stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממונה על הביטחון במערכת הביטחון
היסטוריה

העומד בראש המלמ"ב (המכונה גם הוא המלמ"ב) היה מאז הקמתו חיים כרמון, ובשנת 1986 החליפו יחיאל חורב, שעמד בראש המלמ"ב עד פרישתו לגמלאות ביולי 2007. החליפו אמיר קין, שהיה קודם לכן עוזר מנכ"ל משרד הביטחון. חורב והמלמ"ב הותקפו רבות לאורך השנים על גישתם הקיצונית לאבטחת סודות, אפילו כאלה שנחשפו באופן חלקי. לטענת מקטרגיהם, דרכי הפעולה של המלמ"ב אינן עולות תמיד בקנה אחד עם אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל והטיפול הקיצוני הזה גורם להעצמת אנשים כגון מרדכי ואנונו ומגביר את העניין בהם.
פרשיות ריגול שבטיפול בהן היה מעורב המלמ"ב הן פרשיות מרדכי ואנונו ומרקוס קלינגברג. כתב אישום שהוגש ביוזמת המלמ"ב נגד תת-אלוף יצחק יעקב (יצה) בטענה שחשף סודות ביטחוניים הסתיים בזיכויו בשני סעיפים והרשעתו בשלישי. בשנת 2009 הוגש לאישור הצנזורה הסרט הדוקומנטרי "ממלכת הסוד" העוסק בתפקוד המלמ"ב בפרשה זו. הצנזורית הראשית פסלה חלקים מהסרט לאחר שהתייעצה עם המלמ"ב, אולם הסרט הוקרן לבסוף במלואו בערוץ 2 ב-12 בספטמבר 2010.
בדצמבר 2015 מונה ניר בן משה לכהן כראש המלמ״ב. סמוך לכניסתו לתפקיד הוביל להדחתו של ראש מנהלת חומה, יאיר רמתי, בשל עבירת ביטחון מידע.
ביולי 2019 פורסם תחקיר של מכון "עקבות" לחקר הסכסוך הישראלי-פלסטיני ושל העיתון "הארץ", שלפיו המלמ"ב סורק ארכיונים בישראל ומורה למנהליהם להסתיר בכספות מסמכים שלפי שיקול דעתו עלולים לפגוע בביטחון המדינה, או ביחסי החוץ שלה. מסמכים אלה עוסקים בין היתר בנושאי גרעין ובפשעי מלחמה שהתרחשו במהלך מלחמת העצמאות.
היסטוריה > רשימת הממונים על הביטחון במערכת הביטחון

| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
חיים כרמון: 1958–1986
יחיאל חורב: 1986–2007
אמיר קין: 2007–2015
ניר בן משה: 2015–2021
גיל בן עמי: פברואר–אוקטובר 2021 (ממלא מקום)
יובל שמעוני: אוקטובר 2021 - מכהן
הערות שוליים

↑  דוח חוק חופש המידע 2021, משרד הביטחון
↑  רן אדליסט, האיש שרוכב על התמנון, באתר nrg‏, 25 בפברואר 2000
↑  ראובן פדהצור, דום שתיקה, באתר הארץ, 7 ביולי 2010
↑  חנוך מרמרי, מוחלט בהחלט, באתר העין השביעית, 25 ביוני 2010
↑  השומר של השומרים: לאחר סחבת ארוכה, סוף-סוף מונה ראש חדש למלמ”ב
↑  יואב זיתון, אחראי פרויקט ה"חץ" הודח בשל עבירת ביטחון מידע חמורה, באתר ynet, 27 בדצמבר 2015
↑   הגר שיזף, מערכת הביטחון מסתירה בכספות מסמכים על הנכבה. זה מה שהם מספרים, באתר הארץ, 4 ביולי 2019
↑  דו"ח מכון עקבות חושף את מנגנון החיסוי הלא-חוקי של מלמ"ב בארכיונים,  מכון עקבות לחקר הסכסוך הישראלי-פלסטיני, 4 ביולי 2019
הסוכנות הלאומית לביטחון מערכות מידע

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  צרפת 
 סוכנות אם:  המזכירות הכללית להגנה וביטחון לאומי של צרפת 
 תאריך הקמה:  7 ביולי 2009
 מנהל:  Guillaume Poupard 
 מטה מרכזי:  פריז 
 תקציב:  13,100,000 אירו (נכון ל־2022) 
 ssi.gouv.fr
 
