stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות עדן
היסטוריה

בחפירות ארכאולוגיות בבית שערים התגלה אולם המכיל קברים של יהודים מממלכת חמיר שהובאו לקבורה בארץ ישראל. זאת אומרת שכבר במאה ה-3 גרו יהודים באזור עדן. המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בעדן עצמה היא משנת 1205 למניין השטרות (ד'תרנ"ד - 894). במסמכי גניזת קהיר נמצאו התכתבויות מן המאה ה-10 ואילך בין סוחרים יהודים מהעיר עדן לעמיתיהם במצרים. באותה תקופה עדן החלה לפרוח כמרכז סחר בין ארצות הים התיכון להודו והמזרח הרחוק. יהודי עדן עסקו במסחר בינלאומי, וכתוצאה מכך יכלו לתמוך פיננסית בישיבות בבל, מצרים וארץ ישראל. מהמאה ה-10 עד המאה ה-13 הפכה עדן למרכז החיים היהודיים בתימן. מנהיגי הקהילה גרו בעדן ומשם הובילו את הקהילה היהודית בתימן. השפעת המנהיגים פשטה לאורך חצי האי ערב והגיעה עד פרס ובבל[דרוש מקור].
במאה ה-15, סיפר רבי עובדיה מברטנורא, שלירושלים הגיעו יהודים מעדן, "נוטים אל השחרות מעט, ואין להם ספרי תלמוד כי אם רב אלפס ופירושים עליו והרמב"ם, וכולם מגדולם ועד קטנם בקיאים בהרמב"ם כי אינם עוסקים אלא בו".
מאז הכיבוש הבריטי של העיר עדן בשנת 1839 ועד 1967 שלטה בקהילה משפחת הסוחרים בעלי העוצמה הכלכלית הרבה, מנחם משה. במחצית הראשונה של המאה ה-20 סבלה לעיתים הקהילה מאלימות והתנכלות, כגון בשנת 1932, לאחר שיהודי הואשם בחילול מסגד, ועשרות יהודים הותקפו וחנויות רבות נבזזו. האירועים האלימים החמורים ביותר כנגד הקהילה במאה ה-20 היו פרעות עדן שהתחוללו בעיר לאחר כ"ט בנובמבר 1947. לאחר הפרעות אוכלוסיית היהודים בעדן היגרה משם בין 1947–1967, רובם גרים בבריטניה ובישראל וגם במדינות אחרות.
יהודים מקהילת בני ישראל (הודו) החלו להתבסס בעיר כקהילה יהודית נוספת עם הכיבוש הבריטי, כשבאו בתחילה כחיילים בשנת 1839 ולאחר מכן כסוחרים ופקידים. כאשר האחרונים עזבו עם סיום היישוב היהודי בה בשנת 1967. הם נהגו להתפלל בבית הכנסת "מעלמת חנוך" בעיר.[דרוש מקור]
בתי כנסת בעדן

לפני מלחמת העולם השנייה היו בעדן שבעה בתי כנסת. ב-1858 נבנה בית הכנסת הגדול בעדן – "מגן אברהם". שהיה גדול דיו להכיל כ-2,000 מתפללים. ישיבה שנקראה "התורה והמצוה" נבנתה גם כן סמוך לבית הכנסת. בישיבה נלמדו התלמוד הבבלי, השולחן ערוך, הזוהר, תיקון חצות, תהלים ועין יעקב של רבי יעקב בן חביב ועוד. השיעורים בישיבה התקיימו במשך עשרים וארבע שעות רצופות, על ידי משמרות מתחלפות.
בנוסף לבית הכנסת הגדול שכנו גם בתי כנסת קטנים יותר. הידועים שבהם הם בית הכנסת "אל-פרחי" הקרוי על שמו של ספר תורה תימני מקודש שנכתב במאה ה-17, ובית הכנסת "שמואל נסים" ששירת כתלמוד תורה לבנים עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
כתבים

עדן הייתה המקום היחידי בתימן שפעל בו בית דפוס. הודפסו בו ספרים ופמפלטים בענייני יהדות בעברית ובערבית יהודית.
בית הכנסת העדני המרכזי בלונדון נקרא על שם הספר "נחלת יוסף" (1906). ספר זה נכתב על ידי רבי שמואל בן יוסף, נכדו של הדיין השלישי של עדן 'מארי' ישועה. ספר זה כולל ידיעות וחכמות של העולם הגדול, פרקי ביוגרפיה של המחבר ומשפחתו, ובמיוחד הוא מפרט את מנהגי יהדות עדן, שחלקם משתלשלים מיום חתימת התלמוד הירושלמי במאה החמישית לספירה.
מדרש הגדול שנכתב על ידי דוד בר עמרם אל-עדני במאה ה-13, הוא קובץ של כל מדרשי האגדה שנכתבו על התורה ונאספו משני התלמודים ומדרשים קדומים יותר. בנוסף, הוא מצטט מתרגומי התנ"ך ומכתבים קבליים ובכך הוא מייחד עצמו ממגוון אוספי המדרשים.
תחת החסות הבריטית

