speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.
Ра́нком ми не пішли́ да́лі шля́хо́м́, а лежа́ли під одно́ю ко́вдрою.
Ра́но встає́ш, коня́ напова́єш,.
Ра́но сього́дня проки́нувся Бахчисара́й, а ще рані́ше ха́нський пала́ц.
Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.
Ра́птом він почу́в, як відсува́ють за́сув і про́йнятий жа́хом, схопи́вся з лі́жка.
Ра́птом две́рі під портьє́рою відчини́лись, і в кімна́ту ступи́ла жі́нка.
Ра́птом щось йому спа́ло на ду́мку, і він зірва́вся на но́ги.
Рида́ння заби́ло їй дух, і вона́ зомлі́ла.
Ри́си її обли́ччя розпогоди́лись, і вона́ жа́лібно промо́вила.
Ріка́ перехопи́ла півперек усю́ вузе́ньку доли́ну, на які́й лежи́ть село́.
Рі́чка зупини́лась, і вода́, не знайшо́вши ви́ходу, ста́ла підійма́тися.
Рішельє́ метикува́в, розкру́чуючи та скру́чуючи папі́р.
Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.
Роби́, як зна́єш.
Робі́ть, як хо́чете, Ма́єте ще час поверну́ти наза́д.
Розби́й, розби́й ту́гу.
Ро́згляділи поля́ки козакі́в ті́льки тоді́, коли́ вони́ криши́ли вже їх шабля́ми.
Розгорну́вши ху́сточку, вона́ показа́ла своє́му бе́сідникові на куто́к її.
Розгрі́бши сніг, тро́хи просу́нув го́лову й пле́чі під шатро́.
Розди́вимося, то й пора́димося.
Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.
Розду́муючи про це, він ішо́в да́лі.
Розка́зує й сей, що ба́чив у Романо́вського Куті́.
Розка́зуй, я слу́хаю.
Розлі́гся страше́нний крик, хма́ра пи́лу шугну́ла до не́ба, і всьо́му був край.
Розлю́чений о́пором яко́гось хлопчи́ська, він поча́в дава́ти ма́ху.
Розмо́ва точи́лася англі́йською мо́вою, яко́ї Д'Артаньян не розумі́в.
Розмовля́ла вона́ ма́ло, та й то здебі́льшого про краї́ну й пого́ду.
Розмовля́ю з тобо́ю, Массіно мій.
Розташу́ємося, розгосподарюємося і за́раз спрова́димо до себе́ та́точка.
Ро́зум і чуття́ це нам веля́ть, сам інсти́нкт ваш цього́ вимага́є.
Розумі́єте, ле́гше обману́ти жі́нку, ніж чолові́ка.
Рошфо́р, що був, ма́бу́ть, тут же, за двери́ма, нега́йно ввійшо́в у кімна́ту.
Ру́ки у Богуна́ розняли́ся, й Мари́на ста́ла на зе́млю.
Ря́ма піддала́ся, шибки́ розби́лися.
Рятува́тися, втіка́ти — це ли́чить ті́льки мушкете́рам короля́.
Салда́т, що стоя́в на ва́рті, немо́в прикипів на мі́сці.
Сам Богу́н став зо́всім уже́ си́вий, хоч був ще крем'я́зний і до́сить жва́вий.
Са́ні переки́нулись, Герінгтон стрі́мголо́в полеті́в у сніг.
Сапфі́р, і спра́вді, з одного́ бо́ку був подря́паний.
Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.
Свисті́в ві́тер, та в ві́трі не було́ Єго́ви.
Свої́ медо́ві дні ми пережили́ шви́дко, а по́тім він зача́в ну́ди́тися зо мно́ю.
Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.
Се ж одні́ так бідовали, а дру́гі дава́ли таки́ до́бру одсіч харцизякам.
се сестра́ моя́, коли́ хоч зна́ти, а там у ха́ті ще й ма́ти є.
Сегьє відні́с листа́ королю́, на́віть не гля́нувши на нього.
Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.
Серде́шна ті́лько сто́гне, мов уві́ сні щось страшне́ ба́чить.
Сере́д ла́нок запанува́ла вели́ка ра́дість, і вони́ урочи́сто відсвяткува́ли поді́ю.
Се́рце їй калата́ло з ра́дощів, а о́чі зася́ли тає́мною наді́єю.
Се́рце калата́ло, заду́ха підступа́ла до го́рла.
Се́рце підказа́ло мені́ те, що підтве́рдили й ви особи́сто.
Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.
Сиди́ть, голу́бонька, схили́вши го́лову, а руко́ю держиться за плече́ запоро́жцю.
Си́ли в стари́х рука́х було́ в їх іще́ дово́лі, що аж пле́чі хрумті́ли.
Син па́на Іва́на, Андрі́й, тро́хи бі́льше жури́вся за ба́тька, але́ й він не ду́же.
Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.
