stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דודו זכאי
ביוגרפיה > המאה ה-21

בשנת 2000 יצא אלבומו "שיהיה בסדר", שכלל שירי אהבה חדשים שכל מילותיהם נכתבו על ידי אהוד מנור.
בשנת 2003 יצא האוסף "השירים ההם", שכלל את מיטב הלהיטים של זכאי, ובשנת 2008 יצא אוסף נוסף בשם "עוד שירים", שכלל שני שירים חדשים שזכאי כתב והלחין בעצמו, "רוצה עוד משהו לאמר" ו"הופעה בעין השופט".
בשנת 2013 שב זכאי להקליט שירים מקוריים. הוא הוציא את האלבום ״זמן לאהבה״, שכלל שירים שנכתבו במיוחד עבורו, וכן גרסאות כיסוי ל״שיר סיום״, ול״רסיסי שרב״.
לאלבום גייס זכאי את שותפו הוותיק ליצירה, שייקה פייקוב, שכתב והלחין עבורו את השיר ״כבר מזמן לא כתבתי לך״.
באלבום נכלל גם שירו של נתן אלתרמן, ״השיר הזר״, שהולחן לראשונה על ידי אורי קריב.
כמו כן נכלל באלבום השיר ״בחיתוך הדיבור״, אותו כתב והלחין מתן זכאי, בנו של דודו, שבשנים האחרונות מופיע עמו, משתתף בנגינה בפסנתר ובשירה, ואף משמש כמנהל המוזיקלי של הופעותיו.
מרבית שירי האלבום עסקו בחוויות אישיות ורומנטיות.
בשנת 2019 הוציא זכאי את השיר "כמו שאת", שנכתב והולחן על ידי עילי בוטנר.
בשנת 2023 יצא זכאי עם מופע משותף לו ולזמרת דורית ראובני, שותפתו לשירים 'לילות' ו'הללויה'
חיים אישיים

זכאי נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים.
סגנון שירתו

סגנונו המוזיקלי של זכאי וכן התכנים של שיריו הושפעו מאוד מהמקומות בהם גדל, ורבים מהם נכתבו על ידי בני התנועה הקיבוצית.
שיריו הבולטים עוסקים באהבת הארץ, בחיי הקיבוץ ובעולמם של ילדים.
לרבים משיריו חובר ריקוד עם.
כיום שיריו הפכו לסמל לארץ ישראל הישנה והתמימה וזוכים להשמעות רבות בתוכניות רדיו שעוסקות בשירי ארץ ישראל.
בין שיריו הידועים: "אלעד ירד אל הירדן", "ארץ", "ארץ ישראל יפה", "דרך ארץ השקד", "חייכי לי בשירים", "טוב לי בקבוץ", "לחוף ירדן", "מה עושים דגים בגשם", "נחל נערן", "נפגשנו שוב", "ציפורים", "שירי לי" ו"הנה מתחילה לה עוד שנה" שזכאי כתב והלחין.
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏טוב לו בקיבוץ: בחזרה אל סיפורו של דודו זכאי, מהקולות הייחודיים בזמר העברי, באתר מעריב אונליין, 4 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 15e58109-9b92-4bbb-a03b-7ba3719ebc88
אינאיס

