stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צלופחי-קושק

| צלופחי-קושק |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחי-קושק
שם מדעי
 Ophidiiformes ‏ברג, 1937

צלופחי-קושק (שם מדעי: Ophidiiformes) היא סדרה של דגי גרם ממחלקת מקריני סנפיר למרות שמם הם אינם קשורים לצלופחים.
דגים אלה בעלי ראשים קטנים וגופים וזנבות ארוכים. העור שלהם חלק וריר והם חסרי קשקשים. הלסתות גדולות וסנפיר הגב ארוך ויש להם 2 זיזים מתחת ללסתות. רובם מטילי ביצים אך חלקם גם משריצי ולדות. אורכם מגיע מ-5 ס"מ ל-2 מ'.
הם חיים באוקיינוסי אזורים הטרופיים וחלקם גם במים מתוקים. הם יכולים לחיות בעומק של 8,500 מטר. מינים אחרים חיים דווקא במים רדודים כמו בשוניות וחלקם אף במים הקפואים של גרינלנד.
מיון

סדרה צלופחי-קושק (Ophidiiformes)
משפחה Aphyonidae
משפחה בִּיתְנִיִּים (Bythitidae)
משפחה דַּיָּרִיִּים (Carapidae)
משפחה זַלְדְּקָנִיִּים (Ophidiidae)
משפחה Parabrotulidae
הערות שוליים

↑  תרגום לא רשמי של השם cusk-eels
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566101205171
צ'ארלס אמורי סמית'

צ'ארלס אמורי סמית' (באנגלית: Charles Emory Smith;‏ 18 בפברואר 1842 - 19 בינואר 1908) היה עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
ראשית חייו

צ'ארלס אמורי סמית' נולד במנספילד, קונטיקט. ב-1849 הוא עבר עם משפחתו לאולבני, ניו יורק, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית אולבני. ב-1861 הוא סיים את לימודיו ביוניון קולג'. לאחר מכן ועד 1862 הוא היה קצין הגיוס במטהו של הגנרל ג'ון פ. רתבון ולאחר מכן ועד 1865 הוא לימד באקדמיית אולבני. בשנים 1865–1870 הוא היה עורך העיתון "אולבני אקספרס". לאחר מכן הוא הצטרף למערת העיתון "אולבני ג'ורנל" ובשנים 1876–1880 הוא היה העורך האחראי של העיתון. בשנים 1879–1880 הוא היה המנהל של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (University of the State of New York). לאחר מכן ועד למותו הוא היה העורך ואחד הבעלים של העיתון "פילדלפיה פרס".
קריירה פוליטית ודיפלומטית

סמית' היה פעיל במפלגה הרפובליקנית ברמה המדינתית והארצית. בשנים 1874–1880 (למעט 1877) היה יושב ראש ועדת ההחלטות של הוועידות הרפובליקניות של מדינת ניו יורק וב-1879 הוא היה נשיא הוועידה. הוא היה נציג לכמה מהוועידות של המפלגה הרפובליקנית והיה שותף לניסוח המצעים של המפלגה בשנים 1876 ו-1896.
בשנים 1890–1892 הוא נשלח להיות שגריר ארצות הברית ברוסיה. באותה תקופה הוא היה אחראי על העברת חמישה משלוחי מזון ומוצרים אחרים לסובלים מהרעב ההמוני שם ששוויו הסתכם ב-750,000 דולר. בשנים 1898–1902 הוא היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינטים של הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט. בתפקידו זה הוא עשה רבות לפיתוח מערכת משלוחי הדואר הכפריים בחינם.
צ'ארלס אמורי סמית' נפטר בפילדלפיה ב-19 בינואר 1908 ונטמן בבית הקברות ווסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה לפילדלפיה.
לקריאה נוספת

Gates, Merrill Edwards, Men of mark in America, 1906,  Washington, D.C., Men of mark publishing company, pp. 307-311.
צמח צרפתי

| --- | --- |
 לידה:  1624 
 פטירה:  1717 (בגיל 93 בערך) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  Vilayet of Tunis, הבייליק של תוניסיה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
צמח צרפתי (1624 – 1717) היה רב תוניסאי שכיהן כרב הראשי של תוניסיה וכיהן בבית הדין של תוניסיה.
בסוף ימיו הוא עבר לארץ הקודש ומת בירושלים בשנת 1717. זאת בעקבות פיצול בין קהילות גרנאס לטוואנסה, בו שניים מתלמידיו - אברהם טאיאב ויצחק לומברוזו (בהתאמה) - ירשו אותו בתפקיד הרב הראשי לתוניסיה. תלמיד נוסף היה יורשו של טאיאב, מסעוד-רפאל אל-פאסי.
צרפתי מילא תפקיד חשוב בהחייאת לימודי היהדות בתוניסיה במאה ה-17. פסקי הדין והפרשנויות שלו אמנם לא פורסמו בכרך משלהם, אך עבודתו צוטטה על ידי תלמידיו ויורשיהם.
אחת האורטריות העתיקות בהארא, הרובע היהודי של תוניס, נקראה על שם צרפתי.
הערות שוליים