האימפריה הבריטית כבשה את עדן ב-19 בינואר 1839. האוכלוסייה היהודית היוותה באותו זמן 250 איש בשיעור, כמחציתה של האוכלוסייה בכללה. היהודים בעיר עדן נהנו משמעותית יותר מהחיים תחת השלטון הבריטי לעומת השלטון המוסלמי, עובדה שמשכה מאות רבות של מהגרים יהודים משאר חלקי תימן אל העיר. אלה נטמעו בקהילה הוותיקה יותר והגדילו אותה מאוד. בשיא פריחתה מנתה הקהילה בעיר כ-5,000 יהודים, ובפרברים שנהנו מחסות בריטית חיו כ-2,000 יהודים נוספים.
החל משנות העשרים של המאה העשרים, הגיעו אל העיר יהודים רבים נוספים מרחבי תימן, שלא למטרות הגירה אל העיר. אלה חיכו לאישורי עלייה (סרטיפיקטים מהמנדט הבריטי) וראו בעיר תחנת מעבר בדרך לישראל. גם יהודים אלו השתלבו בחיי הקהילה ועשו חיל במסחר ובשירות הציבורי, הודות לגישה הליברלית של השלטון הבריטי.
רוב יהודי העיר עדן קיבלו אזרחות בריטית, כחלק מהיותם תושבי המנדט.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו כ-10 אלף יהודים בעדן.
שנותיה האחרונות של הקהילה

ב-1928 הקימה הסוכנות היהודית סניף בעדן והתחילה פעילות ציונית בעיר זו. כמו כן, הוקם מועדון עברי ציוני – "התקווה", בו קראו עיתונים עבריים, שמעו הרצאות על הציונות, תרמו כסף ל"הסתדרות הציונית העולמית" והתכוננו ליום בו יוכלו לעלות לארץ ישראל. בשנים שלאחר מכן התרחשו פרצי אלימות, די נדירים, כלפי יהודים. ב-1932 התרחשו תקיפות רבות נגד יהודים בעדן, כאשר יהודים רבים נרגמו באבנים ונדקרו על ידי פורעים ערבים.
התפרעויות ב-1932 התגמדו לעומת פרעות 1947 שפרצו, ב-2 בדצמבר 1947, שלושה ימים לאחר כ"ט בנובמבר, עת החליטו באו"ם על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל לפי תוכנית החלוקה. ההתפרעויות החלו לאחר האשמה שקרית שהופצה על יהודים שרצחו שתי בנות מקומיות.
בפוגרום נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו; 106 מתוך 170 החנויות היהודיות בעדן נשדדו. ארבעה בתי כנסת נשרפו ו-220 בתי יהודים נשרפו או נבזזו. שני בתי ספר יהודים, האחד לבנים והאחר לבנות, רוקנו מכל תוכנם. היהודים חשו הקלה בשומעם כי יחידת "המגויסים של הפרוטקטורט של עדן" (Aden Protectorate Levies - APL), יחידה צבאית בריטית שתפקידה היה להגן על שדות התעופה של עדן ולעזור למשטרה האזרחית הוחשו להגנתם, אך חיילי היחידה שהיו ערבים, עצמו עיניהם מפני המתחולל, ואף ירו בעצמם ללא הבחנה אל עבר היהודים והפילו חלק מן הקרבנות.
בעקבות פרעות אלו החליטו יהודי עדן לעלות לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים או להגר לבריטניה. הקהילה התחסלה באופן סופי ב-1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים ולאחר שעדן קיבלה עצמאות מבריטניה. רציחות, בזיזות והצתות של בתי כנסת הופסקו לבסוף על ידי הבריטים, אך שארית הקהילה היהודית בעדן גמרו אומר לעזוב את העיר. ב-18 ביוני 1967 עזבו אחרוני יהודי עדן, 150 נפש, בטיסת מטוס בריטי חכור. המטוס נחת בשדה התעופה בלוד. כמחציתם נשארו בישראל והיתר המשיכו לבריטניה.
ראו גם