פדריקו ברוצ'י, אינאיס נמלט מטרויה הבוערת, 1598, גלריה בורגזה, רומא
אַינֵאִיס (בלטינית: Aeneis, באנגלית: Aeneid) מאת ורגיליוס היא פואמה אפית רומית שנכתבה בשנים 29–19 לפנה"ס. הפואמה הכוללת 12 ספרים שנכתבו בהקסמטר דקטילי ומתארת את הרפתקאותיו ומסעותיו של איניאס, מגיבורי מלחמת טרויה, שעבר לאיטליה והיה לאבי הרומאים. ששת הספרים הראשונים של הפואמה כוללים את סיפור מסעו של איניאס מטרויה לאיטליה, בעוד חציו השני כולל את תיאור ניצחונות הטרויאנים על הלאטינים.
הפואמה נכתבה בימיו של אוגוסטוס, שליטה של קיסרות רומא לאחר הכאוס שהשתרר בה עם רצח יוליוס קיסר. שלטונו של אוגוסטוס שם קץ למלחמת האזרחים, החזיר את היציבות והשכין את ה"פאקס אוגוסטה" (שלום אוגוסטוס) שנמשך קרוב ליובל. בוורגיליוס ובבני דורו עורר הסדר החדש התלהבות. האיניאידה נכתבה כדי לרומם את הקיסרות באמצעות יצירת גיבור לאומי. ביצירה זו יוצא מייסד הגזע הרומי, שנועד להחזיק בכל העולם תחת שלטונו, הלא הוא איניאס, ששמו כבר נודע כדמות ב"איליאדה", להגשים את גורלו ככובש איטליה.
לפי האגדה כתב ורגיליוס רק שלוש שורות ביום בעת כתיבת היצירה המורכבת הזו. למרות אורכה של היצירה, המשתווה לזו של כתיבתו של הומרוס, לא נסתיימה כתיבתן של כמה שורות. יש הסוברים כי זו הייתה כוונתו של המשורר. עם מותו, השאיר ורגיליוס הוראה כי יש לשרוף את היצירה כיוון שלא היה מרוצה מחלקים מן היצירה (למשל מספר VIII, בו מתקיימים יחסי מין בין ונוס ווולקן), אולם אוגוסטוס הורה כי לא ישרפו אותה, והיא פורסמה עם שינויים מועטים.
במאה ה-15 היו שני ניסיונות ליצור המשך ליצירה. אחד מניסיונות אלו, שנעשה על ידי מפאו וג'ו (Maffeo Vegio, בלטינית: מפאוס וגיוס), אף נכלל בהדפסות של היצירה שנעשו במאות ה-15 וה-16.
התרגום השלם של ה"אינאיס" לעברית נעשה בידי שלמה דיקמן בשנות השישים (הוצאת כרמל ומוסד ביאליק) תוך שמירה על המשקל השירי שבו נכתבה במקור הלטיני. תרגום חלקי לעברית נעשה על ידי יוסף ליבס מן המקור הלטיני ועל ידי מיכה יוסף לבנזון שתרגם את הספר השני וקטע מהרביעי לעברית מן התרגום הגרמני של שילר.
עלילה > ספר ראשון

הספר הראשון מתחיל במבוא קצר, בו המשורר מצהיר על נושא האפוס (”נֶשֶׁק אָשִׁיר וְגִבּוֹר”) ופונה למוזות בבקשה לעזרה ברישום סיפורו. המבוא מסתיים בתיאור הסיבה להתרחשויות שתתאורנה בהמשך, שנאתה של יונו לאנשי טרויה. בתום המבוא הקורא נחשף לסיפור באמצעו.
הצי הטרויאני, בפיקודו של איניאס, שט במימי הים התיכון בדרכו לאיטליה, שם הוא עתיד להקים עם אציל ואמיץ, שיהיה ידוע בכל העולם. יונו זועמת על שאיניאס עתיד להחריב את עירה קרתגו, ופונה לאיולוס, מלך הרוחות, בבקשה להשיב רוחות חזקות שתטבענה את ספינותיהם. יונו מציעה בתמורה את דיופאה, נימפת הים היפה ביותר. איולוס מסכים והרוחות מטלטלות את הצי הטרויאני.
נפטון, בהיותו אל הים, כועס על התערבותה של יונו בממלכתו ומרגיע את הים. הצי מגיע לחופי לוב.
בהיותם בלוב, איניאס פוגש את אמו ונוס המתחפשת לציידת. ונוס מרוממת את רוחו של איניאס ומעודדת אותו להיכנס בשערי קרתגו. במקדש לאלה יונו מוצא איניאס את דידו, מלכת קרתגו, אשר ייסדה אך לאחרונה את העיר לאחר שברחה מצור בעקבות מלחמות ירושה ורצח בעלה.
דידו מקבלת את איניאס והטרויאנים בברכה ומתקינה להם סעודה. בינתיים, פונה ונוס לבנה קופידון, אחיו למחצה של איניאס, ומבקשת ממנו להתחפש לאסקניוס, בנו של איניאס, אשר הוזמן לסעודה. ונוס מבקשת שתחת מסווה זה יגרום קופידון לדידו להתאהב באיניאס, מתוך התקווה שהתאהבותה תגרום לה להגן עליו. המזימה צולחת.
עלילה > ספר שני

