stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרק אזבל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 במאי 1932 פולטבה, ברה"מ 
 פטירה:  31 במרץ 2020 (בגיל 87) ישראל 
 ענף מדעי:  ביולוגיה אבולוציונית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חרקוב 
 מנחה לדוקטורט:  לב לנדאו, פיוטר קפיצה, איליה ליפשיץ 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה  המכון לפיזיקה ולטכנולוגיה בחרקוב  H.S. Skovoroda Kharkiv National Pedagogical University  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חרקוב 
 תלמידי דוקטורט:  אראל גרנות 
 פרסים והוקרה:  פרס לומונוסוב (1966)  פרס לומונוסוב (1968)  פרס הומבולדט 
 
מרק אזבל (ברוסית:Марк Яковлевич Азбель;‏ 12 במאי 1932 - 31 במרץ 2020) היה פיזיקאי יהודי שנולד בברית המועצות ופעל בישראל.
ביוגרפיה

מרק אזבל נולד בפולטבה למשפחת רופאים יהודים. בשנת 1941 לאור התקדמות גרמנית בחזית המלחמה הם עברו לנובוסיבירסק. בשנת 1944 הם חזרו לחרקיב בה אזבל סיים בית הספר בשנת 1948. לאחר סיום בית הספר הוא למד פיזיקה באוניברסיטה בחרקיב ולאחר סיומה היה מורה למתמטיקה בבית ספר ערב.
בשנת 1955 אזבל סיים עבודת הדוקטורט ונקלט לעבודה במכון לחקר פיזיקה בחרקיב. בשנת 1958 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט בהדרכת פיוטר קפיצה ולב לנדאו (שניהם חתני פרס נובל).
אזבל התחיל לעבוד באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מספר שנים התמנה לפרופסור. הוא המשיך במחקרים בתחום פיזיקה של מצב מוצק והתמקד במיוחד בתורת המוליכות חשמלית ומוליכות על. על תגלית בתחום זה הוא קיבל פטנט ביחד עם וסבולוד גנטמכר.
בשנת 1972 אזבל ביקש לקבל אישור עליה לישראל וקיבל סירוב. הוא התחיל לערוך ירחון של סמאיזדט "יהודים בברית המועצות". לאחר מאבק שנמשך מספר שנים בתמיכה ציבורית רחבה במדינות המערב הוא קיבל אישור לעזוב את ברית המועצות. בשנת 1981 הוא פרסם ספר Refusenik: Trapped in the Soviet Union בו תיאר את פעילותו בתקופה זו.
אזבל הגיע לישראל והחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב בה מונה לפרופסור ולאחר צאתו לגמלאות היה לפרופסור אמריטוס. בתקופה זו אזבל עשה עבודות בתחום פיזיקה קוונטית וביולוגיה.
על פעילותו המחקרית אזבל קיבל "פרס לומונוסוב" (1966, 1968), "פרס לנדאו" (1989) ו"פרס הומבולדט" (2001).
אזבל נפטר ב-2020 ברמת השרון.
ג'ון ק' פמברטון

| --- | --- |

ג'ון ק' פמברטון
 לידה:  10 באוגוסט 1814 פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  13 ביולי 1881 (בגיל 66) פנלין (אנ'), פנסילבניה, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות לורל היל 
 מדינה:  קונפדרציית המדינות של אמריקה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  ארצות הברית צבא ארצות הברית קונפדרציית המדינות של אמריקה צבא הקונפדרציה
 תקופת הפעילות:  1837–1861 (צבא ארצות הברית)   1861 – 1865 (צבא הקונפדרציה)
 דרגה:   מייג'ור (צבא ארצות הברית)  לוטננט ג'נרל (צבא הקונפדרציה)
 תפקידים בשירות
 מפקד ארמיית מיסיסיפי (צבא הקונפדרציה)
 פעולות ומבצעים
 מלחמות הסמינול מלחמת מקסיקו - ארצות הברית מלחמת האזרחים האמריקנית
 
ג'ון קליפורד פמברטון (באנגלית: John Clifford Pemberton) (נולד ב-10 באוגוסט 1814) היה קצין מקצועי בצבא ארצות הברית, אשר לחם במלחמות הסמינול (אנ'), ושרת בהצטיינות במלחמת מקסיקו - ארצות הברית. פמברטון היה גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ונודע בעקבות התבוסה שלו במערכת ויקסבורג, אשר הגיעה לשיא במצור על ויקסבורג ובכניעתו של פמברטון וחיל המצב שלו בקיץ 1863 לגנרל יוליסס גרנט מן האיחוד.
שנים מוקדמות