יהדות תימן
יהדות אריתריאה
לקריאה נוספת

מהלל העדני, בין עדן ותימן, בעריכת יוסף טובי, ג' כרכים, תל אביב, 1988-1991.
ליזה-מזל בנימין בהונקר, שארית ישראל שהייתה בארץ אופיר, ירושלים, 2011.
Ahroni, Reuben. The Jews of the British Crown Colony of Aden: History, Culture, and Ethnic Relations (Leiden: Brill, 1994).
Tudor Parfitt, The Road to Redemption: The Jews of the Yemen, 1900–1950 (Leiden: Brill, 1996).
הערות שוליים

↑  יצחק בן-צבי, מצבות מבית הקברות מעדן, בתוך מחקרים ומקורות, עמודים 411-418.
↑  הרב עובדיה מברטנורה, דרכי ציון, פיעטרקוב תרפ"ח, עמ' 27
↑  עליהם ועל השפעתם בקהילה ראו: דני גולדשמיד, "משפחת מנחם משה והשפעתה על זהות קהילת יהודי עדן", בתוך: אהרן גימאני, רצון ערוסי, שאול רגב (עורכים), בני תימן: מחקרים ביהדות תימן ומורשתה, אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א, עמ' 25-48
↑  ראובן אהרוני, יהודי עדן: קהילה שהיתה, אפיקים לתחיה רוחנית וחברתית, 1991
↑  מיכה לימור, חוסלה גולת יהודי עדן, מעריב, 19 ביוני 1967.
| יהדות חצי האי ערב |
| --- | --- | --- |
| שבטים יהודים בחצי האי ערב | שבט בני קוריט'ה • שבט בני קינוקאע • שבט בני נצ'יר | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
| שבטים ערבים שהתגיירו בקדם-אסלאם | שבט בני אל-חארת' • חמיר • בני עוף • בני שוטייבה | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
| קהילות יהודיות בחצי האי ערב | איחוד האמירויות • בחריין • כווית • עדן • עומאן •  ערב הסעודית • תימן | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
בית הכנסת הגדול בעדן - מגן אברהם
האקדמיה הרוסית למדעים

| --- | --- |

מבנה הנהלת האקדמיה במוסקבה
מבנה הנהלת האקדמיה במוסקבה
 אקדמיה למדעים
 תקופת הפעילות:  28 בינואר 1724 – הווה (300 שנה)
 מייסדים:  פיוטר הגדול 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  גנאדי קרסניקוב (אנ')
 יו"ר:  Gennady Krasnikov 
 צוות:  כ־125 אלף
 מיקום
 מיקום:  לנינסקי פרוספקט 14, מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°42′38.86″N 37°34′40.13″E﻿ / ﻿55.7107944°N 37.5778139°E﻿ / 55.7107944; 37.5778139
 RAS.Ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) האקדמיה הרוסית למדעים(למפת מוסקבה רגילה) האקדמיה הרוסית למדעים(למפת מחוז מוסקבה רגילה) בלאשיחה חימקי פודולסק קורוליוב קולומנה סרפוחוב אורחובו זויבו  סרגייב פוסאד קלין דובנה ולדימיר ריאזאן טולה קלוגה ס. טבר ירוסלבל איוואנובו מוסקבההאקדמיה הרוסית למדעים(למפת מחוז מוסקבה מוגדלת) בלאשיחה חימקי פודולסק קורוליוב קולומנה סרפוחוב אורחובו זויבו  סרגייב פוסאד קלין דובנה ולדימיר ריאזאן טולה קלוגה ס. טבר ירוסלבל איוואנובו מוסקבההאקדמיה הרוסית למדעים
 
מבנה הקונצקאמר בסנקט פטרבורג שהיה מבנה האקדמיה הפטרבורגית למדעים והיום משמש כסמל האקדמיה הרוסית למדעים
האקדמיה הרוסית למדעים (ברוסית: Российская академия наук) היא מוסד מדעי רוסי בכיר הממומן על ידי ממשלת רוסיה.
מטרת האקדמיה היא לרכז בתוכה את טובי אישי המדע ברוסיה, לטפח ולקדם פעילות מדעית, לייעץ לממשלה הרוסית בפעולות הנוגעות למחקר ולתכנון מדעי בעלי חשיבות לאומית, לקיים מגע עם גופים מקבילים בעולם ולפעול בייצוג המדע הרוסי במוסדות ובכינוסים בינלאומיים, תוך תיאום עם גופי הממשל.
חברות