↑  Chantal Sarfati. "Sarfati". harissa.com (בצרפתית). נבדק ב-10 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sebag, Paul (1991). Histoire des Juifs de Tunisie: des origines à nos jours (בצרפתית). Paris: L'Harmattan. p. 100. ISBN 9782738410276.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רבי מאיר לומברזו | רבנים ראשיים לתוניסיה | רבי אברהם הכהן (באבא רבי): |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299666905171  ISNI: 0000 0004 0260 3403  VIAF: 298545902   WorldCat (עם VIAF): 298545902
פרד אב

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1928 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בספטמבר 2004 (בגיל 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מוקד פעילות:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק, תיכון דוויט קלינטון 
 סוגה:  מחזמר 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס מרכז קנדי  פרס ליגת הדרמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרד אב (באנגלית: Fred Ebb; ‏8 באפריל 1928 - 11 בספטמבר 2004) היה פזמונאי אמריקאי, שהיו לו שיתופי פעולה רבים ומוצלחים בתיאטרון המוזיקלי עם המלחין ג'ון קנדר. הצמד "קנדר ואב" כתבו לאמנים כמו לייזה מינלי וצ'יטה ריברה ותרמו להיטי במה מצליחים כמו "קברט" ו"שיקגו".
ביוגרפיה > תחילת הדרך

אב נולד במנהטן למשפחה יהודית. הוא עבד במהלך שנות ה-50 בהברקת נעלי תינוקות, כעוזר נהג משאית, וכן הועסק במשרד אשראי של חנות כלבו ובחברת לבנים. הוא בוגר תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת ניו יורק, ותואר שני באנגלית מאוניברסיטת קולומביה.
אחד משיתופי הפעולה המוקדמים שלו היה עם פיל שפרינגר, ושיר שהם כתבו ביחד ("I Never Loved Him Anyhow") בוצע על ידי כרמן מקריי ב-1956. שיר נוסף שכתב עם שפרינגר היה "שבור לב", אשר בוצע על ידי ג'ודי גרלנד, אמה של בת חסותו לעתיד, לייזה מינלי. מנגינות שפרינגר-אב נוספות כוללות את "אור ירח מהמר" ואת "ובכל זאת אף פעם לא איבד את הבלוז". "אל תשכח", שאותו כתב עם נורמן ליידן, בוצע על ידי הזמרת אדי ארנולד ב-1954.
אחת מעבודות התיאטרליות הראשונות שכתב את מילות השירים הייתה לרביו "תריסר האופים" ב-1951. הוא כתב שירים עם נורמן מרטין לרביו "שים אותו בכתיבה" (1962). מראשית שנות החמישים עבד גם עם המלחין פול קליין, ותרמו שירים לרביו "האם אמריקה לא כיפית?" (1959) ולרביו "מ-A ל-Z " בברודוויי. עם קליין אב כתב את המחזמר הראשון שלו, "בוקר יום ראשון". במקור, בוב פוסי צורף כבמאי, אולם הוא נסוג בסופו של דבר מהפרויקט, והמופע לא הצליח.
ביוגרפיה > קנדר ואב