פמברטון נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1833, וסיים ארבע שנים אחר כך, כלוטננט שני (אנ'), מדורג 27 מתוך 50 צוערים. הוא הוצב בגדוד הארטילריה ה-4, והשתתף במלחמת הסמינול השנייה (אנ') בשנים 1837–1838, בפלורידה. בשש השנים שלאחר מכן שירת באזורים שונים בצפון ארצות הברית, וקודם לדרגת לוטננט ראשון (אנ').
שנים מוקדמות > מלחמת ארצות הברית–מקסיקו

בין השנים 1845–1846 השתתף פמברטון עם גדוד הארטילריה ה-4 בכיבוש הצבאי של טקסס, ולאחר מכן נשלח עם גדודו למקסיקו, עם תחילת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא נלחם בקרב פאלו אלטו (אנ') ב-8 במאי 1846 ובקרב רסקה דה לה פלמה (אנ') יום למחרת. בסתיו 1846 הוא לחם בקרב מונטריי (אנ') וקודם לדרגת ייצוג קפטן בזכות הצטיינותו בקרב.
פמברטון לחם בפעולות הצבא במקסיקו בשנת 1847, והשתתף במצור על ורה-קרוז (אנ') במרץ, בקרב סרו-גורדו (אנ') באפריל, ובמספר היתקלויות נוספות. באוגוסט הוא השתתף בכיבוש סן אנטוניו ובקרב צ'ורובוסקו (אנ'); בספטמבר הוא לחם בהצטיינות בקרב מולינו דל ריי (אנ') וקודם לדרגת ייצוג מייג'ור בעקבות זאת. לאחר מכן השתתף בהסתערות על מצודת צ'פולטפק ובקרב על מקסיקו סיטי (אנ'), בו נפצע. בין השנים 1846–1849 שימש שליש אישי של בריגדיר ג'נרל ויליאם ג' וורת' (אנ'), והיה קצין מטה באותה דיוויזיה עם יריבו לעתיד במלחמת האזרחים, יוליסס גרנט.
שנים מוקדמות > לאחר מלחמת מקסיקו – ארצות הברית

בשנת 1848 נשא פמברטון לאשה את מרת'ה ת'ומפסון מנורפוק, וירג'יניה.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת פמברטון עם גדוד הארטילריה ה-4 במשימות שונות ברחבי ארצות הברית. הוא קודם לדרגת קפטן בשנת 1850. בין היתר לחם בסכסוכי גבול ופעולות איבה מול שבטים אינדיאנים בפלורידה (1849–1850, 1856-1857), במשימות ספר בקנזס (1857–1858), ומרד המורמונים (אנ') ביוטה (1858).
מלחמת האזרחים

בתחילת מלחמת האזרחים ב-1861 בחר פמברטון להתפטר מתפקידו בצבא ארצות הברית ולהצטרף לקונפדרציה, וזאת למרות מוצאו מצפון ארצות הברית והעובדה ששני אחיו הצעירים לחמו בעבור האיחוד. התפטרותו נכנסה לתוקף ב-29 באפריל 1861. החלטתו נבעה במידה רבה מהשפעתה של אשתו ילידת וירג'יניה, ומשנות שירות רבות בדרום ארצות הברית בשנים שלפני המלחמה.
הוא מלא מספר תפקידי מטה בווירג'יניה, וב-15 ביוני 1861 קודם לדרגת בריגדיר ג'נרל וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-10 מאזור נורפוק, וירג'יניה, עליה פיקד עד נובמבר 1861.
פמברטון קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל ב-14 בינואר 1862, והוצב בראש פיקוד קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה, פיקוד שהמטה שלו שכן בעיר צ'ארלסטון. פמברטון עמד בראש הפיקוד החל מ-14 במרץ ועד 29 באוגוסט. כתוצאה מאופיו המחוספס, הצהרותיו שהיה מפנה את האזור כדי לא לסכן את חייליו המועטים, ואי האמון שרחשו לו עקב היותו צפוני במוצאו, עתרו מושלי שתי המדינות לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס על מנת להעבירו מתפקידו. דייוויס חיפש מפקד לפיקוד המיסיסיפי שרק הוגדר, ותפקיד לגנרל פ.ג.ט. בורגארד; מכיוון שכך הוא שלח את פמברטון מערבה למיסיסיפי והציב את בורגארד הפופולרי בצ'ארלסטון.
מלחמת האזרחים > לאחר ויקסבורג