בהתאם לתקנון קיימות 3 סוגי חברים במוסד - חברי האקדמיה בפעול, חברים בהתכתבות וחברים זרים. בהתאם לתקנון חברי האקדמיה וחברים בהתכתבות חייבים להיות בעלי אזרחות רוסית בעת בחירתם. אומנם, חלק גדול של חברים נבחרו עוד בתקופת ברית המועצות ולכן לכאורה לא היו בעלי אזרחות רוסית. הבחירות מתבססות על הישגים מדעיים וחברות באקדמיה נחשבת בעלת חשיבות גדולה.
האקדמיה היא יורשת של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. באקדמיה זו בשנת 1989 היו 323 אקדמאים (חברים בפועל), 586 חברי בהתכתבות ו-138 חברי חוץ.
נכון לנובמבר 2024 היו 1,873 חברים לרבות 802 אקדמאים ו־1,071 חברים בהתכתבות. בהתאם לבחירות שנערכו בחורף 2015/2016, באביב 2018 ובאביב 2022, הוענקו 713 מדענים לתואר "פרופסור לאקדמיה".
בין חברי האקדמיה בעבר ובהווה נמנים כ־20 זוכי פרס נובל. הנשיא הנוכחי של המוסד - גנאדי קרסניקוב (משנת מספטמבר 2022).
היסטוריה

האקדמיה נוסדה בצו קיסרי מ־28 בינואר 1724. הרעיון להקמתה ניתן לפיוטר הגדול על ידי גוטפריד לייבניץ. האקדמיה נוסדה בשם "האקדמיה הפטרבורגית למדעים". בשנים 1747–1803 המוסד נקרא בשם "האקדמיה הקיסרית למדעים ואמנות", בשנים 1803–1836 השם היה "האקדמיה הקיסרית למדעים" ומ־1836 ועד ל־1917 - "האקדמיה הקיסרית למדעים של סנקט פטרבורג".
במהלך המאה ה־18 הוזמנו לעבוד באקדמיה מדענים בעלי שם מאירופה: לאונרד אוילר, ניקולה ברנולי, דניאל ברנולי ועוד. האקדמיה ארגנה מספר משלחות מדעיות, המפורסמת הייתה משלחת בראשות ויטוס ברינג.
בדצמבר 1917 ניהל ראש האקדמיה שיחות עם ולדימיר לנין על עתיד המוסד. סוכם שהמוסד ימשיך להתקיים ולקבל תקציב מהמדינה. בשנת 1928 החלה הממשלה הסובייטית להתערב בענייני האקדמיה. עד לסוף 1929 כ־650 חברי האקדמיה מסך 960 חבריה פוטרו. ב־1930 וב־1931 הואשמו רבים מחברי האקדמיה לשעבר בפעילות נגד השלטון ונשפטו.
בשנת 1934 הועברו המטה האקדמי ומספר מכוני מחקר מסנקט פטרבורג למוסקבה. בתקופת ברית המועצות בכל רפובליקה הוקמו אקדמיות למדעים והתקיימו 15 אקדמיות למדעים נוספות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות. בנוסף לכך הוקמו מחלקות אזוריות. בשנת 1957, ביוזמת מיכאיל לברנטייב, החלה הקמת הסניף הסיבירי בנובוסיבירסק. סניף שבהדרגה התפתח לאחד ממרכזי המדע החשובים של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, ב־2 בדצמבר 1991 פורסם צו נשיאותי המסדיר את פעילות האקדמיה והיא שינתה את שמה לשם הנוכחי.
בסמוך לבניין הנהלת האקדמיה נמצאת האנדרטה לזכר הקוסמונאוט יורי גגארין בכיכר הנושאת את שמו.
החל משנת 1995 מקיימת האקדמיה הרוסית שיתוף פעולה מדעי עם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ואוניברסיטת אריאל משמשת כנציג האקדמיה הישראלית למדעים במפגשים אלו.
בספטמבר 2013 חתם הנשיא פוטין על צו לביצוע רפורמה משמעותית בארגון האקדמיה, כשבמסגרתה מוזגו לתוכה האקדמיה הרוסית למדעי הרפואה והאקדמיה הרוסית למדעי החקלאות וחלק נכבד מנכסי האקדמיה הועבר לאחריות הסוכנות הפדרלית לארגוני מדע של משרד החינוך הרוסי (FANO).
בספטמבר 2017 אלכסנדר סרגייב נבחר לנשיא האקדמיה (זכה ביותר מ-1000 קולות ומתחרו רוברט ניגמטולין זכה בכ-400 קולות). במהלך בחירות של שנת 2022 סרגייב הוריד את מועמותו ולנשיא נבחר גנדי קרסניקוב.
מבנה האקדמיה