מו"ל המוזיקה טומי ולנדו שידך ב-1962 בין אב לג'ון קנדר. אחרי כמה שירים כמו "ספר הצבעים שלי", כתבו קנדר ואב את המחזמר "שער הזהב" שמעולם לא הופק. עם זאת, איכות הכתיבה שכנעה את המפיק הרולד פרינס לשכור אותם להפקה המקצועית הראשונה שלהם, "פלורה האיום האדום" בבימויו של ג'ורג' אבוט, המבוססת על הרומן "אהבה מעבר לפינה" של לסטר אטוול. למרות שהמופע זיכה את לייזה מינלי בפרס טוני, המופע ירד במהירות.
שיתוף הפעולה השני שלהם, "קברט" שהתבסס על נובלה של כריסטופר אישרווד, היה הרבה יותר מוצלח, ורץ במשך קרוב לשלוש שנים. במחזמר כיכבו ג'יל האוורט כסאלי בולס, ברט קונבי כקליפורד בראדשו, לוטה לניה כפרויליין שניידר וג'ואל גריי כמנחה. המחזמר זכה בשמונה פרסי טוני מתוך 11 שעבורו זה היה מועמד, כולל למחזמר ולכתיבת המילים. הוא עובד על ידי בוב פוסי לסרט קולנוע באותו שם שזכה בשמונה פרסי אוסקר, וחודש פעמיים בברודוויי.
כמה מהעבודות הבאות של הצמד היו פחות מוצלחות: "זמן האושר" רץ במשך פחות משנה. "זורבה" גם רץ פחות משנה, למרות שהיה מוצלח יותר בחידושו ב-1983 ו"70, בנות, 70", שנועד במקור להצגה באוף ברודוויי, ירד מהבמה לאחר 35 הופעות.
ב-1972, הוא כתב ספיישל לטלוויזיה עם לייזה מינלי "לייזה עם Z", וב-1974 קנדר, אב ופוסי תרמו ל"ליזה", קונצרט ללייזה מינלי בברודוויי. ב-1975, הצמד כתב את השירים ל"ליידי מצחיקה", ההמשך של "מצחיקונת". למחזמר "שיקגו" (1975) היו ביקורות מעורבות, אולם הוא רץ במשך יותר משנתיים. הוא סבל מביקורות צוננות, בניגוד לפופולריות השיא של "שורת המקהלה". למרות שמועות על הפקת סרט בבימויו של פוסי, ההצגה עלתה מחדש רק ב-1996, כחלק מסדרת הדרנים, והפכה ללהיט ענק. ההפקה המינימליסטית הועברה לברודווייו ורצה שנים רבות עם מעל ל-6,000 הופעות. הגרסה הקולנועית הופקה בסופו של דבר ב-2002 וזכתה בפרס אוסקר לסרט הטוב.
אב בעצמו כתב את הרביו סולו של שירלי מקליין בברודוויי ב-1976. שנה לאחר מכן, קנדר ואב עבדו פעמיים עם מינלי ומרטין סקורסזה, פעם ראשונה בסרט "ניו יורק, ניו יורק", לו כתבו בין היתר את שיר הנושא שהוא אולי שירם הידוע ביותר, ושוב ב"המשחק", מחזמר על מועדון לילה בדיוני שרץ פחות מעשרה חודשים. הצמד כתב גם את "אשת השנה" בכיכובה של לורן באקול, שזיכה אותם בפרס הטוני השני שלהם למחזה הטוב ביותר.
ב"רינק" (1984) התחברו קנדר ואב שוב עם מינלי וריברה. בעקבות ירידת ההצגה לאחר שישה חודשים, קנדר ואב לא ייצרו כמעט חומר חדש במשך תשע שנים. ב-1991 עלה באוף-ברודוויי הרביו "והעולם מסתובב", שהביא קארן זימבה, סוזן סטרומן וסקוט אליס לתשומת הלב של קהילת התיאטרון. הצמד עיבד מוזיקלית את "נשיקת אשת העכביש" שעלה ב-1993 בכיכובה של צ'יטה ריברה ובבימויו של הרולד פרינס, רץ במשך יותר משנתיים וזיכה אותם בפרס הטוני השלישי והאחרון שלהם.
ההפקה המקורית האחרונה של הצמד שהגיע לברודוויי במהלך חייו של אב היה "רציף הפלדה" שעלתה ב-1997. למרות שהמופע היה מועמד ל-11 פרסי טוני, הוא לא זכה באף פרס וירד לאחר חודשיים. באותה שנה עיבד אב את המילים למנגינה של רוג'רס להפקה טלוויזיונית של "סינדרלה".
לצמד היו גם שתי הפקות מחוץ לניו יורק. המחזמר "שוב ושוב", עיבוד ל"בעור שינינו" של תורנטון ויילדר שבוצע בתיאטרון בארלינגטון שבוירג'יניה בשנת 1999 וחודש ב-2007 בשם "הכל עלינו". "הביקור", בכיכובם של צ'יטה ריברה וג'ון מקמרטין, שהוצג בתיאטרון גודמן בשיקגו.
ביוגרפיה > מותו ומורשתו