לאחר הכניעה, הוחלף פמברטון בשבוי מן האיחוד ב-13 באוקטובר 1863, וחזר לריצמונד, שם שהה כשמונה חודשים ללא תפקיד.
בתחילה חשב גנרל ברקסטון בראג להיעזר בשירותיו, אולם לאחר שנועץ בקצינים הבכירים של הקונפדרציה הוא המליץ לג'פרסון דייוויס שזה "לא יהיה רצוי".
לבסוף פנה פמברטון לדייוויס ישירות, וביקש ממנו להחזירו לשירות "בכל תפקיד שבו לדעתך אוכל להביא תועלת." דייוויס ענה לו שאמונו בו לא התערער, והוסיף:
חשבתי ואני עדיין חושב שנהגת נכון בכך שסיכנת את הצבא על מנת להגן ולו על חלק מנהר המיסיסיפי. לו היית מצליח, לא היו מטילים בך אשמה; אילו לא היית מנסה, מעטים היו מגינים על דרך פעולתך.
ההיסטוריון סטיבן א' וודסוורת' (Steven E. Woodworth) כתב על פמברטון כי ”הייתה לו חזקה מוצקה על התואר האדם השנוא ביותר בדרום, בוודאי השנוא ביותר שלבש מדים של הקונפדרציה.” אפילו חברו, גנרל הדרום ריצרד טיילור (Richard Taylor), כתב אחרי המלחמה כי חלקים רבים מן הציבור האמינו כי ”הוא הצטרף לדרום במטרה ברורה לבגוד בו, וזאת הוכח מעל לכל ספק על ידי העובדה כי הוא נכנע ב-4 ביולי, יום קדוש ליאנקים.”
פמברטון התפטר מתפקידו כגנרל ב-9 במאי 1864, ושלושה ימים אחר כך הציע לו דייוויס מינוי כקצין ארטילריה בדרגת לוטננט קולונל. פמברטון שירת כקצין ארטילריה עד תום המלחמה, עדות לנאמנותו למטרת הקונפדרציה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, בין השנים 1866–1876, התגורר פמברטון בחווה שלו בוורנטון, וירג'יניה (Warrenton), ואז עבר חזרה לפנסילבניה. הוא נפטר בפנסילבניה חמש שנים אחר כך ונקבר בבית הקברות לורל היל (אנ') בפילדלפיה. פסל של פמברטון הוצב בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג.
לקריאה נוספת

Ballard, Michael B. Vicksburg, The Campaign that Opened the Mississippi. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2004. ISBN 0-8078-2893-9.
Bearss, Edwin C. Receding Tide: Vicksburg and Gettysburg: The Campaigns That Changed the Civil War. Washington, DC: National Geographic Society, 2010. ISBN 978-1-4262-0510-1.
Eicher, John H., and David J. Eicher, Civil War High Commands. Stanford: Stanford University Press, 2001. ISBN 978-0-8047-3641-1.
Foote, Shelby. The Civil War: A Narrative. 3 vols. New York: Random House, 1974. ISBN 978-0-394-74913-6.
Korn, Jerry, and the Editors of Time-Life Books. War on the Mississippi: Grant's Vicksburg Campaign. Alexandria, VA: Time-Life Books, 1985. ISBN 0-8094-4744-4.
McPherson, James M.. Battle Cry of Freedom: The Civil War Era. Oxford History of the United States. New York: Oxford University Press, 1988. ISBN 0-19-503863-0.
Shea, William L. and Winschel, Terrence J. Vicksburg is the Key: The Struggle for the Mississippi River. Lincoln, NE: University of Nebraska Press, 2003. ISBN 978-0-8032-9344-1.
Woodworth, Steven E. Jefferson Davis and His Generals: The Failure of Confederate Command in the West. Lawrence: University Press of Kansas, 1990. ISBN 0-7006-0461-8.
Civil War Home biography of Pemberton
Military biography of John C. Pemberton from the Cullum biographies
US National Park Service biography of Pemberton
הערות שוליים

↑  שחרור על תנאי משמעו שחיילי הקונפדרציה הבטיחו לא לשאת נשק מול ארצות הברית עד אשר יוחלפו בשבוי מן האיחוד, ובתמורה יורשו לעזוב את ויקסבורג.
1 2 3 4 5  Eicher, p. 423.
1 2 3 4  "Military biography of John C. Pemberton". www.library.ci.corpus-christi.tx.us. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2008. נבדק ב-2017-01-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "US National Park Service biography of Pemberton". www.nps.gov. נבדק ב-2017-01-20.
↑  "Civil War Home biography of Pemberton". www.civilwarhome.com. נבדק ב-2017-01-20.
1 2  Foote, Vol. I, pp. 776-778.
↑  Ballard, p. 87.
↑  Ballard, ch. 10.
↑  Foote, Vol. II, ch. 4, sec. 3
↑  Ballard, ch. 11-12.
1 2 3  Foote, Vol. II, pp. 606-613.
1 2 3  Foote, Vol. II, pp. 645.
↑  Woodworth, p. 218.
↑  David Zimring, To live and Die in Dixie: Native Northerners Who Fought for the Confederacy, Univ Tennessee Press, 2014, ISBN 978-1621901068; p. 262.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452387805171  GND: 119077795  ISNI: 0000 0000 2844 9919  LCCN: n91046320  NARA: 10613946  SNAC: w6ff4t51  VIAF: 22943341   WorldCat (עם VIAF): 22943341 
מבצעי גרנט כנגד ויקסבורג, אפריל-יולי 1863.