הסוכנות הלאומית לביטחון מערכות מידע (בצרפתית: Agence nationale de la sécurité des systèmes d'information, בראשי תיבות ANSSI) הוא סוכנות ממשלתית צרפתית שנוצרה ב-7 ביולי 2009 והופקדה על תפקידי אבטחת מחשבים.
הסוכנות מדווחת למזכירות הכללית להגנה לאומית וביטחון (SGDSN) כדי לסייע לראש הממשלה לממש את אחריותו בענייני הגנה וביטחון לאומי.
הסוכנות הוקמה במקום המינהל המרכזי לביטחון המחשוב, שב-31 ביולי 2001 החליף את השירות המרכזי לביטחון מערכות מידע, גוף קודם שהיה ראשון מסוגו בצרפת.
לסוכנות תקציב של 80 מיליון אירו (2014) וכוח עבודה של 500 איש (2015).
משימות

בהתאם למוזכר באתר הרשמי שלה, משימתה העיקרית של הסוכנות היא:
"...להבטיח את משימת רשות הביטחון הלאומית של מערכות מידע. ככזו היא אחראית על הצעת כללים להגנה על מערכות מידע ממשלתיות ולאמת את ביצוע האמצעים שננקטו. בתחום הגנת הסייבר היא מספקת מעקב, גילוי, התראה ותגובה להתקפות מחשב, במיוחד ברשתות המדינה."
ראו גם

שירות הביטחון הכללי
מערך הסייבר הלאומי
הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית
הסוכנות לביטחון לאומי
הערות שוליים

↑  Décret n° 2009-834 du 7 juillet 2009 portant création d'un service à compétence nationale dénommé « Agence nationale de la sécurité des systèmes d'information » (בצרפתית)
↑  Question no 29424 de M. Julien Aubert sur les moyens publics alloués à la cyberdéfense, National Assembly, Réponse publiée le : 24/09/2013.
פסק דין מרבורי נגד מדיסון

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  11 בפברואר 1803
 תאריך החלטה:  24 בפברואר 1803
 מראה מקום:  5 U.S. 137 (more) 1 Cranch 137; 2 L. Ed. 60; 1803 U.S. LEXIS 352
 החלטה
 לבית המשפט אין סמכות לדון בעניינו של מרבורי, וזאת משום שהחוק המאפשר זאת עומד בסתירה לחוקה
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ג'ון מרשל
 חברי המותב:  ג'ון מרשל, בושרוד וושינגטון, אלפרד מור, ויליאם פטרסון, סמואל צ'ייס, ויליאם קושינג
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  מרשל, וושינגטון, פטרסון, צ'ייס
 עיקרון הביקורת השיפוטית  כל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה  בית המשפט העליון מבקר את החוקים הפדרליים על בסיס הפרשנות לחוקה
 היסטוריה מאוחרת
 חוק פדרלי בוטל לראשונה על בסיס ההחלטה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד
 
ויליאם מרבורי
ג'יימס מדיסון
פסק דין מרבורי נגד מדיסון (באנגלית: Marbury v. Madison) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתקבל ב-24 בפברואר 1803, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה. התקדים גם קבע את בית המשפט העליון כמוסד המבקר את החוקים הפדרליים על בסיס פרשנותו לחוקה.
רקע

בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1800 נבחר תומאס ג'פרסון הרפובליקני-דמוקרטי לתפקיד נשיא ארצות הברית. עד לכניסתו לתפקיד בפועל, במרץ 1801, פעל הנשיא היוצא, הפדרליסט ג'ון אדמס, לחזק את אחיזת הפדרליסטים בשלטון, ובפרט באמצעות סדרת מינויים וחוקים המתייחסים לעיבוי הרשות השופטת בפדרליסטים. בין שאר האנשים המוצעים לתפקידי שופטים הוצע גם ויליאם מרבורי.
אדמס חתם על ההסמכות של 16 שופטים חדשים יומיים לפני תום כהונתו, והמינויים אושרו על ידי הסנאט היוצא, שנשלט אז בידי הפדרליסטים, ביום שלמחרת. מזכיר המדינה חתם על ההסמכות, אולם 4 מהן, אחת מהן של ויליאם מרבורי, לא נשלחו לשופטים המיועדים. מי שכיהן כמזכיר המדינה ואמור היה לשלוח את ההסמכות היה ג'ון מרשל, אשר לימים כיהן כשופט בתביעתו של מרבורי.
ג'פרסון החליט לעכב את 4 ההסמכות המדוברות, בטענה שהן לא נמסרו בזמן ושהוא, כנשיא החדש, רשאי לבטלן. ב-9 בפברואר 1803 הגיע העניין לדיון בביהמ"ש העליון, והוצא צו שקרא למזכיר המדינה, ג'יימס מדיסון, לבוא ולנמק מדוע מרבורי לא קיבל את מינויו. לאור עדויות, האומרות כי צווי ההסמכה עליהם מדובר נראו בפועל, התביעה ביקשה שביהמ"ש יוציא צו עשה (writ of mandamus) למדיסון שימסור את כתבי ההסמכות.
פסק הדין