אב מת בגיל 76 מהתקף לב בביתו בניו יורק. באותו זמן עבד עם קנדר על מחזמר חדש בשם "וילונות": קומדיה מוזיקלית מסתורית על רצח מאחורי הקלעים. הפרויקט כבר איבד את המחזאית ואת המעבד המוזיקלי בשלבי ההפקה. בצירוף מקרים, ההצגה עוסקת בסדרה של מקרי מוות במהלך הייצור של מחזמר בברודוויי. קנדר המשיך לעבוד על הפרויקט עם הפזמונאי רופרט הולמס שכתב מילים חדשות בעת הצורך. ההפקה רצה בשנים 2007–2008.
המלחין מרווין האמליש אמר על אב: "כל מה שאני זוכר הוא שעבודה עם פרד אב הייתה מאוד מהנה. אתה יודע, ג'ון קנדר ופרד אב כתבו כצוות. אז, רוב השירים שנכתבו כאשר עבדתי עם ליזה (מינלי) נכתבו על ידם. עם זאת, כשזה הגיע לעשיית סדר ולעבוד על המשחק ולהרכיב דברים, אהבתי את העבודה עם פרד אב... זה היה מענג. הוא היה אדם מאוד חכם והוא היה מאוד מצחיק... אני חושב שהוא כנראה כתב לה יותר משכל אדם בעולם יכל היה לכתוב לה. הוא פשוט הבין אותה כל כך טוב".
מחזות זמר

"בוקר יום ראשון" (1960)
"פלורה האיום האדום" (1965)
"קברט" (1966)
"בשביל להעיף עפיפון" (1966) - מילים ולחן גם על ידי וולטר מרקס
"זמן האושר" (1968)
"זורבה" (1968)
"70, בנות, 70" (1971)
"שיקגו" (1976)
"החוק" ( 1978)
"אשת השנה" (1981)
"רינק" (1984)
"יהלומים" (1984) - שני שירים
"והעולם סובב" (1991)
"נשיקת אשת העכביש" (1992)
"רציף הפלדה" (1997)
"פוסי" (1999)
"שוב ושוב" / "בעור שינינו" (1999)
"ביקור הגברת הזקנה" (2001)
"וילונות" (2006)
פיסול שבלוני

פסל שבלוני בתערוכת הרחוב "זר להרצליה", 2008
פיסול שבלוני הוא תערוכה או מיצב שבהם אמנים ומעצבים רבים יוצרים פסלי רחוב המבוססים כולם על תבנית בסיסית משותפת, כגון בעל חיים מסוים או חפץ מסוים. התבנית הבסיסית עשויה בדרך כלל פיברגלס, וכל אמן ממשיך ממנה לפסל ייחודי משלו. הפסל הייחודי מתבטא לעיתים בצביעה של התבנית הבסיסית או בציור עליה, ולעיתים כולל גם את שינוי צורתה, באמצעות הוספת אלמנטים שאינם חלק ממנה. לעיתים היצירה המוגמרת מתייחסת לשבלונה שביסודה, ולעיתים מתעלמת ממנה, והאמן רואה בשבלונה משטח לציור ותו לא.
פיסול שבלוני נערך בערים שונות בעולם, ביוזמה של גוף ציבורי את עסקי, ולעיתים הוא מערבב אמנות עם פרסומת - חלק מהיצירות שמות דגש על הצד האמנותי, ואחרות שמות דגש על פרסומת לגוף המממן את היצירה. לעיתים מוצגות כל היצירות במתחם מסוים, כך שניתן לראות את כולן בסיור קצר במתחם זה, ולעיתים הן מפוזרות באזור נרחב (כל רחבי העיר, למשל). כאשר היצירות מפוזרות באזור נרחב נוכחותן והשפעתן מורגשות יותר.
כתערוכה המוצגת במרחב ציבורי פתוח, תערוכת פיסול שבלוני חשופה לוונדליזם, לעיתים כוונדליזם לשמו, ולעיתים כמחאה כנגד המסרים העסקיים של מארגני התערוכה.
עם סיום התערוכה, לעיתים היא נודדת לעיר אחרת, לעיתים נמסר כל פסל לגוף שמימן את יצירתו, ולעיתים נמכרים הפסלים למטרות צדקה.
אורבנירקס, פסל שבלוני של דינוזאור, אחד מרבים שהוצבו ברחבי חיפה לכבוד תערוכת דינוזאורים ב"מדעטק"
"מצעד הפרות"