  הקונפדרציה
  האיחוד
תחריט עץ המתאר את גנרל האיחוד יוליסס גרנט (משמאל) ואת גנרל הקונפדרציה ג'ון ק' פמברטון דנים בתנאי הכניעה של חיל המצב בוויקסבורג; 3 ביולי 1863.
ח'וסרו השני

חסרו עומד בצד התעלה שנבנתה כדי לספק לשירין חלב עזים ופרות
ח'וסרו השני (בתעתיק מדויק: ח'סרו; בפרסית: خسرو پرویز, "ח'סרו פרויז"), לעיתים קרוי במקורות קלאסיים "פרויז" (הבלתי מנוצח), היה המלך העשרים ושניים באימפריה הסאסאנית הפרסית, שמלך משנת 590 עד שנת 628 לספירה. הוא היה בנו של הורמיז הרביעי (אנ') (שמלך משנת 579 עד שנת 590 לספירה) ונכדו של ח'וסרו הראשון (שמלך משנת 531 עד שנת 579 לספירה).
ביוגרפיה > אישיותו

ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר אל-טברי תיאר אותו כך:
היה גדול יותר מרוב המלכים הפרסיים האחרים בגבורתו, בחכמתו ובמחשבתו, ואין השווה לו בניצחונותיו ובאמצו הצבאי, באגירת אוצרות ובמזל טוב, ולכן הכינוי ״פרויז״, שמשמעותו מנצח.
לפי אגדה, לח'וסרו היה שבסתאן, שם גרו למעלה מ־3,000 פילגשים.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון

ח'וסרו השני קיבל את הכתר מבעלי הייחוס שמרדו נגד אביו, הורמיז הרביעי. זמן קצר לאחר ההכתרה, ח'וסרו דאג לכך שינקרו את עיני אביו ולאחר מכן יוציאו אותו להורג. עם זאת, באותו הזמן, המצביא בהראם צ'ובין טען לעצמו את המלוכה בתור בהראם החמישי (590–591), דבר הממחיש את הקושי של ח'וסרו לשלוט בממלכתו.
המלחמה עם האימפריה הביזנטית, שהחלה בשנת 571, עוד לא הגיעה לקצה, ובעקבותיה ברח ח'וסרו לסוריה ומיד אחר־כך לקונסטנטינופול, שם הקיסר מאוריסוס (582–602) הסכים לעזור לח'וסרו בקבלת המלוכה חזרה בתמורה לקבלת כמה ערים הנמצאות כיום באזור טורקיה. בנוסף נדרשה פרס להפסיק להתערב בענייני איבריה וארמניה. פירדוסי ביצירתו "שאהנאמה" מאשר את התנאים שהוצבו על ידי מאוריסוס.
אחוז גדול מהאחשדרפנים, מהמצביאים ומהבירוקרטים המובילים, יחד עם חלק הארי של הצבא הפרסי, הכירו בח'וסרו השני כמלך פרס. ולכן בשנת 591 חזר ח'וסרו לקטסיפון עם עזרה ביזנטית והביס את בהראם החמישי בקרב בלרת'ון. בהראם ברח לטורקים במרכז אסיה והתיישב בפרגנה. עם זאת, מספר שנים אחר כך, הוא נהרג בידי שכיר חרב שנשלח על ידי ח'וסרו. כמעט מיד אחר כך נחתם הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית. בתמורה לעזרתו קיבל מאוריסוס את המחוזות הפרסיים גאורגיה וארמניה יחד עם המיסים והסובסידיות ששולמו לפרסים.
ביוגרפיה > מלחמותיו