בית המשפט העליון הסכים פה אחד לחוות דעתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, לפיה אמנם היה על מדיסון למסור את כתב ההסמכה למרבורי, היות שאין מדובר בעניין פוליטי באופיו, כי אם בפונקציה ביצועית של הממשלה שהוגדרה במפורש על ידי החוק. עם זאת, בית המשפט העליון קבע כי אין בידו סמכות לדון בעניינו של מרבורי, וזאת משום שהחוק המאפשר זאת (חוק השיפוט משנת 1789) עומד בסתירה לחוקה. כלומר, על אף שמרבורי צודק בעיקרון, אין לבית המשפט סמכות להעניק לו את הסעד המשפטי שאותו הוא מבקש.
לפי בית המשפט, פרק 3 של החוקה האמריקנית הגדיר את המקרים, שבהם יש לבית המשפט העליון סמכות לדון במקרה שלא הובא אליו כתוצאה מערעור (original jurisdiction), והמקרה של דרישה לצו מנדמוס (צו עשה) לא נכלל בהם. מרבורי טען, שהמקרים המנויים בחוקה הם רק בסיס, ושחוק השיפוט יכול להוסיף עליהם, אך מרשל דחה את טענתו זו וקבע, שחוק השיפוט סותר בעניין זה את החוקה ולכן אחת דינו להיות בטל:
זכותה וחובתה של הרשות השופטת לקבוע מה הוא החוק. תפקיד השופטים ליישם את הכלל המשפטי למקרים הפרטיים הבאים לפניהם לפסיקה, ולכן ממילא תפקידם גם לבאר ולפרש את הכלל עצמו. כאשר שני חוקים מתנגשים זה בזה, חייב בית המשפט להכריע את מי משניהם ליישם. והוא הדין כאשר חוק כלשהו סותר את החוקה. כאשר במקרה מסוים אי אפשר ליישם חוק כלשהו וגם את החוקה, עומדת לפני השופטים הברירה הזאת: לפסוק בהתאם לחוק ולהתעלם מן החוקה, או לפסוק על-פי החוקה ולהתעלם מן החוק. בית המשפט חייב להחליט על-פי איזה משני הכללים המנוגדים האלה לפסוק במקרה שלפניו, זו היא תמצית חובתו המשפטית. לכן, אם בתי המשפט מתחשבים בקביעות החוקה, והואיל והחוקה עומדת מעל כל חוק רגיל של בתי המחוקקים, צריך לפסוק על-פי החוקה, ולא על פי חוק רגיל כזה, בכל מקרה שבו אי-אפשר ליישם את שניהם.
על-פי פרשנות זו, בית המשפט העליון הוא הפרשן הסופי של חוקת ארצות הברית ושל חוקי הקונגרס הפדרלי ובתי המחוקקים המדינתיים. משמעות הדבר היא שבית המשפט העליון מכריז על עצמו שהוא אפוטרופוס בלעדי על החוקה ובתוקף אפוטרופוסות זו הוא נוטל לעצמו את התפקיד להכריע בעניין כשרותם החוקתית של חוקי ארצות הברית.
עם זאת, יש הטוענים, כי כוונתו המקורית של מרשל לא הייתה לקבוע עיקרון כה רחב, אלא שפסיקתו נבעה מעקרון הפרדת הרשויות: מרשל ביטל לא חוק סתם, אלא חוק אשר נגע לרשות השופטת עצמה, והעניק לה כוח יתר על זה שהוענק לה בחוקה המקורית; כלומר, הוא רצה להבטיח שפעולותיה של הרשות השופטת יישארו בתחום שהוגדר על ידי החוקה ולא יחרגו ממנו. רק כעבור יותר מחמישים שנה, בשנת 1857, השתמש בית המשפט העליון בפסיקתו של מרשל כדי לבטל חוק פדרלי, בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, ובכך אישר סופית את עקרון הביקורת השיפוטית.
הערות שוליים

↑  "האתוס הליברלי בחברה האמריקנית", אייל נווה, מסת"ב 965-05-0865-1
↑  "האתוס הליברלי בחברה האמריקנית", אייל נווה, מסת"ב 965-05-0865-1
שליחותו של רוצח

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רובין הוב
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפית
 הוצאה
 הוצאה:  הרפר קולינס, בנטם ספקטרה 
 תאריך הוצאה:  1997
 מספר עמודים:  843
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אסטרולוג
 תאריך:  1998
 תרגום:  הדס וייס
 סדרה
 סדרת ספרים:  טרילוגיית הרואים למרחק
 ספר קודם:  רוצח מלכותי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001998816
 
שליחותו של רוצח הוא ספר מאת רובין הוב, השלישי בטרילוגיית הרואים למרחק. הוא יצא בשנת 1997 באנגלית ובשנת 1998 בעברית בהוצאת אסטרולוג.
עלילה

