הפעילות של הצבאים בשטח הנגיש למבקרים חופפות לשעות בו הפארק ריק מאדם. כמו כן, לצבאים יש יכולת להבדיל בין אינדיבידואלים, לא רק בקרב בני מינם, אלא גם בקרב בני אדם עימם הם באים במגע בקביעות. בישראל נצפו צבאים בקרבת שטחים חקלאיים, המפגינים אדישות כלפי חקלאים בטרקטורים אשר אין חשש שיפגעו בהם, אך בורחים בבהלה ממכוניות פרטיות, העלולות להשתייך לציידים.
הצבי הוא חיה חברתית. הנקבות נעות בטריטוריה בעדר קטן, שמורכב בעיקר מקרובות משפחה, ונקבות נוהגות להישאר בעדר בו נולדו עד סוף חייהן. גודל העדר נע בין שתי נקבות לשש עשרה, ונקבע בעיקר לפי היצע המזון בסביבה, כאשר באזורים עשירים במזון הנקבות יכולות להרשות לעצמן לקיים עדר גדול ובטוח מטורפים מבלי לחשוש ממחסור במזון. עדרי נקבות מגנים על שטחן מפני נקבות חיצוניות, אך מפגינים אדישות לכניסת זכרים לשטחן. זכרים בוגרים וחזקים יחסית, אשר יכולים לגונן על שטח מפני זכרים אחרים ביעילות, תוחמים לעצמם טריטוריות שגודלן עד חצי קמ"ר, בשטחים העשירים במזון, לרוב בחפיפה חלקית או מלאה לטריטוריה של עדר נקבות מסוים. הזכרים מסמנים את השטח בערמות גללים ובשתן (תחנות ריח). ברוב המקרים, הזכר הטריטוריאלי מזדווג באופן בלעדי עם הנקבות בשטח שלו, וכל העופרים הם צאצאיו. הזכר הטריטוריאלי הודף כל זכר שמנסה להיכנס לשטחו, במחוות גוף מאיימות, ובמקרה הצורך באלימות של ממש. קרבות צבאים זכרים לרוב מתקיימים רק כשהזכר הפולש מסרב לסגת, ואף זכר לא מכיר בדומיננטיות של האחר ונכנע. הזכרים הולמים זה בזה בקרניהם, עד ההכרעה, שלרוב כרוכה בפציעה ואף מוות של הזכר המובס. קרבות אלו אינם שכיחים וקשה לצפות בהם, אך לעיתים קרובות זכרים צעירים, עופרים ונקבות נלחמים זה בזה בעדינות כמשחק. לעיתים נדירות עימותים טריטוריאליים בין נקבות מגיעים גם הם לכדי אלימות. העופרים הזכרים מגורשים בהגיעם לבגרות, לרוב בגיל חצי שנה מעדר הנקבות על ידי הזכר הטריטוריאלי, והזכר לא מהסס לגרש את צאצאיו שלו.
הזכרים שאינם חזקים מספיק להחזיק בטריטוריה מובחרת הכוללת נקבות, חיים ב"עדרי רווקים", שהם לרוב ניידים יותר, ובעלי הרכב יציב הרבה פחות. זכרים מצטרפים לעדרים אלו כאשר הם צעירים, לאחר שגורשו מהעדר בו נולדו, ונשארים בעדר הרווקים עד שהם מתבגרים ומחליטים לצאת למצוא טריטוריה משל עצמם. זכרים מבוגרים שהודחו משטחם על ידי זכר צעיר וחזק יותר מוצאים גם הם את דרכם לעדרי רווקים. זכרים מסוימים, לעיתים אלו שטרם מצאו עדר רווקים או גורשו מאחד, חיים לבדם, והחזקים בהם מחזיקים טריטוריה זמנית בעונת הרבייה.
גלריה

צמד צבאים ארצישראלים בבקעת הירדן, סמוך לגשר אדם
צבי ארצישראלי מציץ מבעד לסוללת אדמה בבקעת הירדן, סמוך לגשר אדם
צבי בעמק הצבאים בירושלים
צבי בפסיפס הציפורים בקיסריה
צבי ארץ-ישראלי בעל קרניים מרשימות שצולם ליד אלון מורה
עופר יונק מאמו, צולם בחבל לכיש
צבי ארץ-ישראלי בחבל לכיש
צבאים נלחמים ברווקיה במערב השומרון
לקריאה נוספת

בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, הוצאת כתר, 1993.
יורם יום טוב, צבאים בישראל, הוצאת דן פרי, 2016.
הערות שוליים