בתחילת שלטונו העדיף ח'וסרו השני את הנוצרים. עם זאת, כשמאוריסוס נרצח בשנת 602 בידי המצביא שלו פוקאס (602–610) שגזל את המלוכה הרומית־ביזנטית, יזם ח'וסרו מתקפה נגד קונסטנטינופול, לכאורה כדי לנקום את מותו של מאוריסוס, אך למעשה נעשתה המתקפה כדי לספח שטח ביזנטי רב ככל הניתן. צבאו חדר וכבש את סוריה, את אסיה הקטנה והתקדם הלאה לתוך היבשת בשנת 608 והגיע עד כלקדון.
בשנת 613 ובשנת 614 היו דמשק וירושלים תחת מצור. בהמשך הן נכבשו על ידי המצביא שהרבראז והצלב האמיתי נישא בניצחון. מעט אחר כך צעד המצביא שאהין דרך אנטוליה שם הביס את הביזנטים מספר פעמים וכבש את מצרים בשנת 618. הביזנטים התקשו להתנגד משום שהם היו קרועים מבפנים בעקבות מתחים פנימיים כמו גם בשל חדירות לאימפריה דרך הדנובה.
ריצ'רד נלסון פריי משער שכליאתו והוצאתו להורג של נועמן השלישי, מלך הלח'מידים ואלחירה בשנת 600 לערך, שנעשתה ככל הנראה בשל כישלון המלך הערבי בתמיכה בח'וסרו במלחמתו נגד הביזנטים, הייתה טעות חמורה מצדו והיו לה השלכות רציניות בעתיד (לפי תיעודים מסוימים נמחץ נועמן על ידי פיל). לאחר מכן לקחה הממשלה המרכזית את תפקיד ההגנה על החזיתות המערביות במדבר ונעלמה מדינת הלח'מידים, מה שזירז את הגעת הח'ליפים המוסלמים פחות מעשור אחרי מות ח'וסרו.
לבסוף, בשנת 622, הצליח הקיסר הביזנטי הרקליוס (שֶיָּרַש את פוקאס ב־610) לצאת לקרב עם צבא חזק. בשנת 624 הוא התקדם לצפון מָדַי, שם הרס את מקדש האש הגדול בגנזכּ. מספר שנים אחר כך, בשנת 626, הוא כבש את לזיסתאן. מאוחר יותר באותה שנה המצביא הפרסי שהרבראז התקדם לכלקדון וניסה לכבוש את קונסטנטינופול עם בני ברית אָבַרים. הניסיון נכשל וכוחותיו הובסו, ולפיכך נסוג עם צבאו מאנטוליה בשנת 628.
אחרי הפלישה הכוזרית לקווקז בשנת 627 הביס הרקליוס את הצבא הפרסי בקרב נינווה והתקדם לכיוון קטסיפון. ח'וסרו השני ברח מהמעון החביב עליו בדסתגרד (ליד בגדאד) מבלי להראות התנגדות. באותו הזמן חלק מהאצילים הפרסים שחררו את בנו הבכור, קבאד השני (שמלך בחלק מאוד קטן של 628), אותו כלא ח'וסרו השני והמליכו אותו למלך בליל ה־23 בפברואר 628. ארבעה ימים אחר כך נרצח ח'וסרו השני בארמונו. הוא נורה למוות בידי חצים לאחר שהוכה קשות בצינוקו ארבעה ימים. באותו הזמן חזר הרקליוס בניצחון לקונסטנטינופול. בשנת 629 הוחזר אליו הצלב האמיתי ומצרים שוחררה. האימפריה הסאסאנית שקעה לאנרכיה ונכבשה על ידי צבאות הח'ליף האסלאמי הראשון החל משנת 634, הישר מגדולתה שאליה הגיעה עשר שנים קודם לכן.
ראו גם

ח'וסרו ושירין
הערות שוליים

↑  מוחמד אבן ג'ריר אל־טברי, היסטוריה של הנביאים והמלכים, כרך 2
↑  Gumilev L.N. Bahram Chubin, p. 229 - 230.
↑  Usanova M. Ismoil Somonii waqfnomasi, p. 29.
↑  היסטוריה של איראן העתיקה מאת ריצ'רד נלסון פריי, עמוד 330
↑  Norwich 1997, p. 94
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277965505171  PLWABN: 9810578364705606  GND: 131877895  LCCN: n84045832  VIAF: 30682803   WorldCat (עם VIAF): 30682803
מרגלית אנקורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 (בת 83 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 
מרגלית אנקורי (נולדה ב-1941) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