פיץ-אביר הרואה למרחק קם לתחייה באמצעות קסם הבינה שלו, אבל עכשיו הוא יותר זאב מאשר אדם. רק בוריך וצ'ייד יודעים שהוא שרד את העינויים במרתפים של הדר. כל האחרים, אפילו הליצן והמלכה, חושבים שהוא מת. לאחר שהשיב את אנושיותו, הוא מתכנן לצאת למסע נקמה אישי במטרה להרוג את הדר, אבל לפני שהוא יוצא הוא מותקף על ידי קבוצה של מרוקנים. אחד מהם גונב מפיץ את החולצה שלו עם הסמל של הרואים למרחק, דבר שהוא מגלה רק לאחר זמן מה. בוריך, לאחר שמצא את השרידים של המרוקן עם החולצה של פיץ, חושב שפיץ נהרג. לכן הוא מחליט לשמור על האדם החשוב ביותר לפיץ, המאהבת שלו וכמעט אשתו, מולי.
פיץ נכשל בניסיונו להתנקש בהדר וכמעט מת בניסיון. אמת מסייע לו בבריחתו, ותוך כדי מטביע במוחו את הפקודה "בוא אליי". בחוסר יכולת לסרב, פיץ מתחיל מיד ללכת לממלכת ההרים, בעקבות הנתיב שאמת לקח במסעו. במהלך המסע, הקשר שלו עם עיני לילה, החיה איתה הוא קשור בבינה, מעמיק ומשנה את שניהם והם מוצאים שהם הופכים דומים יותר ויותר זה לזה. עיני לילה מתחיל לחשוב בצורה מופשטת ולתכנן תוכניות, ופיץ מתחיל לחשוב כמו זאב- חיים ללא מחשבה קדימה עם חשיבות גבוהה ל"להקה".
לאורך הדרך פיץ ועיני לילה פוגשים זמרת בשם זמיר. זמיר מזהה את פיץ ומתעקשת לנסוע עמו, בטענה שהיא רוצה להיות עדה לאירועים גדולים כך שתוכל לכתוב עליהם שירים. הם פוגשים גם אישה זקנה בשם קאטל, שנוסעת לממלכת ההרים כדי להיפגש עם הנביא הלבן. במהלך המסע פיץ מותקף על ידי החיילים של הדר. הוא מגיע לממלכת ההרים על סף מוות, אך ניצל בידי הליצן - הנביא הלבן אותו קאטל חיפשה. הליצן שמח שפיץ בחיים וחושב שהם עדיין יכולים למנוע את העתיד האפל אותו חזה.
פיץ, קטריקן, הליצן וזמיר יוצאים למסע למציאת אמת, וקטאל עוקבת אחריהם עד שהם מסכימים לצרף אותה למשלחת. במסעם הם נתקלים בגן מלא דרקוני אבן אשר פיץ יכול לחוש בעזרת ה"בינה", מה שמוביל אותו למסקנה שדרקוני האבן חיים. בסופו של דבר האמת מתגלה: דרקוני האבן נחצבו מאבן הזיכרון השחורה ושאבו לתוכם את כל זיכרונותיהם ורגשותיהם של המגלפים. אמת בילה זמן רב בגילוף דרקון אבן, אך גילה שגם אם ייתן את כל כולו לדרקון, כולל המעט שהשאיר אצלו, זה לא יהיה מספיק כדי להחיות אותו כדי שילחם בשודדי הספינות האדומות.
קאטל מגלה לחבורה שהיא החבר האחרון ממשושה- צוות של מיומנים באומנות- לשעבר. היא משלימה עם עברה ומחליטה לעזור לאמת להשלים את הדרקון. הם נותנים לדרקון את כל רגשותיהם וזיכרונותיהם, ולבסוף גם את חייהם, ומעירים את הדרקון. הליצן מגלף דרקון אחר, ומעיר אותו, ופיץ מגלה את הדרך להערת הדרקונים הישנים האחרים, והדרקון שיצר אמת מוביל אותם למתקפה. שודדי הים מוברחים משש הדוכסיות בהצלחה. זמן מה לאחר מכן קטריקן נכנסת להריון מהנסיך אמת.
באמצעות סדרה של חזיונות אומנות במהלך הספר פיץ מגלה שבוריך חושב אותו למת, ושהוא מצא את מולי ודאג לה. מולי נמצאת בהריון עם בתו של פיץ, יולדת אותה ונותנת לה את השם סרפד. פיץ רוצה ללכת אליה, אבל הוא לא מסוגל להתגבר על פקודת האומנות שאמת החדיר לו. בוריך ומולי מתחתנים ושמחים זה בזה, כך שבסוף הספר פיץ לא מסוגל להביא את עצמו לפלוש לחייהם ומאפשר להם להאמין שהוא מת. לאחר הקרב להצלת טירת צבי, ידידו הטוב הליצן - הנביא הלבן של הדור ההוא - עף רחוק על גביו של דרקון אבן, כך שבסופו של הספר פיץ מאבד את כל חבריו למעט עיני לילה, הזאב אליו הוא קשור ב"בינה". הסיפור של פיץ ממשיך בספר שליחותו של ליצן.
סיפורו של הליצן ממשיך, תחת מסווה שונה, בטרילוגיית סוחרי הספינות החיות, טרילוגיה המתרחשת בין הסוף של טרילוגיית הרואים למרחק לבין תחילת טרילוגיית האיש הזהוב.
רבי אבא בר זבדא