↑  למעשה, המשמעות במקור "ארץ הצבי" - היא "הארץ הרצויה", וייחוס הצבי לביטוי הוא רק בפרשנות דרש מאוחרת.
↑  Gazella gazella, IUCN
1 2 3 4  יורם יום-טוב, צבאים בישראל, דן פרי, 2016
↑  אקולוגיה וסביבה - כתב עת למדע ומדיניות הסביבה, באתר www.magazine.isees.org.il
↑  שמורת הדום השומרון – iNature, באתר inature.info
↑  נעה פישר, 54 צבאים בדקה: צפו ב"ריצת חימום" בעמק הצבאים בירושלים, באתר ynet, 22 בנובמבר 2022
↑  החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 7, משרד הביטחון, 1993
↑  מערכת וואלה! תיירות‏, 54 צבאים בדקה: תיעוד מיוחד מעמק הצבאים בירושלים, באתר וואלה, 22 בנובמבר 2022
↑  אילנה קוריאל, מזל טוב! עופר ושמו פייזר נולד בירושלים, באתר ynet, 19 באפריל 2021
צבי ארץ-ישראלי, זכר. צולם בחבל לכיש
צבי ארץ-ישראלי, זכר ונקבה. צולם בעמק הצבאים
דגל פרוסיה

דגל הממלכה הפרוסית במשך רוב שנות המאה ה-19
דגל פרוסיה היה הדגל שייצג את מדינת פרוסיה, והיווה את אחד מסמליה, החל מהמאה ה-15 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאורך השנים הדגל הופיע בגרסאות שונות, כאשר המוטיב המרכזי בו היה נשר ויזיגותי שצבע גופו שחור, ומקורו וגפיו התחתונות בצבע זהוב.
ההיסטוריה של פרוסיה

מקורה של מדינת פרוסיה בארצות הנפרדות של מרקיזות ברנדנבורג ושל דוכסות פרוסיה. מרקיזות ברנדנבורג התפתחה מהמרקיזות הצפונית מימי הביניים של האימפריה הרומית הקדושה, ועברה לבית הוהנצולרן בשנת 1415. דוכסות פרוסיה הוקמה בשנת 1525 כאשר אלברכט מברנדנבורג-אנסבך, חבר בענף הצעיר של בית הוהנצולרן, חילן את מדינת המסדר הטווטוני של המסדר הטווטוני כפייף פולני. יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ירש את דוכסות פרוסיה בשנת 1617, ובכך איחד את ברנדנבורג ופרוסיה תחת שליט אחד באיחוד אישי; מדינת הבוחר נודעה בשם ברנדנבורג-פרוסיה. ממלכת פרוסיה הוקמה כאשר פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג קיבל את התואר פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ב-18 בינואר 1701.
שלטונו המלוכני של בית הוהנצולרן בפרוסיה נפסק בשנת 1918 לאחר נפילת הקיסרות הגרמנית בעקבות מלחמת העולם הראשונה; הממלכה נהפכה במקום זאת למדינת פרוסיה החופשית. מועצת הפיקוח של בעלות הברית קבעה את ביטולה הרשמי של מדינת פרוסיה בשנת 1947 בעקבות מלחמת העולם השנייה.
דגלים