אנקורי נולדה בשכונת שבזי בתל אביב, לאסתר ושלמה, דור שביעי בארץ ממוצא מצרי, אחת מבין חמישה אחים ואחיות. בצעירותה נשלחה לפנימייה והתבלטה בכישרון השירה שלה. אחר כך התגוררה בקיבוץ במשך ארבע שנים כילדת חוץ, ובהמשך התקבלה לבית ספר לאחיות. במקביל ניסתה לפתח קריירה כזמרת.
החלה את הקריירה בסוף שנות ה-50 ב"להקת איילון" שהקים חיים פולני.
באפריל 1960 השתתפה בתוכנית הפתיחה של הסניף החיפאי של "מועדון התיאטרון" בחמישיית נשים בשם "היחפניות" (יחד עם רבקה מיכאלי, גאולה נוני, אסנת שדה ומיה זיו). בקיץ 1961 הופיע בתוכנית "הכל אודות חוה" של "מועדון התיאטרון" שכתב דן אלמגור, ביים שרגא פרידמן והלחין מאיר נוי, כחלק מלהקת הנשים יחד עם עליזה עזיקרי, זהר אוריין וברוריה אביעזר. התוכנית עלתה לראשונה ביוני בתל אביב, ובספטמבר בחיפה עם צוות אחר שכלל בנוסף לאנקורי את גליה טופול, נילי כהן ודינה ויסברג. בסוף 1962 נסעה עם התוכנית "הכל אודות חוה" להופיע בניו יורק.
בספטמבר 1962 השתתפה במסגרת מועדון החמאם בתוכנית בשם "שורש כל רע" שנכתבה על ידי חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור לפי המחזה "לה מנדראגולה" עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימויו של שמואל בונים.
ב-1963 שיחקה בסרט "אולי תרדו שם". בסוף אותה שנה עברה לגור בניו יורק, ב-1965 התחתנה עם ספר אמריקאי ממוצא איטלקי, ב-1967 נולד בנה וזמן קצר אחר כך התגרשה.
בשנים שגרה בארצות הברית, הופיעה כזמרת במועדוני לילה בניו-יורק, והשתתפה בהפקות שונות. ב-1969 לוהקה להופיע במחזמר על פי הספר "זורבה היווני" בברודוויי, אולם לאחר כמה הצגות הרצה, שחקנית אחרת לוהקה במקומה ואנקורי חזרה לישראל. במרץ 1970 השתתפה בגרסה הישראלית של המחזמר המצליח "שיער", וזכתה בפרס כינור דוד על תפקידה. ביולי 1970 חזרה לניו יורק להופיע במחזה "זורבה היווני", לאחר שהמפיקים שלחו לה מברק וביקשו שתחזור ותשתתף במחזמר.
בשנת 1972 שיחקה בסרט "מציצים" והשתתפה במחזמר "אל תקרא לי שחור".
בשנת 1973 שיחקה בסרט "חכם גמליאל".
בשנת 1975 שיחקה בהצגת הילדים "עמי ותמי".
בשנת 1976 הופיעה עם להקת גן עדן, ושרה שירים של ג'ניס ג'ופלין. הם הופיעו ביחד בערבי הרוק שארגן שאול גרוסברג ב"בית לסין" בתל אביב ובהופעות ברחבי הארץ שארגן אשר ביטנסקי. אחר כך שוב נסעה לניו-יורק שם שרה בעיקר במועדון הישראלי "הפינג’אן".
ב-1982 יצא שיר הסולו הראשון של אנקורי "שכונת שבזי (מלכת השכונות)", שאותו כתבה והלחינה, ומני בגר עיבד והפיק מוזיקלית.
ב-1983 השתתפה במופע לילדים "עדלידע 83", בו שרה עם אריה מוסקונה גרסה בעברית ללהיט "לבנה נוספת בחומה" של להקת פינק פלויד.
ב-1984 יצא לאור אלבומה "מוכרחים לזוז". בהקלטת האלבום השתתפו: רמי לוין בפסנתר, משה לוי בסינתיסייזר, דני רובס בגיטרות אקוסטיות, שמעון בוקאי בגיטרות חשמליות, שי פרץ בבס, מאיר פרץ בתופים וטל ברגמן בכלי הקשה. מני בגר שר קולות רקע, עיבד והפיק מוזיקלית. הוא גם הלחין את השיר "אדמה". את כל שאר השירים כתבה והלחינה אנקורי.
ב-1987 כתבה מילים לשירים אחדים שהקליט שלומי שבת לאלבום הבכורה שלו "מן החושך חזרתי", בהם השיר "מן החושך חזרתי", "לפעמים אני נשבר" ו"בואי אמא". אנקורי גם השתתפה באלבום בשירת קולות רקע.
ב-2008 יצא לאנקורי אלבום מקורי חדש בשם "זה לא מה שהיה" בהפקתו של משה דעבול, בו שיתפה פעולה גם עם דני ליטני, באלבום שיר המוקדש למונה זילברשטיין ועוד.
ב-2010 התארחה אנקורי במופע של להקת שליחי הבלוז, שעלה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום.
ב-2023 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "זה לא מה שהיה".
הערות שוליים

1 2 3  דודי פטימר, ‏מ"מציצים" ועד הרומן עם לאונרד כהן: מרגלית אנקורי חוזרת לתחנות חייה, באתר מעריב אונליין, 8 באפריל 2023
↑  מ.גיורא, האנקור פרח, אבדה מרגלית, הַבֹּקֶר, 1 בדצמבר 1959
↑  חיפה מתעוררת מתנומתה, דבר, 1 באפריל 1960
מועדון התיאטרון בחיפה הציג תכניתו הראשונה, דבר, 7 באפריל 1960
↑  נחמן בן עמי, מאשת לוט ועד לוליטה, מעריב, 5 ביוני 1962
↑  מאיר הראובני, "הכל אודות חוה", למרחב, 26 בספטמבר 1961
↑  תמר אבידר, בצרור אחד, מעריב, 14 באוקטובר 1962
↑  נחמן בן עמי, דיגדוגים - בלי דיקדוקים, מעריב, 1 באוקטובר 1962
יורם קניוק, שורש כל רע, למרחב, 12 באוקטובר 1962
↑  טלילה בן זכאי, איש עין דור בסרט "אולי תרדו שם", מעריב, 3 בספטמבר 1963
↑  הסוס נגמר, "העולם הזה", גיליון 1467 מ-20 באוקטובר 1965, עמוד 23
↑  שבע חודשים, "העולם הזה", גיליון 1578 מ-29 בנובמבר 1967, עמוד 22
↑  רני כרמל, על אנשים, מעריב, 4 במרץ 1970
↑  רני כרמל, על אנשים, מעריב, 27 ביולי 1970
מיכל נוי בדמות חדשה, מעריב, 20 באפריל 1971
↑  כל העולם במה, דבר, 26 במרץ 1975
↑  מיקדש הרוק - בית לסין, מעריב, 2 באפריל 1976
 בן שלו, אלבומה של להקת הרוק הנשכחת "גן עדן" חושף את סיפורם של צעירי ישראל השנייה בשנות ה-70, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015
↑   בן שלו, הפינג’אן שלנון ודילן שתו ממנו, באתר הארץ, 1 באפריל 2013
↑  איציק יושע, זה לא עושה לה שקט, חדשות, 13 בספטמבר 1984
↑  "תרבות של שלום" 2010 בצוותא, באתר "הבמה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 858d9ab0-dbce-4d5f-a19d-dd3ad974c956
ואהבת לרעך כמוך