רעיון של פיסול שבלוני שמומש בסוף המאה העשרים ובתחילת המאה ה-21 בערים רבות בעולם הוא "מצעד הפרות" (CowParade). ראשיתו של הרעיון בציריך, שם הוצגו לראשונה, בשנת 1998, יותר מ-800 יצירות פיסול שבלוני המבוססות על תבנית של פרה בגודל טבעי. לאחר מכן מומש הרעיון בשיקגו, שם זכה להצלחה רבה, ובעקבותיה עבר לעשרות ערים נוספות.
בעקבות "מצעד הפרות" הוצגו תערוכות של פיסול שבלוני בערים רבות, ובהן תבניות אחרות, כגון דגים בניו אורלינס, בנות ים בנורפוק, סוסים מכונפים בדאלאס, כבשים ברוצ'סטר, פלמינגו במיאמי וקלחי תירס בבלומינגטון.
היצירות בתערוכות של פיסול שבלוני מציגות בדרך כלל מסר מפויס, התואם את האינטרסים של יוזמי התערוכה. יוצאת דופן הייתה פרה שעיצב הבמאי דייוויד לינץ' ל"מצעד הפרות" בניו יורק, והציגה את הפרה כמאכל לבני אדם - ערופת ראש, איבריה הפנימיים חשופים ושותתי דם, ומזלגות וסכינים נעוצים בה. מארגני התערוכה סירבו להציג פרה זו ברחובות ניו יורק, אך היא הוצגה בגלריות וב"מצעד הפרות" בסן פרנסיסקו.
"הדובים המאוחדים"

"הדובים המאוחדים" (United Buddy Bears) הוא שמה של תצוגת פיסול שבלוני של דובים שנערכה במשך שנתיים, החל משנת 2000, ברחבי ברלין. בסיסה של התצוגה היה פסל דוב עשוי פיברגלס בגובה שני מטרים. כ-350 יצירות של דובים כאלה הוצגו ברחבי ברלין. לאחר הצגתה בברלין יצאה התערוכה לסיור עולמי, בשם United Buddy Bears. בחודשים אוגוסט וספטמבר 2007 הוצגה התערוכה בכיכר ספרא בירושלים.
פיסול שבלוני בישראל

ראשיתו של פיסול שבלוני בישראל במיזם של חברת "קראו-סאיטקס" שהחל בנובמבר 2000, ונמשך חמישה חודשים, ובמסגרתו פוזרו ברחבי גוש דן כ-200 פסלים צבעוניים של פינגווינים. התצוגה הייתה חלק ממסע תדמית של החברה, שמטרתו גיוס עובדי היי-טק. במהלך התצוגה נפלו עשרות פסלים קורבן לוונדליזם, וחלק מהם שופצו בסופה, כדי שיוכלו להשתתף במכירה פומבית של הפסלים, שרבע מתמורתה נועדה למעצבי הפסלים, ויתרתה - לצדקה.
פיסול שבלוני בישראל > תערוכות פיסול שבלוני של הבורסה לניירות ערך בתל אביב > "שוורים ושערים"

בסוף 2005 ערכה הבורסה לניירות ערך בתל אביב, לרגל 70 שנה להיווסדה, בשדרות רוטשילד בתל אביב, בסמוך לבניין הבורסה, מייצג של פיסול שבלוני של דמויות שוורים. אחד הפסלים הוצת במסגרת מחאה אנטי--קפיטליסטית.
שוורים, מסמלים באופן מסורתי משקיעים אופטימים, הששים להיבנות מעליות בשעריהם של ניירות ערך שרכשו. עיצוב השוורים במיצג נעשה במרבית המקרים על ידי אמנים צעירים, בתחילת דרכם, ופעמים רבות נשא מסר פרסומי של החברה המזמינה ועם סיומו הועבר כל שור לחברה שמימנה את יצירתו.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| השור של אוצר השלטון המקומי | השור של חילן טק | השור של כלל ביטוח, שקרניו מעוצבות בדומה ללוגו של החברה |
פיסול שבלוני בישראל > תערוכות פיסול שבלוני של הבורסה לניירות ערך בתל אביב > "שער לעולם"

כ-100 גלובוסים מפיברגלס, כל אחד מהם עוצב על ידי אמן במימון של חברה בורסאית ישראלית, הרכיבו את תערוכת "שער לעולם", שנערכה בספטמבר ואוקטובר 2007 בשדרות רוטשילד. רבים מהמוצגים נשאו מסר פרסומי לחברה המממנת, לעיתים באופן גלוי ובוטה ולעיתים באופן סמוי.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
פיסול שבלוני בישראל > יוזמות עירוניות > "אריות למען ילדי ירושלים"

בקיץ 2002 נפתחה בירושלים מיזם "אריות למען ילדי ירושלים", שנערך ביוזמתם של הקרן החדשה לירושלים, עיריית ירושלים וקבוצת לובינסקי, יבואנית פיג'ו בישראל, תרמה 250 אלף דולר למימון המיזם, ובמסגרתו הוצגו ברחבי העיר פסלי אריות עשויים בטון (האריה הוא סמלה של ירושלים, וגם סמלה של חברת פיג'ו). לאחר הצגתם הוצעו האריות למכירה, 30% מהתמורה ניתנה לאמנים, ויתרתה יועדה לרווחתם של ילדי ירושלים. במאי 2003 נפתח המיזם בפעם השנייה.
פיסול שבלוני בישראל > יוזמות עירוניות > "לגעת בתפוז"