הספר השני רובו ככולו מתמקד בדברי איניאס לדידו, בהם הוא מגולל את ההתרחשויות מיד לאחר מלחמת טרויה. כדי לחדור את חומות טרויה, אוליסס היווני הגה את תוכנית הסוס הטרויאני: הלוחמים היוונים התחבאו בסוס עץ גדול, שהוענק לשליטי טרויה כמתנה כוזבת. הטרויאנים תהו האם לקבל את המתנה או לא; לאוקואון טבע את הביטוי המפורסם Timeo Danaos et dona ferentes (”פַּחַד דָּנָאִים עָלַי, וְלוּ גַם מַתָּנוֹת לִי יַגִּישׁוּ”). לבסוף הטרויאנים קיבלו את המתנה והוטעו על ידי הבריחה המדומה של אוניות הצי היווני. עם רדת החשכה היוונים יצאו מסוס העץ, פתחו את שערי העיר טרויה ואפשרו לצבא היווני להיכנס לעיר ולשחוט את תושביה.
איניאס רואה בחלומו את הקטור, הנסיך הטרויאני, אשר מפציר בו לברוח עם משפחתו. איניאס מתעורר ומגלה לתדהמתו את ממדי החורבן. הוא מנסה תחילה להילחם באויב היווני אך במהרה חברו לנשק נופלים והוא נותר לבדו. ונוס אמו מתגלה לו ומוליכה אותו חזרה לביתו. איניאס לוקח את בנו אסקאניוס, אשתו קריאוזה ואביו אנכיסס, והם בורחים מטרויה. בשערי העיר איניאס מגלה שהוא איבד את אשתו קריאוזה, וחוזר לתור אותה. הוא מוצא רק את רוחה, המתנבאת על עתידו להקים ממלכה בהספרייה, דהיינו באיטליה.
עלילה > ספר שלישי

הספר השלישי ממשיך את הספר השני בתיאור מסעות איניאס והטרויאנים לאחר חורבן עירם. הצי נודד בסביבת טרויה, ותחילה מגיע לתראקיה, שם הוא מגלה את גופתו של הגיבור הטרויאני פולידורוס בדמות צמח ההדס. איניאס מביא את פולידורוס לקבורה ראויה וממשיך לדלוס ומשם לכרתים, שם הם מקימים את העיר (הבדיונית) פֶּרְגָּם. פרגם ננטשת לאחר התפרצות מגפת הדבר בעיר, ואיניאס מתנבא בחלומו שעליהם לעבור לאיטליה.
איניאס והטרויאנים מגיעים לבוטרינט (כיום בשטח אלבניה), שם הוא פוגש את אנדרומכי אלמנת הקטור ואת הלנוס בן פריאמוס, שמתנבא על העתיד המזהיר הצפוי לטרויאנים באיטליה. איניאס עוזב את בוטרינט ומקיף את אזור דרום איטליה, עד הגיעו לסיציליה, לארצם של הקיקלופים. איניאס פוגש שם את אחמנידס, חייל בצבא היווני, שהושאר מאחור במנוסת היוונים מפני הקיקלופ פוליפמוס; איניאס מגן עליו ולוקח איתו בספינתו. איניאס ממשיך להקיף את סיציליה, ובמהלך המסע אביו אנחיזס מת מסיבה לא ידועה. כאן מסיים איניאס את דבריו לדידו מלכת קרתגו, כיוון שההמשך (הסערה שהובילה אותם לקרתגו) תואר בספר הראשון.
עלילה > ספר רביעי

הספר הרביעי מתמקד בגורלה של דידו מלכת קרתגו. מזימתו מהספר הראשון של קופידון צולחת והיא מתאהבת באיניאס. יונו, המעוניינת להסיט את איניאס ממשימתו לאכלס את איטליה ולהקים את רומא, מגיעה להסכמות עם ונוס שיש לחתן בין השניים, ואכן במהלך מסע ציד של איניאס תוקפת אותו סערה, המכריחה אותו לתפוס מכסה במערה. במערה מחכה דידו. הם מתנים אהבה ודידו רואה בכך סימן לנישואיהם.
יופיטר שולח את בנו מרקוריוס להזכיר לאיניאס את גורלו הצפוי, הלה נכנע לתכתיבי הגורל ומתכנן את בריחתו מקרתגו לעבר איטליה. דידו מגלה את בריחתו הצפויה ומנסה למנוע אותה בכל כוחה; משהיא כושלת בנסיונותיה, היא מתאבדת. לפני מותה היא מתנבאת שזרע קרתגו וזרעו של איניאס עתידים להילחם זה בזה, אולי כרמז למלחמות הפוניות.
עלילה > ספר חמישי

בשורות הראשונות של הספר איניאס מביט אחורה מספינתו ורואה את קרתגו עולה באש. על אף שאף אחד מהטרויאנים שעל הספינה לא יודע לומר מה מקור השריפה, הרי שהעשן העולה מן העיר מבשר להם רעות. העלילה מתמזגת עם התיאור שבספר הראשון – הטרויאנים שטים בסביבת איטליה בעקבות הנבואה לאיניאס. הספינה עוגנת בסיציליה, תחת חסותו של המלך אֲקֶסְטֶס. איניאס מכריז על תחרויות ספורט חגיגיות לזכר אביו, והמשך הספר מתאר באריכות את התחרויות השונות בהם התחרו הטרויאנים: חתירה (ש' 113–285), ריצה (ש' 293–361), היאבקות (ש' 363–468) ותחרות קליעה בחץ וקשת (ש' 485–521).
בזמן שהגברים מתחרים בתחרויות הספורט, משתמשת יונו בשליחתה איריס ומשכנעת את הנשים להצית את הצי הטרויאני על מנת למנוע את הגעתם לאיטליה היבשתית. מזימתה נכשלת כאשר היא מתגלה על ידי איניאס ובנו אשר מתפללים ליופיטר שיכבה את השרפה. אביו של איניאס מתגלה לו שוב ואומר לו לרדת שאולה על מנת לקבל נבואה באשר לעתיד רומא. על מנת להבטיח את מעברם הבטוח של הטרויאנים בים הסיציליאני, האלים דורשים קורבן אדם ופלינורוס נבחר כקורבן.
עלילה > ספר שישי