רבי אבא בר זבדא (או: זבדי) היה אמורא ארץ ישראלי בדור השני והשלישי, תלמידם של רב, רב הונא ורבי חנינא.
ביוגרפיה

בצעירותו חי רבי אבא בבבל וככל הנראה אף נולד שם. שם הוא למד בבית מדרשו של האמורא רב, ואף מסר כמה הלכות בשמו. מהירושלמי נראה שלא שמע שמועות ישירות מפי רב בעצמו אלא מפי תלמידיו.
אמר רבי זעירה לרבי בא בר זבדא: חכם רבי לרב, דאת אמר שמועתא מן שמיה? אמר ליה: רב אדא בר אחוה אמרין משמו
לאחר מכן למד אצל תלמידו של רב, רב הונא, יחד עם חבריו רב גידל, רבי חלבו ורב ששת.
בזקנותו עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר טבריה, משם שלח שאלות לרבו שבבבל, רב הונא
בארץ ישראל היה רבי אבא תלמידו של רבי חנינא, ולמד אצלו יחד עם רבי אלעזר בן פדת. ובמספר מקומות מצינו שהוא אף מתקן את חבירו אודות שמועה שאמר בשם רבם המשותף:
אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא: רבי נטע נטיעה בפורים... אמר לפניו רבי אבא בר זבדא רבי לא כך היה מעשה... קרי עליה (קהלת, ד', ט') טובים השנים מן האחד
לאחר פטירת רבי אלעזר נחשב רבי אבא כאחד מחשובי חכמי ארץ ישראל, כאשר הוא היה הפותח בהלכה ורבי אמי ורבי אסי היו החותמים. נראה שרבי אבא האריך ימים, שהרי האמורא רבא (מן הדור הרביעי לאמוראי בבל) בצעירותו שלח אליו שאלה.
מנהגיו

בתלמוד הירושלמי נאמר עליו שהיה נוהג להתפלל בקול.
משפחתו

לדעת בעל תולדות תנאים ואמוראים: "קרוב הדבר מאוד לומר שאביו זבדא היה בנו של לוי בר סיסי". היו לו שני אחים חכמים: רבי יהודה, ורבי סימון.
לרבי אבא לא היו ילדים. בתלמוד מסופר שחכמים שאלוהו למה אינו נושא אישה לשם כך, והשיב להם שאילו הייתה לו את הזכות לכך הרי שהיו לו ילדים כבר מאשתו הראשונה (שכנראה התגרש ממנה). אך לדעת התלמוד תשובתו זו של רבי אבא נועדה רק כדי לדחות את השואלים, שכן למעשה הסיבה שלא היו לו ילדים היא בשל עקרותו שאירעה בעת שהיה לומד אצל רבו רב הונא שהיה מאריך בשיעוריו, ורבי אבא מצידו לא רצה להפסיק ללכת לצרכיו.
תלמידיו

אמוראים רבים מסרו הלכות ושמועות בשמו, וביניהם: רבי חגי, רבי זירא, ועוד.
מתורתו

”חטא ישראל” (יהושע, ז', י"א) – אמר רבי אבא בר זבדא: אף על פי שחטא – ישראל הוא.
אמר רבי אבא בר זבדא אמר רב: מצטער פטור מן הסוכה.
”וילך איש מבית לוי וייקח את בת לוי” (שמות, ב', א') – להיכן הלך? אמר רבי אבא בר זבדא: שהלך בעצת בתו.
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות (עורך), "ר' אבא בר זבדא", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, מהדורת אייזנברג תשס"ז, כרך א, עמ' 3–4
שורש 47

סדר הכתיבה של צ'ואן בו (川)
שורש 47, או צ'ואן בּוּ (בסינית: 巛部, פיניין: Chuān bù) הוא השורש הארבעים-ושבעה של הכתב הסיני. פירושו "נהר" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 26 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
תצורה נוספת נפוצה של צ'ואן בּוּ היא 川, ואף עליה ישנן תוספות של שורשים או קווים היוצרים תווים שונים, כגון: 州 (אי בנהר, או ישות מדינית),‏ 𠆯 (לקום),‏ 氚 (טריטיום).
התפתחות