ערך זה עוסק במצווה אוניברסלית בתנ"ך. אם התכוונתם למצווה ביהדות, ראו .
בול ישראלי לכבוד חגיגות העשור להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1958). על הבול מופיע הציווי "ואהבת לרעך כמוך" בעברית, ועל השובל בשפות שונות (צרפתית, אנגלית, ספרדית רוסית וסינית).
שלט בעירוני ט' בתל אביב עם הכיתוב "ואהבת לרעך כמוך" במהלך מלחמת חרבות ברזל
וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ היא מצוות עשה מהתורה, ולדעת התנא רבי עקיבא, הוא גם מושג יסוד בתורה.
משמעות מצווה זו, היא שעל האדם לאהוב את רעהו כפי שהוא אוהב את עצמו. כאשר המשמעות המרכזית לכך היא: מה ששנוא עליך - אל תעשה לחברך. מכלל זה נגזרות דרכי התנהגות רבות, שבעטיין רבי עקיבא התייחס אליו כאל כלל מרכזי וחשוב בתורה. עם זאת, רבנים נחלקו בשאלה מיהו אותו "רע": יש שסברו שהכוונה ליהודים בלבד, יש שהוסיפו גם את "הַגֵּר (= הזר) הַגָּר אִתְּכֶם", ויש שהרחיבו לכל אדם שנמצאים איתו ביחסי רעות.
"ואהבת לרעך כמוך" הוא מושג מרכזי גם בנצרות. הפסוק מוצג על ידי ישו ופאולוס בברית החדשה כבסיס לתורת המוסר הנוצרית ובמרכזה רעיון האהבה האלטרואיסטית (agape).
בניסוחים שונים הוא מופיע גם בדתות ובשיטות-מוסר אחרות.
מקור המצווה

מקורה של המצווה הוא בספר ויקרא:
לֹא תִקֹּם וְלֹא תִטֹּר אֶת בְּנֵי עַמֶּךָ וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ, אֲנִי ה'.
על פי פשוטו של הפסוק, אסור לאדם לבקש נקמה בבני עמו, או ליטור להם טינה או לבקש את רעתם, וממשיך הכתוב לומר "ואהבת לרעך כמוך" - אהוב את הרֵע כשם שאתה אוהב את עצמך. הפרשן אור החיים מסביר את הקשר בין המצווה לביטוי אני ה' כקשר הדדי בין מצבו של "ישראל" לה', כי - "באמצעות יחוד הלבבות מתייחד שמו יתברך, להיות שכל ישראל הם ענפי שם הוי"ה ברוך הוא, דכתיב 'כי חלק ה' עמו'". פרשני מקרא, כמו אבן עזרא וספורנו, עמדו על הלמ"ד היתרה הקיימת בפסוק (לרעך במקום את רעך), ופירשו שהציווי הוא לפעול מתוך אהבה כלפי רעך, כמו שהאדם רוצה שרעו יפעל באהבה כלפיו. הציווי על יראת ה' במצווה מובהקת שבין אדם לחברו, כמו אהבת הזולת, מדגיש מכל מקום את המניע הדתי העומד מאחורי ציוויי התורה, גם אלה החברתיים.
בספרות חז"ל