הטרויאנים מגיעים לקימה בקמפניה. איניאס שומע נבואה מפי הסיבילה של קימה ברוח דומה לנבואות ששמע בעבר. על פי המיתולוגיה הרומאית באגם אורנום שבקרבת קימה יש שער לעולם המתים (השאול), ולכן הוא מבקש ממנה ללוותו שם כדי לראות את פני אביו. הסיבילה מסכימה והמשך הספר מתאר את מסעותיהם בעולם המתים, תיאור שלבטח דנטה אליגיירי שאב ממנו השראה בכתיבת התופת. הם רואים את נשמות המתים על גדת נהר אכרון, מובלים על ידי כארון לגדה השנייה, פוגשים בקרברוס ואף בדידו מלכת קרתגו, בפניה אינאיס מתנצל על הסבל שגרם לה ושהוביל להתאבדותה, אך היא אינה סולחת לו.
לבסוף, לאחר חציית נהר הלתה מגיעים איניאס וחבורתו לשדות אליסיום, מקום מנוחתם של הצדיקים וההגונים, שם מתאחד איניאס עם אביו ושומע נבואה נוספת על אודות עתיד רומא בהנהגתו.
הערות שוליים

↑  ספר שני, ש' 49, תרגומו של שלמה דיקמן. ורגיליוס משתמש במילה "דנאים" כדי לתאר את היוונים.
↑  מסיפור זה, ככל הנראה, שאב דנטה השראתו לעונש בו מתענים המתאבדים בקומדיה האלוהית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595289505171  PLWABN: 9810556342705606  BNE: XX3383720  BnF: cb12008287t (data)  GND: 4099391-7  LCCN: n81013510  NLA: 36330093  NLG: 62579  NSK: 000318495  SUDOC: 02855633X  VcBA: 492/15048  VIAF: 313680866   WorldCat (עם VIAF): 313680866 
תיאור מסעו של איניאס
ואלה שמות

ערך זה עוסק בפזמון עברי. אם התכוונתם לספר שמות המקראי, ראו .
| --- | --- |

 סינגל בביצוע אריק איינשטיין
 יצא לאור:  1990
 שפה:  עברית 
 חברת תקליטים:  NMC
 כתיבה:  עלי מוהר
 לחן:  יוני רכטר
 עטיפה אלטרנטיבית
  עטיפתו של תקליט השדרים
 
"ואלה שמות" הוא פזמון עברי היתולי שנכתב על ידי עלי מוהר, על לחן של קורט וייל לשיר אמריקאי שאת מילותיו כתב איירה גרשווין ושר דני קיי : "צ'ייקובסקי ורוסים אחרים",  השיר המקורי עסק ברשימת קומפוזיטורים רוסים, השיר הישראלי כלל רשימת שחקני כדורגל ובוצע על ידי אריק איינשטיין ויוני רכטר. מילותיו של השיר, שהתפרסם בתקופת מונדיאל 1990 (טורניר גביע העולם בכדורגל שנערך באיטליה), כוללות רשימה ארוכה ומחורזת של שחקני כדורגל שהשתתפו בטורניר, וכן רשימה של שחקני עבר ישראלים.
מבנה השיר