השורש בכתב עצמות הניחוש, (甲骨文, גְ'יָאגוּוֶן, פיניין: Jiǎgǔwén) מלפני 3,500 שנה
השורש בכתב כתובות הברונזה, (גִ'ין וֶן; 金文; פיניין: Jīn wén) מלפני 2,500-3,000 שנה
השורש בכתב החותם הגדול (דָאגְ'ווָאן; 大篆; פיניין: Dàzhuàn) לפני מעל 2,000 שנה
השורש בכתב החותם הקטן (שְׂיָאוגְ'ווָאן, 小篆, xiǎozhuàn)
תווים נגזרים

| מספר קווים נוספים | תווים |
| --- | --- |
+0: 巛巜川
+3: 州巟巠巡
+8: 巢巣JP (=巢)
+12: 巤
לקריאה נוספת

Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York, 1987: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
Lunde, Ken (5 ינו' 2009). "Appendix J: Japanese Character Sets" (PDF). CJKV Information Processing: Chinese, Japanese, Korean & Vietnamese Computing (Second ed.). Sebastopol, Calif.: O'Reilly Media. ISBN 978-0-596-51447-1. {{cite book}}:  (עזרה)
רבי חייא בר יוסף

| --- | --- |
 מקום פעילות:  בבל, ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  שני אמוראים
 רבותיו:  רב, שמואל
 תלמידיו:  רב גידל, רבי חייא בר אבא
 בני דורו:  רבי יוחנן, ריש לקיש
 
רבי חייא בר יוסף, היה אמורא בדור השני (המאה ה-3), שלמד בבבל מפי גדולי האמוראים, רב ושמואל, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ולמד יחד עם רבי יוחנן וריש לקיש.
רבותיו וחבריו

למד בעיקר מפי רב ומרבה למסור את מאמריו. לעיתים היה הולך לישיבתו של שמואל ומוסר את שמועותיו של רב, ומקבל עליהן את תגובתו של שמואל היה גם תלמידו של שמואל (כנראה אחרי פטירת רב, כמו כמה מתלמידי רב), ושאל אותו שאלות, ולעיתים אף נחלק עליו.
בעלותו לארץ ישראל למד עם רבי יוחנן וריש לקיש, ומסר להם מהלכותיו של רב. גם על רבי יוחנן נחלק לעיתים בעניינים שונים. מצינו שרבי חייא שואל את רבי יוחנן בהלכה, אך כנראה לא נחשב לתלמידו: במחלוקות ביניהם רבי חייא מוזכר לפניו, וספקות שונים בהלכה הובאו לפני שניהם כאחד. לעיתים הוא מוסר גם בשם רבי אושעיא.
תלמידיו

האמורא רב גידל למד ממנו עוד בהיותו בבבל, ומוסר בשמו כמה פעמים שמועות בשם רב.
בהיותו בארץ למד מפיו רבי חייא בר אבא, שהיה בעיקר תלמיד רבי יוחנן. גם "רבנן דקיסרין", תלמידי ישיבת קיסרי, מצטטים בשמו.
קורותיו

בהיותו בבבל התגורר כנראה בעיר סיכרא שעל שפת החידקל, סמוך למחוזא, והיה חכם העיר, שתיקן בה תקנות (ראו להלן: מאמריו).
בהיותו בארץ עסק במסחר במלח.
לא ידוע דבר על משפחתו, פרט לכך שכעבור זמן מאז עלייתו ארצה בגפו שלח להביא גם את אשתו.
ממאמריו בהלכה

המקדש אשה בדבר האסור בהנאה מדרבנן (כגון חמץ בערב פסח בשעה השישית ביום) - קידושיו בטלים, כדין המקדש בחפץ חסר כל ערך.
הקונה יין ולאחר זמן מה החמיץ - המוכר אינו אחראי לפצותו, משום שעמידות היין תלויה גם באישיותו של הקונה ולא רק בטבעו של היין.
תקנתו בעיר סיכרא: פועל שנשא לבדו מטען שמשקלו גבולי, מעט גדול מדי עבור סבל אחד אבל מעט קטן מדי עבור שני סבלים, והמטען נפל ונשבר - הדבר נחשב במידה מסוימת כפשיעה ורשלנות ומאידך גם כאונס, ולפיכך ישלם מחצית מהנזק.
על הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה" (ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק ח'), המשמש מקור לשבועת מודה במקצת, קבע ש"עירוב פרשיות כתוב כאן", והפסוק עוסק בהלוואה, למרות שהוא כתוב בפרשיה העוסקת בפקדון.
ההגדרה של "כרם" כמושג הלכתי, בהלכות כלאים ונושאים נוספים, שאובה ממנהגי הכנענים. על פי זה דרש את הפסוק (ספר במדבר, פרק ל"ד, פסוק ב'): "ארץ כנען לגבולותיה" - "גבולות שבדו להם כנענים".
קידוש ידיים ורגלים לקראת עשיית פרה אדומה נעשה בבית המקדש ובכלי שרת, כדין קורבן רגיל, למרות שהפרה האדומה איננה קורבן והיא נעשית בהר הזיתים, מחוץ למקדש.
ממאמריו באגדה