כאשר הלל הזקן, נשיא הסנהדרין האחרון בתקופת הזוגות, התבקש ללמד לגר את כל התורה כולה על רגל אחת, הוא השיב לו: ”דעלך סני - לחברך לא תעביד. זו היא כל התורה כולה, ואידך פירושה הוא. זיל גמור.” (בתרגום לעברית: מה ששנוא עליך - אל תעשה לחברך. זו (תמצית) כל התורה. והשאר פירוש הוא. לך ללומדו). המהרש"א מפרש שם שהדבר נלמד ממצוות "ואהבת לרעך כמוך".
האימרה של הלל מתועדת במקומות נוספים בספרות היהודית. בספר טוביה: "ואת־אשר תשנא אל תעש לכל־אדם", וגם אצל פילון האלכסנדרוני.
על הפסוק "ואהבת לרעך כמוך", אמר רבי עקיבא, מגדולי התנאים שחי במאות הראשונה והשנייה לספירה, "זהו כלל גדול בתורה". תלמידו וחברו התנא בן עזאי מבקר אותו ואומר "'זה ספר תולדות אדם' זה כלל גדול מזה". בבראשית רבה הסבירו את הביקורת בכך שבעוד הציווי "ואהבת לרעך" מגביל את מושא האהבה רק לחברים או לבני אותו עם, והדגש "כמוך" מגביל את מידת האהבה רק למידה שבה אדם אוהב את עצמו, הרי שהפסוק המלא ”זֶה סֵפֶר תּוֹלְדֹת אָדָם: בְּיוֹם בְּרֹא אֱלֹהִים אָדָם, בִּדְמוּת אֱלֹהִים עָשָׂה אֹתוֹ” מדגיש שכל בני האדם נבראו בצלם האלוהים וכולם אחים בני אותו אב, ולכן מחייב את אהבת כל האדם - ובכך הוא כלל גדול יותר.
על פי רבי מאיר, תלמידו של רבי עקיבא, בית דין פותחים לאדם להתיר את נדריו, כאשר הם שואלים אותו בין היתר האם היה נודר את נדרו, כאשר היה ברור לו שהוא נוגד את מצוות ואהבת לרעך כמוך.
חכמי התלמוד למדו ממושג זה הלכות רבות:
על פי רב משמו של רב יהודה אסור לאדם לקדש אישה באמצעות שליח, מבלי שהוא רואה אותה, מהטעם של ואהבת לרעך כמוך, שמא כאשר יראה אותה, היא תתגנה בעיניו והוא ירצה לגרש אותה ויגרם לה צער.
על פי רב חסדא אסור לקיים יחסי מין ביום, בגלל הטעם של 'ואהבת לרעך כמוך' ואביי מסביר כי הגבר עלול לראות משהו בגופה של אשתו, שיגרום לו שתתגנה עליו וימאס בה.
בכמה מקומות חז"ל מתלבטים בדינו של מי שמוצא להורג על ידי בית דין, כיצד הוא צריך להתבצע, והם קובעים את הכלל "ואהבת לרעך כמוך - ברור לו מיתה יפה", כלומר אף מי שדינו להיהרג, יש להורגו באופן הכי עדין והלא משפיל שאפשר.
כאשר חכמים התלבטו האם לבן מותר להקיז דם אביו לצורך רפואה, שהרי ישנו איסור לבן לחבול באביו, הם התירו מהטעם שהביא רב מתנא 'ואהבת לרעך כמוך'.
בהלכה

הרמב"ם פוסק במצווה ר"ו:
לאהוב כל אדם מבני ברית, שנאמר 'ואהבת לרעך כמוך'.
וכן הוא פוסק:
מצווה על כל אדם לאהוב את כל אחד ואחד מישראל כגופו, שנאמר: "ואהבת לרעך כמוך". לפיכך צריך לספר בשבחו ולחוס על ממונו כמו שהוא חס על ממון עצמו ורוצה בכבוד עצמו. והמתכבד בקלון חברו – אין לו חלק לעולם הבא.
בהלכות אבל קובע הרמב"ם שיש מצוות עשה מדרבנן לעשות:
מצוות עשה של דבריהם לבקר חולים, ולנחם אבלים, ולהוציא המת, ולהכניס הכלה, וללוות האורחים, ולעסוק בכל צורכי הקבורה: לשאת על הכתף, ולילך לפניו, ולספוד, ולחפור, ולקבור; וכן לשמח הכלה והחתן, ולסעדם בכל צורכיהם. ואלו הם גמילות חסדים שבגופו, שאין להם שיעור.
אף על פי ששכל מצוות אלו מדבריהם, הרי הן בכלל: "ואהבת לרעך כמוך".
והוא גם קובע את הכלל:
כל הדברים שאתה רוצה שיעשו אותן לך אחרים, עשה אתה אותן לאחיך בַתורה ובַמצוות.
וכן הוא פוסק שמי שיכל לפדות שבוי ולא עשה כן, עובר בין היתר על מצוות 'ואהבת לרעך כמוך'.
היו שנהגו לקבל עליהם את מצוות "ואהבת לרעך כמוך" לפני תפילת שחרית כדי שהתפילות יהיו רצויות ויתקבלו, ובלשונו של הרב שלמה גאנצפריד ”כי אם חס ושלום יש פירוד לבבות ישראל למטה, אזי גם למעלה אין התאחדות.”