בין יולי לספטמבר 2007 הוצגה ברחובות תערוכת "לגעת בתפוז", בה הוצגו במוזיאון הפרדסנות על שם מינקוב פסלים המבוססים על צורת תפוז, המאזכרים את עברה של העיר כמושבת פרדסים. לאחר סיום התערוכה הוצבו מוצגים ממנה באתרים שונים בעיר.
פיסול שבלוני בישראל > יוזמות עירוניות > "תות שדה ברמת השרון"

באפריל 2008 נפתחה בשדרות ביאליק ברמת השרון תערוכת "תות שדה ברמת השרון" ובה עשרות פסלים שבסיסם תבנית של תות שדה גדול, המרמז לשדות התות בשטחיה החקלאיים של העיר. עם יוצרי הפסלים נמנים אמנים נודעים כאילנה גור ודוד גרשטיין, אמנים נודעים פחות, ידוענים כיהורם גאון, טל ברודי ומיקי ברקוביץ, וכן קבוצות יצירה ממועדונים ובתי ספר ברמת השרון. בין היצירות, שתיים המהוות מחווה ליצירתו של רנה מגריט, "בגידת הדימויים", ואחת המהווה מחווה ליצירתו של לאונרדו דה וינצ'י, "האדם הוויטרובי". יצירות אחרות מרמזות לאירועים בתולדות המדינה והעיר, ומהן העוסקות ברעיונות כלליים כאהבה.
בתום התערוכה נמכרו 30 מהפסלים במכירה פומבית, שהכנסותיה נועדו להקמת בית לנוער מתנדב בקהילה ברמת השרון ע"ש בני גאון.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| HO! L'AMOUR!, יצירתה של תמר קרוון | "מלכת היופי", יצירתו של עודד פיינגרש | "לאונרדו דה תות", יצירתו של עודד כחילה |
הערות שוליים

↑  נעמי סימן-טוב, הבא בתור הוא סוס, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2006
↑  עכבר העיר, פרות בוורשה, באתר הארץ, 21 ביוני 2005
↑  עכבר העיר, שירות דוב, באתר הארץ, 10 ביולי 2007
↑  עינב בן יהודה, דילברט פוחד מפינגווינים?, באתר TheMarker‏, 26 בנובמבר 2000
ורד שרון-ריבלין, ‏קריאו-סאיטקס מפזרת פינגווינים באיזורי היי-טק, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2000
↑  עינב בן יהודה, של מי אתה פינגווין?, באתר TheMarker‏, 12 בנובמבר 2000
↑  עכבר העיר, אמנים שעיטרו פסלי פינגווינים, ואלה הושחתו, לא יקבלו חלק מפדיון המכירה הפומבית, באתר הארץ, 13 במרץ 2001
↑  עומר שרביט, מצג השוורים של הבורסה: יוזמת מיצג של 100 פסלי שוורים שיוצבו באחד העם במהלך חודש נובמבר, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2005
↑  מירב ארלוזורוב, זה מדליק להדליק את השוורים של הבורסה, באתר TheMarker‏, 10 בינואר 2006
↑  הארץ, פר עתיר און או שור מסורס: עדיף הפר, באתר TheMarker‏, 15 בינואר 2006
↑  ירון כהן צמח, קותי שוהם, מעמד שדרות רוטשילד כמעמד הר סיני, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005
↑  נתן שבע, השוורים עזבו והגלובוסים מגיעים: הבורסה מתכננת להציב 100 גלובוסים לאורך שדרות רוטשילד לפני חג סוכות, באתר TheMarker‏, 8 ביולי 2007
↑  יגאל חי, הירוקים נגד הגלובוסים, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2007
↑  הארץ, 80 פסלי אריות נמכרו בירושלים, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2002
↑  עכבר העיר, "פרוייקט האריות" בירושלים נחנך בפעם השנייה, באתר הארץ, 27 במאי 2003
↑  עכבר העיר, התערוכה "לגעת בתפוז" תיפתח ברחובות ב-26 ביולי ותימשך עד 4 בספטמבר, באתר הארץ, 26 ביוני 2007
↑  תות שדה ברמת השרון, באתר "הבמה"
↑  100,000 דולר הכנסות ממכירת פסלי התותים להקמת בית לנוער מתנדב בקהילה ברמת השרון ע"ש בני גאון ז"ל
פרד (כדורגלן, 1993)