רבי חייא בר יוסף הותיר אחריו כמה מאמרים באגדה, ביניהם על הגאולה העתידה ותחיית המתים. מפורסם מאמרו: "עתידה ארץ ישראל שתוציא גלוסקאות וכלי מילת" (לחמניות ובגדי צמר), שזכה לפירושים שונים, האם הדברים כפשוטם או שמובנם שהפרנסה תהיה בשפע.
קורפוס הכתובות השמיות

הכריכה הקדמית של המהדורה הראשונה
Corpus Inscriptionum Semiticarum (בעברית: קורפוס הכתובות השמיות, בקיצור CIS) הוא אוסף כתובות עתיקות בשפות שמיות שנכתבו מאז סוף האלף ה-2 לפנה"ס ועד עליית האסלאם. האוסף נכתב ופורסם בלטינית. כותב הקורפוס, ארנסט רנן, כתב בפתק שהתגלה לאחר מותו: "מכל מה שעשיתי, זה הקורפוס שאני הכי אוהב".
החלק הראשון פורסם בשנת 1881, ארבע עשרה שנים לאחר תחילת הפרויקט. רנן נימק את העיכוב בהקדמה לכרך, והצביע על מלחמת צרפת-פרוסיה ועל הקשיים שהתעוררו בעקבות קשיים בהדפסת האותיות הפיניקיות. אוסף קטן יותר – Répertoire d'Épigraphie Sémitique ("רפרטואר האפיגרפיה השמית", בקיצור RÉS) – נוצר לאחר מכן כדי להציג את הכתובות השמיות ללא דיחוי ובאופן תמציתי, ופורסם בצרפתית ולא בלטינית.
פרסום האוסף נמשך עד 1962.
היסטוריה

הפרויקט החל ב-17 באפריל 1867 כאשר ה-Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (אנ') קיבלה את הצעתה של ועדה בראשות ארנסט רנן להתחיל יוזמה דומה לקורפוסים הגרמניים של תאודור מומזן ללטינית העתיקה (קורפוס הכתובות הלטיניות) וליוונית עתיקה, שהכילו כתובות עתיקות בשפות אלה ופרשנותן. הוחלט שהאוסף יכיל את כל הכתובות העתיקות הכתובות ב"אותיות שמיות", למעט כתבי יתדות שמיים.
התוכנית המקורית של העבודה לפרסום עשרה ספרים:
פיניקית, פונית ונאו-פונית.
עברית ושומרונית, פקסימיליות של כתבי יד עבריים ושומרוניים עתיקים.
ארמית.
תדמורית, וכן כתובות נבטיות.
סורית.
מנדעית.
ערבית מוקדמת.
חמיירית.
אמהרית.
לאחר מכן, התוכנית חולקה לחמישה חלקים:
כתובות פיניקיות, פוניות ונאו-פוניות.
כתובות בארמית, תדמורית ונבטית.
כתובות בעברית.
חמיירית ושבאית.
שפות הסרצנים: דדנית, צפאית (אנ') ותמודית (אנ').
ה-Répertoire d'Épigraphie Sémitique (בקיצור RÉS) פרסם כתובות בין פרסומי ה-CIS.
כרכים

חלק מכרכי הקורפוס הועלו לארכיון האינטרנט, והקישורים בפרק זה מובילים לכרכים שהועלו.
Corpus Inscriptionum ab Academia Inscriptionum et Litterarum Humaniorum conditum atque Digestum. Parisiis: E Reipublicae Typographeo, 1881-1962.
כרכים > חלק 1 (Pars I)

כתובות פיניקיות, פוניות ונאו-פוניות. סדרה זו ריכזה את הכתובות הפיניקיות שנמצאו בפיניקיה עצמה, בקפריסין, במצרים, ביוון, במלטה, בסיציליה, בסרדיניה, באיטליה, בגאליה, בספרד, ובפרט את המספר העצום של הכתובות הפוניות בצפון אפריקה, בעיקר מקרתחדשת. רנן המשיך לערוך סדרה זו עד מותו בשנת 1892. יש להעיר כי לעיתים התצלומים של חלק כלשהו כוללים גם את תצלומי הכתובות האחרונות של החלק שלפניו או הכתובות הראשונות של החלק שאחריו.
Pars 1: Tabulæ (תצלומים);
Tomus 1: Fasc. 1 (1881);
Tomus 1: Fasc. 2 (1883);
Tomus 1: Fasc. 3 (1885);
Tomus 1: Fasc. 4 (1887).
Tomus 2: Fasc. 1 (1890);
Tomus 2: Fasc. 2 (1899); Tomus 2: Fasc. 2 - Tabulæ (תצלומים);
Tomus 2: Fasc. 3 (1908); Tomus 2: Fasc. 3 - Tabulæ (תצלומים);
Tomus 2: Fasc. 4 (1911); Tomus 2: Fasc. 4 - Tabulæ (תצלומים).
Tomus 3: Fasc. 1 (1926) - Tabulæ (תצלומים).
כרכים > חלק 2 (Pars II)