השיר נכתב כרשימה ארוכה של שמות שחקני כדורגל שהשתתפו במונדיאל "איטליה 90'", המסודרת כך שהשמות יתחרזו זה בזה. הרשימה כוללת 141 שחקנים, רובם מוזכרים בשם משפחתם בלבד או בכינוי בו הם מוכרים. עלי מוהר שילב בשיר שחקנים מ-21 נבחרות (מתוך 24 נבחרות שהשתתפו במונדיאל). שלוש הנבחרות ששחקניהן לא זכו לייצוג הן הנבחרות של ארצות הברית, איחוד האמירויות הערביות וקוריאה הדרומית, אשר לא העפילו לשלבים המאוחרים של הטורניר. עם זאת, נבחרות סקוטלנד, שוודיה, ברית המועצות ואוסטריה, שלא העפילו, זכו לייצוג בשיר. הנבחרת שזכתה לאזכור הרב ביותר בשיר היא איטליה, מארחת הטורניר, ש-15 מכדורגלניה צוינו בשיר. להבדיל, גרמניה המערבית, הזוכה בטורניר, זכתה לאזכור מצומצם יותר של שמונה כדורגלנים.
חלקו המסיים של השיר כולל רשימה של 20 כדורגלני עבר ישראלים, רובם המכריע מקבוצת הפועל תל אביב, וכן שלושה כדורגלני עבר בינלאומיים מפורסמים – יוהאן קרויף ההולנדי וגארינצ'ה ופלה הברזילאים. השיר מסתיים בציון מיוחד של שוער העבר הישראלי יעקב חודורוב.
השיר הולחן בצורה מונוטונית, והוא מבוצע בסגנון דיבור, ולא שירה, כאשר איינשטיין מקריא בצורה קצבית ומשעשעת את הרשימה המחורזת של הכדורגלנים.
רקע

עלי מוהר, אשר היה ידוע כמעריץ כדורגל נלהב, כתב את מילות השיר עבור איינשטיין, אשר היה ידוע אף הוא כאוהד כדורגל. השיר מבוסס על שיר היתולי דומה בשם "צ'ייקובסקי (ורוסים אחרים)" (באנגלית: "Tschaikowsky (and Other Russians)‎" שכתב איירה גרשווין והולחן על ידי קורט וייל אשר בוצע על ידי דני קיי בשנת 1941 במסגרת המחזמר "Lady in the Dark". בדומה לשיר "ואלה שמות", מורכב השיר המקורי מרשימה של 50 מלחינים רוסים, בראשם צ'ייקובסקי. המבנה הריתמי של שני השירים דומה מאוד, וכן ה"לחן" שלהם.
שמו של השיר, "ואלה שמות", מבוסס על מילות הפתיחה של פרק א' בספר שמות המקראי, אשר כולל את רשימת בני ישראל שירדו למצרים.
השפעות

לאחר שהתפרסם, זכה השיר לאהדה רבה בישראל, בעיקר בקרב חובבי כדורגל, והפך למעין המנון בלתי רשמי למונדיאל. השיר, בליווי וידאו קליפ היתולי בכיכובם של איינשטיין, מוני מושונוב וצבי שיסל, שולב בסרט הקולנוע הישראלי "כבלים", אשר יצא לאקרנים בשנת 1992.
בשנת 2006, בעקבות מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, פרסם הרכב מוזיקלי ישראלי בשם "פרישמן והחלוצים" (שירה: אמיר דדון, אביב אזרד ואסף פרישמן), שיר בשם זהה (נקרא גם "שיר המונדיאל"), בהשפעת שירם של מוהר, רכטר ואיינשטיין. השיר, אשר נכתב על ידי האחים פרישמן, נדב פרישמן (במאי, סטנדאפיסט ותסריטאי) שכתב את המילים, והמלחין אסף פרישמן שכתב את הלחן, כולל אף הוא רשימת כדורגלנים שהשתתפו בטורניר, אך בלחן ובמבנה ריתמי שונה, ועם פזמון שחוזר על עצמו. את קטע הראפ בשיר ביצע הראפר סגול 59.
לכבוד מונדיאל 2010 כתב עיתונאי הספורט אבי מלר שיר בסגנון דומה בשם "מונדיאל עשר", שנפתח באותה השורה בה נפתח השיר "ואלה שמות". את השיר הלחין תמיר קליסקי והקליט אורי בנאי. באותה השנה פורסמה גם גרסה לשיר שביצעה להקת מלכה באיה.
בשנת 2012 יצרו שדרי ערוץ ספורט 1, רמי וייץ, מאיר איינשטיין ולירן שכנר, גרסה של השיר לכבוד טורניר יורו 2012.
בשנת 2022, לקראת מונדיאל 2022 שנערך בקטר, פרסם הזמר רועי לבס שיר בשם זהה, גם הוא בהשפעת שירם של איינשטיין, מוהר ורכטר, אך כולל פזמון חלק שלישי אשר עוסקים בכישלון המתמשך של נבחרת ישראל להעפיל לטורני המונדיאל. השיר נכתב והולחן על ידי רועי לבס והופק על ידי אריאל קשת מלהקת פול טראנק, וכולל ציטוטים מהשיר המקורי של איינשטיין (בראשם השורה החוזרת "מתאוס, ואן ארלה"), אזכורים לגרסאות שקדמו לו, וקליפ המבוסס על הקליפ המקורי של איינשטיין, ובו רגעים מוכרים מטורנירי מונדיאל מהעבר.
ראו גם