במבנה הנוכחי האקדמיה כוללת 13 מחלקות מדעיות, 4 מחלקות אזוריות ו־15 מרכזי מחקר. זאת בנוסף לכ־1000 מכוני מחקר בתחומים שונים. בסך כל האקדמיה מעסיקה כ־50 אלף מדענים ומהנדסים (המספר הכולל של המועסקים - כ־125 אלף).
מחלקות תחומיות:
מחלקת מדעי מתמטיקה
מחלקת מדעי פיזיקה
מחלקת ננוטכנולוגיה וטכנולוגיוית מידע
מחלקת אנרגיה, מכונות ותהליכי בקרה
מחלקת כימיה ומדעי חומרים
מחלקת מדעי ביולוגיה
מחלקת מדעי פיזיולוגיה
מחלקת מדעי כדור הארץ
מחלקת מדעי היסטוריה ופילולוגיה
מחלקת מדעי החברה
מחלקת מדעי רפואה
מחלקת בעיות גלובליים ויחסים בינלאומיים
מחלקת מדעי חקלאות
מחלקות אזוריות:
מחלקת סיביר - בנובוסיבירסק
מחלקת אוראל - ביקטרינבורג
מחלקת המזרח הרחוק - בולדיווסטוק
מחלקת סנקט פטרבורג - בסנקט פררבורג
פרסים

האקדמיה מחלקת 32 פרסים ומדליות עבור הישגים בתחומי המדע בתחומים שונים.
מדליית זהב על שם לומונוסוב היא הפרס הגבוה ביותר של האקדמיה. הוא מוענק עבור הישגים במדעי הטבע ומדעי החברה. כל שנה מחולקות שתי מדליות - לאזרח רוסי ולאזרח זר. המדליה מחולקת משנת 1959. על הענקת הפרס סוכם בשנת 1956 עם החלטה להעניק את הפרס פעם ב־3 שנים החל משנת 1959. המדליה הראשונה הוענקה לפיוטר קפיצה. החל משנת 1967 התחילו להעניק את המדליה פעם בשנה לאזרח סובייטי ולאזרח זר.
וניאמין קאברין

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1902 (יוליאני) פסקוב 
 פטירה:  2 במאי 1989 (בגיל 87) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Вениамин Абелевич Зильбер 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 שם עט:  Вениамин Каверин 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  רומן קצר, מסה, מעשייה, סיפור קצר, פובליציסטיקה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הידידות בין העמים  עיטור הכוכב האדום  Medal "For the Defence of the Soviet Transarctic"  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 
וניאמין קאברין (בלידתו וניאמין (או בנימין) זילבר; ברוסית: Вениамин Александрович Каверин;‏ 19 באפריל 1902, פסקוב – 2 במאי 1989, מוסקבה) היה סופר יהודי סובייטי.
קורות חיים

וניאמין זילבר נולד ב-19 באפריל 1902 בפסקוב, הצעיר בילדיהם של זוג יהודים מתבוללים. שניים מאחיו הגדולים היו: לב זילבר ואלכסנדר זילבר וגיסו, בעלה של אחותו הגדולה לאה היה יורי טיניאנוב. בשנת 1912 נרשם לגימנסיה לגברים בעיר פסקוב, ב-1924 סיים תואר ראשון באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובשנת 1929 קיבל תואר שלישי בספרות.
בשנת 1922 פרסם את היצירה הראשונה שלו תחת שם העט "וניאמין קאברין". באותה תקופה הוא היה חבר בחבורה ספרותית בשם "אחים סרפיון" ביחד עם מיכאיל זושצ'נקו.
את ספרו המפורסם ביותר, "שני קפיטנים" קאברין כתב בשלבים, כאשר הכרך השני פורסם רק בשנת 1945. עבור הכרך הראשון, קאברין קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1944. בשנים 1955 ו-1976 על בסיס הספר צולם סרט קולנוע ובשנת 2001 הועלה מחזה.
בשנת 1958 וניאמין קאברין היה בין הסופרים הבודדים שלא השתתפו בגינוי של בוריס פסטרנק. בהמשך הוא גם חתם על העצומה להגנה על יולי דניאל (אף הוא סופר יהודי) ואנדריי סיניאבסקי.
נפטר במוסקבה בשנת 1989.
על פעילותו הספרותית הענפה, הוענקו לקאברין מספר עיטורי ברית המועצות. אסטרואיד 2458 Veniakaverin נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  "An Anthology of Jewish-Russian Literature: 1801-1953", בעמ' 257
וניאמין קאברין, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
וניאמין קאברין, באתר AllMovie (באנגלית)
וניאמין קאברין, במסד הנתונים הקולנועיים KinoPoisk (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263657805171  PLWABN: 9810575474505606  BNE: XX1126108  BnF: cb11909507t (data)  CiNii: DA02212451  GND: 118776932  ISNI: 0000 0000 8395 175X  LCCN: n50046490  LNB: 000156011  NDL: 00445303  NKC: jn19990210320  NLK: KAC2018O8290  NTA: 068146795  SELIBR: 193099  SNAC: w6m04qrg  SUDOC: 026946513  VIAF: 76317723   WorldCat (עם VIAF): 76317723
סטיב טוריי