דגל הסוחר הפרוסי היה במקור דגל שחור-לבן-שחור פשוט שהונפק ב-22 במאי 1818, אך זה הוחלף ב-12 במרץ 1823 בדגל חדש. הדגל החדש (3: 5) חולק לשחור, לבן ושחור (1: 4: 1), וכלל בפס הלבן את הנשר עם כדור כחול הכרוך בזהב ושרביט המסתיים בנשר אחר. על החזה של הנשר נרשמו ראשי התיבות השזורים FR, שמשמעותן Fridericus Rex. ציר הנשר נמצא בשתי חמישיות מאורכו הכולל של הדגל.
דגל המלחמה הפרוסי (3: 5), שאומץ ב-28 בנובמבר 1816, כלל במקור זנב בליעה שהיווה חמישית מהאורך הכולל; לאחר מכן הזנב ננטש. בשתי חמישיות מהדגל נראה הנשר הפרוסי (שני שלישים מגובה הדגל). בקנטון הוצב צלב הברזל (שליש מגובה הדגל).
צלב הברזל הוכרז באופן רשמי בשנת 1813 במהלך המלחמות הנפוליאוניות כעיטור גבורה לחיילים. העיטור חודש במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 ובמלחמת העולם הראשונה. העיטור הופיע גם בקנטון דגל המלחמה של הקיסרות הגרמנית.
הנס המלכותי של פרוסיה הראה את צלב הברזל טעון במגן ובכתר של זרועות המדינה הקטנה המוקף בצווארון מסדר העיט השחור. על להבי הצלב נמצא המוטו Gott mit uns. בין הזרועות היו נשרים פרוסיים לאורך הקצוות וכתר מלכותי בקאררה[דרושה הבהרה] עמם, וכולם על רקע סגול או אדום.
לאחר המהפכה הגרמנית בין השנים 1918–1919, המדינה הפרוסית נאלצה להתאים את ההרלדריה לצורות הרפובליקניות, אולם ביצעה זאת לאט, רק ב-11 ביולי 1921 נקבע על ידי ראש הממשלה הפרוסי נשק חדש. הנשר 'הגותי' פינה את מקומו לעוף טבעי יותר ואיבד את כל כליו ועיטוריו.
ב-16 בדצמבר 1921 קבע משרד המדינה כי הדגל הפרוסי יהיה שחור ולבן בלבד.
ב-24 בפברואר וב-23 באפריל 1922 הוציא המשרד דגל שירות דומה לדגל הלאום של המאה ה-19 - גבולות שחורים מעל ומתחת, אשר היו שישית מגובהו הכולל של הדגל, עם הנשר החדש.
בהתבסס על צבעי הדגל הפרוסי, מדי הבית של נבחרת גרמניה בכדורגל היו תמיד חולצה לבנה ומכנסיים שחורים, צבעי הדגל הפרוסי.
גלריה

דגל פרוסיה המלכותית (1466–1772)
דגל דוכסות פרוסיה (1525–1657)
דגל המדינה של ממלכת פרוסיה (1701–1750)
דגל אזרחי פרוסיה (1701–1935)
דגל המדינה של ממלכת פרוסיה (1750–1801)
דגל המדינה של ממלכת פרוסיה (1801–1803)
דגל המדינה של ממלכת פרוסיה (1803–1892)
דגל המלחמה של פרוסיה (1816)
הנס המלכותי של מלך פרוסיה (1871–1918)
הנס של נסיך הכתר (1871–1892)
דגל המדינה של ממלכת פרוסיה (1892–1918)
דגל המלחמה של פרוסיה (1895–1918)
דגל המדינה החופשית פרוסיה (1918–1933)
דגל השירות של המדינה החופשית פרוסיה (1933–1935)
ראו גם

סמל גרמניה
סמל פרוסיה
דגל בואנוס איירס
גלריית דגלי גרמניה
הערות שוליים

↑  H. G. Ströhl, Deutsche Wappenrolle, Stuttgart 1987
↑  Siebmacher, Grosses Wappenbuch, Band I, 1 Abteilung, 5. Teil, Nuremberg, 1929
↑  Hesse, Uli. "A colourful history," ESPN.com, Monday, February 17, 2014. Retrieved July 15, 2018
| דגלי גרמניה |
| --- | --- | --- |
| הדגל הלאומי | הדגל הלאומי |  |
| דגלי המדינות | באדן-וירטמברג • בוואריה • ברלין • ברנדנבורג • ברמן • המבורג • הסן • חבל הסאר • מקלנבורג-מערב פומרניה • נורדריין-וסטפאליה •  סקסוניה • סקסוניה-אנהלט • סקסוניה התחתונה • ריינלנד-פאלץ • שלזוויג-הולשטיין • תורינגיה |  |
| דגלים נוספים | דגל הצי הגרמני • נס הנשיא |  |
| דגלים היסטוריים | דגל באדן • דגל פרוסיה • דגל גרמניה המזרחית • דגל המלחמה של הרייך |  |
נתן וולוך

נתן וולוך (נולד ב-25 בינואר 1937) הוא פוליטיקאי, ותיק חברי מועצת העיר תל אביב-יפו, המכהן משנת 1973 כחבר מועצה מטעם מפלגת כח לגמלאים שבראשה הוא עומד. בשנת 2011 פרש מתפקידיו הציבוריים לאחר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון, אך בשנת 2013 נבחר מחדש למועצת עיריית תל אביב. וולוך כיהן במשך 25 שנים כסגן ומ"מ ראש העירייה, ראש מנהל החינוך והתרבות בעיר וכמחזיק תיק הגמלאים. החל משנת 2019 מכהן וולוך כיו"ר חירייה - איגוד ערים דן לתברואה וכיו"ר פארק המיחזור חירייה.
ביוגרפיה