כתובות בארמית, תדמורית ונבטית. בעריכת אז'ן-מלכיור דה ווגואה, סדרה זו החלה להתפרסם בשנת 1889, ומכסה את שטחי הממלכות הסוריות העתיקות, כמו גם את כל הארצות אליהן חדרה הארמית תחת האימפריה הפרסית, מאנטוליה ועד הודו, מהים הכספי ועד מצרים העליונה.
Tomus 1 (1889); Tomus 1 - Tabulæ (תצלומים).
Tomus 2: Fasc. 1 (1907); Tomus 2: Fasc. 1 - Tabulæ (תצלומים).
Tomus 3: Fasc. 1 (1951) - Tabulæ (תצלומים).
כרכים > חלק 3 (Pars III)

כתובות בעברית; הסדרה הזאת לא פורסמה. עם זאת, מספר כתובות בעברית פורסמו ב-Repertoire d'Épigraphie Sémitique (ראו בהמשך).
כרכים > חלק 4 (Pars IV)

חמיירית, שבאית. כרך זה, שפורסם לראשונה ב-1889, נערך על ידי יוסף דרנבורג. הוא מכסה את חצי האי ערב, במיוחד את הכתובות החמייריות והשבאיות.
Tomus 1 (1889); Tomus 1 - Tabulæ (תצלומים);
Tomus 2: Fasc. 1 - Tabulæ (תצלומים);
Tomus 2: Fasc. 2 - Tabulæ (תצלומים);
Tomus 2: Fasc. 3+4 (1920) - Tabulæ (תצלומים).
Tomus 3 - Tabulæ (תצלומים).
כרכים > חלק 5 (Pars V)

סרצנית, דדנית, צפאית ותמודית; סדרה זו לא פורסמה עד 1950.
Tomus 1: Fasc 1 (1950).
כרכים > מאגר האפיגרפיה השמית - Répertoire d'Épigraphie Sémitique

כרך 1 (1900–05) בהכוונת שארל קלרמון-גנו, כעוזר של ז'אן-בטיסט שאבו.
כרך 2 (1907–14) בעריכת ז'אן-בטיסט שאבו.
כרכים 3–8 נערכו על-ידי ז'אן-בטיסט שאבו עד למותו ב-1948, ולאחר מכן על ידי ז'אק ריקמאן על לכרך האחרון ב-1968.
ראו גם

כתובות כנעניות וארמיות (KAI)
Mission de Phénicie
קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה (CIIP)
קורפוס הכתובות הלטיניות (CIL)
טקסטים באלפבית יתדות מאוגרית (KTU)
לקריאה נוספת

1867 Initiation: Renan Ernest. Rapport fait à l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres par la commission spéciale chargée de l'examen du projet d'un Corpus inscriptionum semiticarum . בתוך: Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 11ᵉ année, 1867. pp. 77–85:
Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, CORPUS INSCRIPTIONUM SEMITICARUM ארון
René DUSSAUD, La nouvelle Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (1795-1914), 2 volumes I et II, Paris, P. Geuthner, 1946–1947, p. 289, 425, 745, 748 entre autres.
André DUPONT-SOMMER, « Renan et le Corpus des Inscriptions sémitiques », Comptes rendus des séances de l’Académie, 1968/4, Paris, Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, p. 3-14.
André CAQUOT, « L’épigraphie sémitique. Discours de clôture de l’Année épigraphique », Comptes rendus des séances de l’Académie, 1988/3, Paris, Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, p 10–15.
Jean LECLANT, « Une tradition : l’épigraphie à l’Académie des Inscriptions et Belles-Lettres », Comptes rendus des séances de l’Académie, 1988/4, Paris, Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, p. 3-21.
Françoise Briquel Chatonnet, Catherine Fauveaud-Brassaud. Ad majorem scientiae fructum. Le Corpus inscriptionum semiticarum dans les correspondances conservées à l’Institut de France. C. Bonnet et V. Krings. S’écrire et écrire sur l’Antiquité. L’apport des correspondances à l’histoire des travaux scientifiques, Jérôme Millon, pp. 215–228, 2008. hal-00334567