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1948 (בן 76) אומהה, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 מקום לימודים:  בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת צפון טקסס 
 סוגה:  ג'אז, ג'אז אפרו-קובני 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  טרומבון, קונכייה, Shells 
 חברת תקליטים:  ורב רקורדס, Antilles Records 
 בן או בת זוג:  Akua Dixon (1978–2012) 
 צאצאים:  Andromeda Turre, Orion Turre 
 steveturre.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיב טוריי מנגן על קונכייה
סטיב טוריי (באנגלית: Steve Turre; נולד ב-12 בספטמבר 1948) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן טרומבון, מעבד ואיש חינוך. ידוע בעיקר בשל נגינתו החלוצית על קונכייה במסגרת מוזיקת ג'אז מודרנית. כמו כן פעיל בתחום ג'אז לטיני בנגינה קצבית על מאראקס ופעמון-פרה.
תולדות חייו

טוריי נולד בסן פרנסיסקו להורים ממוצא מקסיקני. בגיל עשר החל לנגן על טרומבון.
משנת 1968 החל לנגן טרומבון בהרכב בראשותו של ראהסן רולאנד קירק, שאף היה זה שעודד אותו לחקור כלים מן האיים הקריביים ובפרט קונכיות-נשיפה מסוגים שונים.
ב-1970 ניגן והקליט עם קרלוס סנטנה וב-1972 השתתף במסע ההופעות של ריי צ'ארלס. כן הקליט עם פול וינטר, דיזי גילספי ולורי אנדרסון.
משנת 1985 חבר בלהקת תוכנית הטלוויזיה סאטרדיי נייט לייב.
משנת 1988 חבר סגל בית הספר מנהטן למוזיקה.
אברהם מאסלו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 באפריל 1908 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  8 ביוני 1970 (בגיל 62) מנלו פארק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה, פסיכולוגיה הומניסטית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת קורנל  התיכון לבנים 
 מנחה לדוקטורט:  הארי הארלו 
 מוסדות:  אוניברסיטת ברנדייס (1950–1969)  ברוקלין קולג' (1937–1951) 
 פרסים והוקרה:  הומניסט השנה (1967) 
 בן או בת זוג:  ברתה גודמן מאסלו 
 
אברהם מאסלו (באנגלית: Abraham Maslow‏; 1 באפריל 1908 – 8 ביוני 1970) היה פסיכולוג חברתי יהודי-אמריקני הנחשב לאחד התאורטיקנים המרכזיים של הפסיכולוגיה ההומניסטית.
מאסלו פיתח תאוריה הנקראת "הגישה ההומניסטית", הטוענת כי האדם שואף להגשים את עצמו ולפתח את ה"עצמי" שלו, הכולל את הרגשות, המחשבות והתפיסות שלו בנוגע לעצמו ולסביבתו. מאסלו פיתח את תאוריית הצרכים הקרויה על שמו "מדרג מאסלו".
לטענתו אחד הצרכים של האדם הוא לדעת ולהבין.
מהלך חייו

מאסלו נולד בברוקלין שבניו יורק, למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מהאימפריה הרוסית והיה הבכור מבין שבעה ילדים. הוריו היו חסרי השכלה פורמלית, ואביו קיווה כי ילמד משפטים. מאסלו החל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק ולאחר שלושה סמסטרים עבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל את התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט בפסיכולוגיה. בהנחייתו של הארי הארלו, אשר נודע במחקריו בקופי רזוס והתנהגותם. שנה לאחר סיום התואר, חזר לניו יורק לעבוד עם אדוארד לי תורנדייק באוניברסיטת קולומביה.
מאסלו לימד בתחילה בקולג' של ברוקלין. בשנים אלו הושפע מפסיכולוגים אירופאיים ידועים, ובהם אלפרד אדלר ואריך פרום. בשנת 1951, הפך ליושב ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ברנדייס, שם החל בעבודתו התאורטית. שם פגש בקורט גולדשטיין, אשר הציג בפניו את רעיון סיפוק הצרכים העצמי.
מאסלו פרש לקליפורניה, שם נפטר מהתקף לב לאחר שנים של מצב בריאותי רעוע.
מדרג מאסלו