חוץ מכדורגל
לשכת הגולה

לשכת הגולה הייתה אחת הלשכות בצפון העזרה של בית המקדש, אשר שימשה להובלת מים ולאספקתם לבית המקדש.
השימוש בה

בלשכת הגולה היה גלגל גדול ששימש לשאיבת מים מבור שהיה בעזרה לשם אספקת מים שוטפת לבית המקדש, כפי שמתואר במשנה:
לשכת הגולה שם היה בור הגולה, והגלגל נתון עליו, ומשם מספקין מים לכל העזרה.
שמה

יש הטוענים כי הלשכה נקראת כך מפני שעולי הגולה בנו אותה. מסתבר, עם זאת, שהיא נקראת על שם הגלגל שהיה שם (ראו בפסקה הקודמת), שכן הגלגל נקרא בלשון המשנה גולה.
מיקומה

במשנה מצוין שהלשכה הייתה בצפון העזרה:
שש לשכות היו בעזרה... שבצפון... ולשכת הגולה...
לפי המשנה הלשכה הייתה ליד לשכת העץ ולשכת הגזית בצפון העזרה.
הלשכה עמדה בצפון העזרה, בקרבת המקום בו היה הים של שלמה בימי בית המקדש הראשון, בהתאם לעובדה שהשימוש בה היה דומה לשימוש בים של שלמה.
במשנה נאמר גם שהיה בור מים גדול בסמוך לכיור ויש החושבים שהלישה הייתה שם, סמוך לכיור בין האולם למזבח.
ראו גם

לשכת הגזית
לשכת פרהדרין
הערות שוליים

↑  הצרכים למים בעזרה היו להדחת האיברים של הקרבן או מי שתייה לכהן האוכלים את הקרבנות
| חלקי בית המקדש השני |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
     : 
|     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |  |  |
     : 
מקרא
|  1. לשכת הפרווה   2. בית החליפות   3. לשכת פרהדרין   4. בין האולם ולמזבח   5. תאים   6. מסיבה   7. אחורי בית הכפורת |  1. לשכת הפרווה   2. בית החליפות   3. לשכת פרהדרין   4. בין האולם ולמזבח   5. תאים   6. מסיבה   7. אחורי בית הכפורת |  |  |  |
| שערי המקדש | שערי המקדש |  |  |  |
|  א. שער עזרת נשים   ב. שער העליון   ג. שער הדלק   ד. שער הבכורות   ה. שער המים  ו. שער יכניה / הניצוץ   ז. שער הקרבן   ח. שער הנשים   ט. שער השיר / המוקד   י. שער בלי שם |  א. שער עזרת נשים   ב. שער העליון   ג. שער הדלק   ד. שער הבכורות   ה. שער המים  ו. שער יכניה / הניצוץ   ז. שער הקרבן   ח. שער הנשים   ט. שער השיר / המוקד   י. שער בלי שם |  |  |  |
יחסי הודו–כווית

| יחסי הודו–כווית |
| --- | --- |
הודו: כווית


הודו: כווית
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 17,818
אוכלוסייה
1,456,341,691: 4,972,687
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 161,772
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,438: 32,532
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: מונרכיה

ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג נפגש עם סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, בניו דלהי, 2006
יחסי הודו–כווית הם היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו למדינת כווית. שתי המדינות חולקות קשרים ידידותיים. כווית מאכלסת אוכלוסייה הודית גדולה וגולה והיא המקור ל-10–12% מייבוא הנפט של הודו, בעוד שהודו היא בין השותפות המסחריות הגדולות ביותר של כווית.
היסטוריה