פרדריקו רודריגס דה פאולה סנטוס (נולד ב-5 במרץ 1993) הידוע בקיצור כפרד, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בפנרבחצ'ה ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים

ב-26 ביוני 2013, פרד נרכש על ידי קבוצת שחטאר דונייצק מהליגה האוקראינית בעבור סכום של כ-15 מיליון אירו. כבר בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כבש צמד בניצחון 1–3 במסגרת הסופר קאפ האוקראיני על צ'רנומורץ אודסה וזכה עם קבוצתו בתואר ראשון.
עקב המשבר באוקראינה, פרד היה אחד מששת שחקני שחטאר שסירבו לחזור לעיר דונצק למשחק ההכנה של הקבוצה לעונה החדשה נגד ליון, שנערך בצרפת.
ב-21 בפברואר 2018 פרד כבש את שערו הראשון במסגרת אירופאית נגד רומא, השער נכבש מבעיטה חופשית והקנה לקבוצתו יתרון ביתי 1–2 לקראת מפגש הגומלין בין שתי הקבוצות במסגרת שלב שמינית הגמר של ליגת האלופות.
ב-21 ביוני 2018 חתם פרד ל-5 שנים במנצ'סטר יונייטד תמורת 55 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו במועדון רשם ב-10 באוגוסט בניצחון הבית 1–2 על לסטר במסגרת המשחק הפותח של הפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית

עקב פציעתו של לואיס גוסטבו, פרד זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ברזיל כאחד משחקני הסגל לקראת הקופה אמריקה של שנת 2015, שבו פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
תארים > קבוצתיים

אליפות גאוצ'ו: (2): 2012, 2013
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 2012
אליפות אוקראינה: (3): 2013/14, 2016/2017, 2017/2018
הגביע האוקראיני (3): 2015/16, 2016/2017, 2017/2018
הסופר קאפ האוקראיני (4): 2013, 2014, 2015, 2017
גביע הליגה האנגלית (1): 2022/2023
פרדוקס הסובלנות

פרדוקס הסובלנות הוא גישה, לפיה אם חברה היא סובלנית ללא גבולות, יכולתה להיות סובלנית תיהרס בסופו של דבר על ידי חוסר סובלנות. קרל פופר תיאר זאת כרעיון פרדוקסלי: כדי לשמור על חברה סובלנית, החברה חייבת להיות חסרת סובלנות לחוסר סובלנות.
דיון

המונח "פרדוקס הסובלנות" מופיע כהערה לפרק 7 בספרו של פופר, "החברה הפתוחה ואויביה". בהערה מזכיר פופר מספר פרדוקסים פוליטיים: פרדוקס החירות (חירות בלי מיצרים תוביל לאובדנה), ופרדוקס הדמוקרטיה (בעיית עריצות הרוב) – שאותם הוא מייחס לאפלטון – וכן את פרדוקס הסובלנות. עם זאת, לעיתים קרובות מייחסים לפופר בשגגה פרשנויות אלטרנטיביות באופן הגנה מפני דיכוי חוץ-משפטי (כולל דיכוי אלים) של חוסר סובלנות כגון דברי שטנה, מחוץ למוסדות דמוקרטיים, רעיון שפופר עצמו לא דגל בו מעולם.[דרוש מקור] הפרק הנדון מגדיר במפורש את ההקשר לזה של המוסדות הפוליטיים והתהליך הדמוקרטי, ודוחה את התפיסה של "רצון העם" בעל משמעות תקפה מחוץ לאותם מוסדות. לכן, בהקשר, ההסכמה של פופר לדיכוי כאשר כל השאר נכשל חלה רק על המדינה בדמוקרטיה ליברלית עם שלטון חוק חוקי שחייב להיות צודק ביסודותיה, אך בהכרח יהיה לא מושלם.
תומאס ג'פרסון כבר התייחס לרעיון של חברה סובלנית בנאום הפתיחה הראשון שלו, הנוגע לאלו שעלולים לערער את יציבות ארצות הברית ואת אחדותה באומרו, "תנו להם לעמוד ללא הפרעה כמצבות-זיכרון לביטחון שבו ניתן לסבול דעות שגויות והיכן שההיגיון נותר חופשי להילחם בהן."
דיון > סובלנות וחופש דיבור