מאסלו פיתח את נושא שאיפת ההגשמה העצמית לתיאורית צרכים בעלת חמישה שלבים, הקרויה "הפרמידה של מאסלו", או "מדרג מאסלו". לפי פרמידה זאת כדי לממש צרכים רוחניים נעלים יותר, חייבים קודם להתמלא הצרכים הפיזיולוגיים והבסיסיים, המצויים בבסיס הפרמידה:
ברמה הראשונה, בבסיס הפירמידה, מצויים הצרכים הבסיסיים, שהם הצרכים הפיזיולוגיים בשינה, אוכל, שתייה, אוויר לנשימה וכדומה.
ברמה השנייה של הפירמידה, מצויים צורכי הביטחון, כמו הצורך במקום לישון בו, הצורך בביטחון תעסוקתי, בביטחון בריאותי וכדומה.
ברמה השלישית מצוי הצורך בהשתייכות. זהו כבר צורך חברתי, וכולל את הרצון להשתייך ולהיות חלק מקבוצה, לאהוב ולהיות נאהב. שלב זה קשור לגיבוש הזהות העצמית.
הרמה הרביעית מורכבת מהצורך בהערכה חברתית. זהו צורך להרגיש מכובד ולהגיע למעמד, להערכה ולהכרה חברתית.
הרמה החמישית והאחרונה, קצה הפירמידה, היא הצורך במימוש עצמי. יכולתו של אדם להביא לכלל מימוש את כישוריו הייחודיים ולבטא את הפוטנציאל האישי הטמון בו.
ראו גם

ז'אן פיאז'ה
חוק המכשיר הנקרא גם "הפטיש של מאסלו"
תסביך יונה
הערות שוליים

↑  Maslow, A. H. (1963). The need to know and the fear of knowing. The Journal of General Psychology, 68(1), 111-125.
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279703905171  PLWABN: 9810537397105606  BIBSYS: 99005253  BNE: XX950068  BnF: cb12193256c (data)  CiNii: DA00201727  GND: 118578707  ICCU: MILV087672  ISNI: 0000 0000 8153 6210  LCCN: n80015699  LNB: 000002088  NDL: 00449054  NKC: xx0000626  NLA: 36579215  NLG: 326153  NLK: KAC199635271  NSK: 000597547  NTA: 068313322  RERO: 02-A003569883  SELIBR: 305966  SNAC: w6dr2wz6  SUDOC: 030537398  Trove: 1303514  VIAF: 73899556   WorldCat (עם VIAF): 73899556 
פרשנות של תאוריית הצרכים של מאסלו, מיוצגת כפירמידה עם הצרכים הבסיסיים בתחתית
שנער

ערך זה עוסק באזור גאוגרפי מקראי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שִׁנְעָר הוא שמו של חבל ארץ קדום המוזכר בספר בראשית ובמקרא העברי, סביבו התרחשו מספר מאורעות חשובים.
כיום, ההנחה המקובלת היא, שחבל ארץ שנער היה באזור או בקרבת העיר בבל, באזור המשוייך לשומר באותה תקופה.
אזכורים בתנ"ך

השם מוזכר לראשונה בספר בראשית שם מתוארת מלכותו של נמרוד:
"וַתְּהִי רֵאשִׁית מַמְלַכְתּוֹ בָּבֶל וְאֶרֶךְ וְאַכַּד וְכַלְנֵה, בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר."
מציטוט זה ניתן להבין ששנער נמצאת בדרום מסופוטמיה, באזור בבל, ארך, אכד וכלנה.
בסיפור מגדל בבל מצוין שהמגדל נבנה בארץ שנער:
"וַיְהִי בְּנָסְעָם מִקֶּדֶם, וַיִּמְצְאוּ בִקְעָה בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר וַיֵּשְׁבוּ שָׁם. וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל רֵעֵהוּ: הָבָה נִלְבְּנָה לְבֵנִים, וְנִשְׂרְפָה לִשְׂרֵפָה, וַתְּהִי לָהֶם הַלְּבֵנָה - לְאָבֶן, וְהַחֵמָר - הָיָה לָהֶם לַחֹמֶר. וַיֹּאמְרוּ הָבָה נִבְנֶה לָּנוּ עִיר, וּמִגְדָּל וְרֹאשׁוֹ בַשָּׁמַיִם, וְנַעֲשֶׂה לָּנוּ שֵׁם - פֶּן נָפוּץ עַל פְּנֵי כָל הָאָרֶץ."
בפרק י"ד מוזכר אמרפל מלך שנער. החוקרים משערים  שאמרפל היה למעשה אביו של מלך בבל הגדול חמורבי, או שמדובר בחמורבי עצמו, שנודע גם  בשם "עמורפי".
אזכורים בתנ"ך > בנביאים