הגילוי האחרון של חפצים כמו כלי חרס ותכשיטים מהאי הכוויתי פילכה מצביע על אינטראקציה מסחרית ותרבותית בין שתי המדינות שראשיתה לפני אלפי שנים. לפני גילוי הנפט בכווית, המסחר בין הודו לכווית נסב סביב תמרים וסוסי גזע, כאשר מלחים כוויתיים ערכו מסעים שנתיים בין שט אל-ערב לבין הנמלים המערביים של הודו כדי לקיים את המסחר. סחר הסוסים הסתיים בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעקבותיה השתנה הסחר לפנינים ועץ טיק.
הבריטים, ששלטו בהודו, הטילו את חסותם על שייח'ות כווית ב־1899, כחלק מביסוס שליטתם על דרכי הגישה בין הודו לאירופה.
תחת החסות הבריטית שימש הרופי ההודי כמטבע של כווית, והוא שימש כמטבע הרשמי עד עצמאותה ב־1961.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות החלו ביוני 1962 עם מינויו של יעקוב עבדולזיז אל-רשיד לשגריר הכוויתי הראשון בהודו. הודו הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות כווית ואילו כווית הייתה אחת המדינות הראשונות שהושיטו תמיכה בהודו במהלך המלחמה עם סין בשנת 1962. במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הייתה בומביי מרכז לעסקים כוויתיים רבים והאמיר עצמו ניהל שם בית בכונן הימי. המסורת בין המדינות אמנם הייתה חמה באופן מסורתי, אך היחסים הדרדרו בתחילת שנות ה-90 עקב עמדתה של הודו לצד עיראק בעקבות פלישת עיראק לכווית. הודו סירבה לקבל את השגריר הכוויתי בניו דלהי, התייצבה עם עיראק במהלך מלחמת המפרץ והפכה למדינה היחידה שהעבירה את שגרירותה מכווית לבצרה במהלך המלחמה. הריסתו של באברי מסג'יד השפיעה גם על הקשרים עם כווית שקראה לראש הממשלה נראסימה ראו לבנות מחדש את המבנה ולהעבירו לידי המוסלמים ההודים. אולם ממשלת כווית מיהרה לפעול נגד קריאות לפיטורי עובדים הודים מחברות כוויתיות ולסגירת חנויות להפגנה נגד הודו. בשנת 1992, שר החוץ, Madhavsinh Solanki, הביא "ניצחון דיפלומטי" בביקורו בכווית שסייע להתגבר על הקשיים שהתגנבו לקשרים הדו-צדדיים. בשנת 1994, ממשלת כווית ביטלה הצעה באספה הלאומית של כווית שקראה לאסור כניסה וגיוס עובדים הודים בכווית כדי למנוע הרעה ביחסים עם "הודו הידידותית".
היסטוריה > ביקורים דו-צדדיים

בין שתי המדינות נערכו ביקורים דו-צדדיים רמי דרג. ב־1965 ביקר בכווית סגן נשיא הודו, זקיר חוסיין, ב־1981 ביקרה ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי במדינה וב־2009 ביקר סגן נשיא הודו מוחמד חמיד אנסרי.  ב־1964 ביקר נסיך הכתר וראש ממשלת כווית שייח' סבאח א-סאלם א-סבאח בהודו, אמיר כווית שייח' ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח ביקר בהודו בשנת 1980 ו-1983 והאמיר שייח' סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח ביקר בהודו ב־2006.
ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי ביקר בכווית בדצמבר 2024.
הודים בכווית

ההודים מהווים אחת מקהילות המהגרים הגדולות בכווית המונה כ-640,000 איש. נוכחותם בעבודות צווארון לבן הלכה וגברה באופן עקבי במיוחד בתחום האלקטרוניקה, התעשייה, האדריכלות וההנדסה. משרד הבריאות של כווית מעסיק גם מספר לא מבוטל של חובשים ופרמדיקים הודים. ההודים תוארו על ידי שליחו המיוחד של האמיר כמי שרכשו מרחב מיוחד בכווית כ"קהילת מהגרים מבריקה והכי פחות בעייתית הפועלת למען ההתפתחות הכוללת של כווית". עם זאת, ישנם מספר רב של הודים העובדים בעבודות בעלות שכר נמוך ובשנת 2011 נמצאו עד 22,000 הודים שוהים באופן בלתי חוקי בכווית, ושגרירות הודו בכווית הקלה על עזיבתם של 12,825 אזרחים הודים להודו בעקבות ההכרזה על אמנסטי בכווית. הודים בכווית שולחים יותר מ-3 מיליארד דולר בשנה להודו ובכווית פועלות 300 אגודות הודיות ו-18 בתי ספר הודים המסונפים למועצה המרכזית לחינוך תיכון, ניו דלהי.
יחסים כלכליים > סחר

כלכלת כווית, לפני גילוי הנפט, הייתה תלויה רבות בפעילות ימית וסחר. כווית הייתה מרכז לבניית ספינות ושליית פנינים היו פעילויות מסחריות חשובות. עד שנת 1961 היה הרופי ההודי הילך חוקי בכווית והסחר ההודו-כוויתי נסב סביב סחר בסחורות חקלאיות, טקסטיל וסוסים.
בשנים 2011–2012 הסתכם הסחר הדו-צדדי ב-17.56 מיליארד דולר, ומסמן עלייה של 44% לעומת השנה שקדמה לה. נפט מהווה את עיקר המסחר, כאשר המסחר שאינו נפט מהווה 1.9 מיליארד דולר בלבד. מאזן הסחר תומך מאוד בכווית עם הייצוא ההודי לכווית בהיקף של 1.1 מיליארד דולר בלבד בשנים 2011–2012. יבוא נפט בשווי 15.67 מיליארד דולר מכווית הופך אותה לספקית הנפט השנייה בגודלה בהודו ממדינות GCC, בסמוך לערב הסעודית. הייצוא ההודי לכווית בשנים 2011–2012 כלל סחורות בעלות ערך מוסף כמו מוצרי ברזל ופלדה, דוודים, מכונות ומכשירים מכניים, מכונות חשמליות וציוד ומוצרי מזון. כווית היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של הודו בעולם הערבי והיא היוותה 3.34% מהיבוא העולמי של הודו בשנת 2011. הודו היא שוק הייצוא השני בגודלה של כווית ומקור הייבוא החמישי בגודלה והייתה באופן עקבי בין עשר השותפות המובילות בכווית עם סחר דו צדדי שהוכפל לכדי 17.5 מיליארד דולר בשנים 2011–2012 לעומת 8.35 מיליארד דולר בשנים 2007–2008.
יחסים כלכליים > השקעות