פרדוקס הסובלנות חשוב בדיון על אילו גבולות יש להציב לחופש הביטוי. רפאל כהן-אלמגור, בפרק "פרדוקס הסובלנות של פופר ושינויו" בספרו "גבולות החירות והסובלנות: המאבק נגד כהניזם בישראל" (1994), טען כי לאפשר חופש ביטוי למי שישתמש בו כדי לבטל את העיקרון שעליו נשען חופש הביטוי הוא פרדוקסלי. מישל רוזנפלד כתב בכתב העת Harvard Law Review בשנת 1987 כי "נראה שזה סותר להרחיב את חופש הביטוי לקיצונים;... שבאם יצליחו, ידכאו באכזריות את חופש הדיבור של אלו אשר הם לא מסכימים איתם." רוזנפלד מציין כי לדמוקרטיות מערב-אירופאיות ולארצות הברית יש גישות הפוכות לשאלת הסובלנות של דברי שטנה – מרבית מדינות מערב אירופה מציבות עונשים משפטיים על הפצה של חומרים פוליטיים מאוד לא-סובלניים או קיצוניים (למשל הכחשת השואה) כהפרעה חברתית מובנת או בהסתה לאלימות, ואילו ארצות הברית קבעה כי חומרים מסוג זה מוגנים כשלעצמם על ידי עקרון חופש הביטוי ולכן חסינים מפני הגבלה, למעט כאשר קריאות לאלימות או פעילויות בלתי חוקיות אחרות נעשות באופן מפורש וישיר.
ראו גם

עריצות הרוב
דמוקרטיה מתגוננת
הערות שוליים

↑  Popper, K., Havel, V., and Gombrich, E. (2002) The Open Society and Its Enemies. Edition 7. Volume 1: The Spell of Plato; Chapter VII, Section II, p136, P2-3. London and New York: Routledge, Taylor & Francis Group. ISBN 0-415-28236-5 Hbk
↑  "Thomas Jefferson, First Inaugural Address, Chapter 4, Document 33". The Founders' Constitution. University of Chicago Press. 2001 [1801]. Reprint from: Richardson, James D., ed. (1896–1899). A Compilation of the Messages and Papers of the Presidents, 1789–1897. Washington, DC: United States Government Printing Office.
↑  Cohen-Almagor, Raphael (1994). "Popper's Paradox of Tolerance and Its Modification". The Boundaries of Liberty and Tolerance: The Struggle Against Kahanism in Israel. University Press of Florida. p. 25. ISBN 9780813012582.
↑  Rosenfeld, Michel (באפריל 1987). "Review: Extremist Speech and the Paradox of Tolerance". Harvard Law Review. 100 (6): 1457–1481. doi:10.2307/1341168. JSTOR 1341168. {{cite journal}}:  (עזרה)
כרך א ' 1 של החברה הפתוחה ואויביה מאת קרל פופר, פורסם בשנת 1945
פרס TEFI

| --- | --- |

 תיאור:  פרס להפקות טלוויזיה בתחום הבידור
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 הגוף המעניק:  האקדמיה הרוסית לטלוויזיה   הוועדה לפרסי תעשיית הטלוויזיה
 תקופת הפרס:  21 באוקטובר 1994 – הווה (30 שנה)
 נקרא על שם:  רשתות טלוויזיה ברוסיה 
 www.TEFI.ru
 
פרס TEFI (ברוסית: Премия ТЭФИ;‏ ТЭФИ הוא ראשי תיבות ברוסית ל-Телевизионный ЭФИр שמשמעותו "שידור טלוויזיוני") הוא אחד הפרסים החשובים ביותר בתעשיית הטלוויזיה הרוסית והוא שווה ערך לפרס ניקה (לקולנוע).
הפרס מיועד בעיקר להפקות טלוויזיה בתחום הבידור (סדרות דרמה, קומדיות ותוכניות אירוח) ומוענק על ידי האקדמיה הרוסית לטלוויזיה. טקס חלוקת פרסי הטֶפ"י הראשון נערך באולפני אוסטנקינו ברחוב האקדמאי קורוליוב במוסקבה, ב-5 במאי 1995.
עד 2014 אורגן טקס הפרס על ידי קרן האקדמיה הרוסית לטלוויזיה ומשנת 2014 הפרס מאורגן על ידי הוועדה לפרסי תעשיית הטלוויזיה. זוכה הפרס נקבע לאחר הצבעה סגורה שנערכת בין חברי הוועדה ובה 20 נציגים מכל אחד מערוצי הטלוויזיה שייסדו את הפרס (סך הכול 140 איש). חברי הוועדה הם עובדי רשתות השידור ואנשי תעשיית הטלוויזיה הרוסית.
פסלון הפרס הוא פסלון עשוי ברונזה ובו דמותו של אורפאוס השר מעמקי לבו על נמי נשמתו. הפסלון עוצב על ידי הפסל ארנסט ניזבסטני. משקל הפסלון מגיע ל-8 ק"ג ו-500 גרם ועלותו 1,000 דולר.