וולוך נולד בירושלים, את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הרצליה בתל אביב בשנת 1954.
בצה"ל שירת וולוך ביחידה קרבית, והשתחרר בדרגת רס"ן. הוא סיים תואר שני בכלכלה בתל אביב. כמו כן למד שנתיים משפטים.
בשנות ה-60 היה מפקח פדגוגי על מרכזי נוער. משנת 1969 עבד כעוזרו של ראש העירייה של תל אביב, יהושע רבינוביץ. בשנת 1973 נבחר לראשונה כחבר מועצת העיר תל אביב יפו. ב-1983 מונה לסגן ראש העירייה תל אביב יפו. ב-1989 מונה לראש מנהל החינוך בעיר. החל מ-1996 כיהן כממלא מקום ראש העירייה תל אביב יפו עד שהשעה את עצמו מתפקיד זה ביולי 2008, עקב הגשת כתב אישום נגדו. מ-1998 היה לממונה על תחום הגמלאים בעירייה, ואחראי לקשרי החוץ של העיר (ערים תאומות, שותפות ביחד תל אביב-לוס אנג'לס, המשלחות העירוניות). הוא מכהן כיו"ר של מספר אגודות ומוסדות ציבור (למשל, פרס הנוער). כן נבחר לנהל את חגיגות ה-100 של תל אביב-יפו שהתקיימו בשנת 2009.
בחודש יולי 2008 הוגש נגדו כתב אישום בגין קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות. הוא הואשם כי פעל להשיג במרמה אשרות כניסה לאזרחית זרה, על פי בקשתו של ראובן גרוס ("מלך החניונים"). בעקבות הגשת כתב האישום השעה וולוך את עצמו מתפקידו כממלא מקום ראש העיר, ונשאר חבר מועצה. בשנת 2009 הודה, במסגרת הסדר טיעון, בשלוש עבירות של הפרת אמונים ובשלוש עבירות של מתן ידיעות כוזבות, הורשע, ונגזרו עליו מאסר על תנאי של 5 חודשים ו-200 שעות עבודות שירות, ללא קלון.
אי הטלת הקלון איפשרה לוולוך להמשיך בפעילותו במועצת העיר, וביולי 2010 הוא מונה לסגן ראש עיריית תל אביב.
פרקליטות המדינה ערערה על ההחלטה שלא להטיל על וולוך קלון, וביוני 2011 קיבל בית המשפט המחוזי את הערעור וקבע כי במעשיו של וולוך דבק קלון. בעקבות ההחלטה, פרש וולוך מכל תפקידיו הציבוריים. הוא התמודד שוב בראש רשימת כח לגמלאים בבחירות המקומיות בשנת 2013. הרשימה זכתה בשני מנדטים ווולוך מונה ליו"ר מועצת העירייה.
בעקבות הבחירות המקומיות שנערכו בשנת 2018 ובהן זכתה סיעת כוח לגמלאים בשני מנדטים, מונה וולוך כיו"ר חירייה - איגוד ערים דן לתברואה וכיו"ר פארק המיחזור חירייה. בנוסף, וולוך מכהן כיו"ר הוועדה העירונית לגמלאים ואזרחים וותיקים וכיו"ר הוועדה לקשרי חוץ בעיריית תל אביב-יפו.
בבחירות 2024, התמודד פעם נוספת עם רשימתו וזכה למנדט אחד, אשר הכניס אותו למועצה.
הערות שוליים

↑  וולוך לא עוצר: יכהן כיו"ר איגוד ערים דן לתברואה, באתר המקומון
↑  וולוך לא עוצר: יכהן כיו"ר איגוד ערים דן לתברואה, באתר המקומון
↑  אלי סניור, נתן וולוך לא חיכה לחולדאי - והתפטר מתפקידו, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 24.7.2008
↑  ת"פ 5300/08 מדינת ישראל נ' נתן וולוך, ניתן ב-29.4.2010
↑  ת"פ 5300/08 מדינת ישראל נ' נתן וולוך, ניתן ב-29.4.2010
↑  יואב זיתון, עבריין מונה לסגן של חולדאי: "בחיים אין מלאכים", באתר ynet, 12 ביולי 2010
↑  עפ"ג (ת"א) 22556-06-10 נתן וולוך נ' מדינת ישראל, ניתן ב-20.6.11
אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד

אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד
אדמירל הצי אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד (אנגלית: Fleet Edward Russell, 1st Earl of Orford‏; 1653 - 26 בנובמבר 1727) היה אציל ואיש צבא אנגלי שכיהן בתפקיד הלורד הראשון של הימייה תחת המלך ויליאם השלישי.