לחברות המגזר הציבורי ההודי בענפי הביטוח והתעופה יש משרדים בכווית, בעוד שחברות פרטיות ובהן Larsen & Toubro, Punj Lloyd and Kalpataru יישמו פרויקטים גדולים בכווית, כולל בענפי הנפט והחשמל שלה. קבוצת אל-גאנים, קבוצת KAPICO, בית ההשקעות הגלובלי ובית הכספים של כווית הן החברות הכוויתיות החשובות בהודו. הודו ביצעה בשנים האחרונות פרויקטים של מיזמים משותפים בין שתי המדינות לקראת הקמת מתקנים חדשים בתחום הנפט והגז בשתי המדינות, בעוד שכווית קיבלה בברכה חברות הודיות שיתמודדו על פרויקטים בכווית, כאשר היא מתחייבת תוכנית פיתוח תשתיות מסיבית.
שיתוף פעולה טכני

הודו וכווית חתמו על מספר הסכמים הנוגעים לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי, כולל שיתוף פעולה רפואי בתחומי התרבות והחינוך. קיימים גם הסכמים בין מוסדות השכלה גבוהה ומחקר הודי וכוויתי והסכמים על הימנעות ממיסוי כפול, הפחתת סמים ומניעת סחר בלתי חוקי בסמים נרקוטיים ותוכניות להחלפת תרבות ומידע בין כווית להודו.
נציגויות דיפלומטיות

כווית מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי וקונסוליה כללית במומבאי.
ליידי אן קנינגהאם

| --- | --- |

 לידה:  1580 Glencairn, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1646 (בגיל 66 בערך) אדינבורו, ממלכת סקוטלנד 
 מדינה:  ממלכת סקוטלנד 
 מקום מגורים:  Hamilton Palace 
 ידועה בשל:  הובלת חיל פרשים של נשים וגברים והגנה על הכנסייה בסקוטלנד
 תואר:  ליידי
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 בן זוג:  ג'יימס המילטון, המרקיז השני מהמילטון
 מספר צאצאים:  5
 
ליידי אנה (אן) קנינגהאם, המרקיזה מהמילטון (1580 בקירוב – 1646) הובילה יחידה מעורבת מגדרית (גברים ונשים) של חיל פרשים במהלך "הקרב" על ברוויק ב-5 ביוני 1639.
רקע ומשפחה

ליידי אנה הייתה בתם הרביעית של ג'יימס קנינגהם, הרוזן השביעי מגלנקיירן ורעייתו מרגרט, בתו של סר קולין קמפבל מגלנורצ'י, משפחתה הייתה ידועה במחויבותה מימי קדם לפרוטסטנטיות. אחותה הייתה כותבת הזיכרונות ליידי מרגרט קנינגהם.
קנינגהאם נישאה לג'יימס המילטון, המרקיז השני של המילטון ב-30 בינואר 1603. לזוג נולדו שני בנים - ג'יימס המילטון, הדוכס הראשון של המילטון (1606–1649) וויליאם המילטון, הדוכס השני מהמילטון (1616–1651) - ושלוש בנות, ליידי אן המילטון (נישאה ליו, הרוזן השביעי מאגלינטון), ליידי מרגרט המילטון. (נישאה לג'ון, רוזן קרופורד ולינדזי) וליידי מרי המילטון (נפטרה ב-1633, נישאה לג'יימס דאגלס, הרוזן השני מקווינסברי).
לאחר נישואיה, ניהלה קנינגהאם את אחוזות המילטון, במיוחד כאשר בעלה היה בבית המשפט בלונדון. היא כתבה ספרי חשבונות בקליגרפיה נטויה (אנ'), תוך שימוש בערבוב של ספרות ערביות ורומיות.
הנין שלה היה סר וויליאם המילטון, בעלה של אמה, ליידי המילטון, הידועה בעיקר בתור המאהבת של לורד נלסון.