שנער מוזכרת גם בספר יהושע:
"ואראה (קרי: וָאֵרֶא) בַשָּׁלָל אַדֶּרֶת שִׁנְעָר אַחַת טוֹבָה וּמָאתַיִם שְׁקָלִים כֶּסֶף, וּלְשׁוֹן זָהָב אֶחָד חֲמִשִּׁים שְׁקָלִים מִשְׁקָלוֹ, וָאֶחְמְדֵם, וָאֶקָּחֵם. וְהִנָּם טְמוּנִים בָּאָרֶץ בְּתוֹךְ הָאָהֳלִי וְהַכֶּסֶף תַּחְתֶּיהָ."
בספר ישעיהו, מוזכר חבל שנער בחזון עליית יהודי הגולה:
וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא, יוֹסִיף אֲדֹנָי שֵׁנִית יָדוֹ לִקְנוֹת אֶת שְׁאָר עַמּו אֲשֶׁר יִשָּׁאֵר מֵאַשּׁוּר וּמִמִּצְרַיִם וּמִפַּתְרוֹס וּמִכּוּשׁ וּמֵעֵילָם וּמִשִּׁנְעָר וּמֵחֲמָת וּמֵאִיֵּי הַיָּם.
העדרה של בבל ברשימת המדינות מחזק את השערת החוקרים, כי שנער היא בבל.
שנער מוזכרת גם בספר זכריה:
וַיֹּאמֶר אֵלַי לִבְנוֹת לָה בַיִת בְּאֶרֶץ שִׁנְעָר, וְהוּכַן, וְהֻנִּיחָה שָּׁם עַל מְכֻנָתָהּ.
ציטוט זה מתייחס, ככל הנראה לגלות בבל.
מקור המילה

ישנה סברה לפיה מקור המילה "שנער" במילה שוּמֶר. לפי סברה אחרת מקורה במילה המצרית העתיקה לבבל: "סנגר" או "סנרר", שמה המצרי של שומר. במכתבי אל-עמארנה מכונה בבל בשם "סנהר" וסבורים שמקור המילה בשמו של האל סין - אל הירח - ומדובר בשילוב השם "סין" עם המילה "אור".
מיקומה כיום

ישנם חוקרים הטוענים שכיום שנער נמצאת בדרום ומרכז מסופוטמיה, הנמצא בתחום ממלכת בבל, ונקרא שומר ואכד.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק א'
↑  ארץ שנער, באתר תנ"ך ממלכתי
סמי שלום שטרית

| --- | --- |

שטרית, 2015
 לידה:  15 במאי 1960 (בן 64) קְסַר אַ-סוּק (אַ-רשדייה), מרוקו מרוקו 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  אקדמאי, סופר, משורר
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית
 נושאי כתיבה:  יחסים אתניים-מעמדיים, תרבות, חינוך, הסכסוך הישראלי-פלסטיני
 יצירות בולטות:  המאבק המזרחי בישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 
סמי שלום שטרית (נולד ב-1 באפריל 1960) הוא משורר, סופר, פרופסור ומרצה לפוליטיקה, החברה הישראלית, לימודי תרבות, ספרות, קולנוע, המזרח התיכון, וחוקר החברה והתרבות בישראל. שטרית פרסם שבעה ספרי שירה. הוא משמש כיו"ר פסטיבל קולנוע דרום וכראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך ופרופסור במכללת ספיר. הוא מציג עצמו כ"משורר פוליטי, איש רוח ופעיל חברתי".
ביוגרפיה

שטרית נולד לאמו פנינה שטרית-אדרי ולאביו הסופר נהוראי מאיר שטרית בעיירה קְסַר אַ-סוּק (היום אַ-רשדייה) בדרום מזרח מרוקו, לשם עברה משפחתו עקב עבודת אביו. בשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו, גדל והתחנך באשדוד ובתיכון החקלאי נחלת יהודה בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 2010, תרם כליה לאחיו יחיאל. נכון ל-2021 הוא מתגורר באשדוד.
פעילות אקדמית

שטרית למד באוניברסיטה העברית בירושלים (תואר בוגר בספרות עברית, מוסמך ודוקטור במדע המדינה). כן למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק כעמית בינלאומי בבית הספר ליחסים בינלאומיים (מוסמך במזרח תיכון). את עבודת הדוקטורט הוא כתב על ההיסטוריה הפוליטית של המזרחים בישראל. המחקר עוּבּד לספר ״המאבק המזרחי בישראל״ ויצא לאור בספריית אופקים של הוצאת עם עובד.
בעבר שימש כפרופסור חבר במחלקה לשפות ותרבויות המזרח התיכון ואסיה בקווינס קולג' בניו יורק. הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת ברקלי, ועמית מחקר במרכז ללימודי דתות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היום שטרית מרצה וראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללת ספיר בנגב מתגורר בשדרות הסמוכה למכללת ספיר.