Сів со́тник Костома́ра обі́дати, да й стра́ва йому в ду́шу не йде.
Сіда́йте да й не клопочітесь у мене́ в госпо́ді ні про що, як пани́ над пана́ми.
Сіда́йте оту́т, па́не Д'Артаньяне, про́ти мене́.
Сіда́йте, будь ла́ска.
Сіда́ючи відпочива́ти, він і з ко́ней здійма́в ванта́ж, щоб і кінь міг тро́хи спочи́ти.
Сі́ли за вече́рю, аж ось ізнов іде́ Кири́ло Тур, ті́лько вже без побрати́ма.
Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.
Скажі́ть, щоб мені́ дозво́лили гуля́ти в цім гаю́.
Скажу́ вам щи́ру пра́вду, Дик.
Сказа́вши це, клю́чник две́рі замкну́в і пішо́в.
Сказа́ти короте́нько, мі́сис Сейзер промайну́ла в Давсоні, на́че метео́р.
Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.
Скачучи́ вчвал, вони́ незаба́ром діста́лися шля́ху на Шальо.
Ски́нувши з себе́ за́йві ху́тра й ко́вдри, затя́гнувши міцні́ше пояси́, лю́ди чека́ли.
Скінчи́вши ґімназію, господарю́є тепе́р, то́бто ба́тькові помага́є.
Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.
Ско́ро вздрів сторож ге́тьма́нський знак, за́раз і одчини́в две́рі.
Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.
Ско́ро Рошфо́р пішо́в, до кімна́ти поверну́лася па́ні Бонасьє.
Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.
Ско́ро ті́льки почну́ть купува́ти, то бу́дьте пе́вні, що я за́раз до вас зголошу́ся.
Ско́ро ті́льки тут бу́ду ві́льна, ско́ро покладу́ в моги́лу свого́ му́жа, верта́ю до тебе́.
Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.
Скрізь навкруги́ височі́ли шатра́ інді́йського та́бору, з лоси́ної шкі́ри поро́блені.
Слабка́ стріла́, пролеті́вши помі́ж бруса́ми, вп'яла́ся в ру́ку місіоне́рові.
Сло́во по сло́ві сва́рка розже́врювалася, розмо́ва роби́лася гострі́шою.
Сло́во твоє́ було́ му́дре, а язи́к правди́вий.
Слу́жба теж відбира́ла в них бага́то дорогоці́нного ча́су, що сплива́в непомі́тно.
Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.
Слу́хай да на ус мота́й, що сказа́ла воро́жка.
Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.
Слу́хай, коза́че, та на ус мота́й.
Смілі́ш! Пригада́йте лише́, що за чверть годи́ни вас вряту́ють.
Соба́к уже́ почало́ змива́ти, і вони́ бі́льше плили́, ніж йшли.
Соба́ки були́ знеси́лені, а він, одстаючи, по́тай диви́вся на са́ні.
Соло́ми не вистарчало і для худо́би, пече́й не топи́ли по кі́лька днів.
Сон мене́ ломить, і я засипа́ю.
Со́нце в про́сторі,.
Со́нце за сві́чку,.
Спе́ршись на лі́коть, відкри́в скри́ньку, де були́ набо́ї й погля́нув туди́.
Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.
Спе́ршу мені́ здало́сь, що я увійшо́в у кварти́ру духо́вної осо́би.
Співа́ли вони́ не вгава́ючи, в пісня́х вилива́ли свою́ наболі́лу ду́шу.
Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.
Спійма́вши блиску́чий по́гляд допи́тливих, огни́стих оче́й, вона́ здригну́лася.
Сподіва́юся, на насту́пному ти́жні.
Сподо́бавсь, ви́ди́мо, коза́к ді́вчи́ні.
Споча́тку вона́ нарахува́ла двох, по́тім — п'ять, наре́шті — ві́сім.
Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.
Спра́вді, по по́лю мча́лись козаки́.
Спра́вимо тоді́ весі́лля,.
Спро́буймо не жартува́ти, коли́ змо́га.
Став я, мов остовпі́лий.
Стає́ш мені́, як жива́, пе́ред очи́ма в тій оста́нній хви́лі на́шого ба́чення.
Ста́ли на місця́, і бале́т розпоча́вся.
Ста́лося так, що бі́ла ді́вчи́на спогля́нула на мене́ очи́ма щи́рого коха́ння.
Ста́лося так, як і напередо́дні.
Стари́й ду́же ті́шився, що знайшо́в тако́го га́рного практика́нта.
Стари́й заду́мався, ще не довіря́ючи Гаві.
Старо́го полко́вника дале́ко бі́льше турбува́ло те, що Мари́на почала́ хворі́ти.
Стерджес Ове́н схова́вся в шатрі́, але́ инших хви́ля зми́ла геть і покри́ла.
Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.
Сті́льки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стріча́ла в мужчи́ни.
Стокард ти́хим го́лосом, але́ з пова́гою відмо́вився.
Стоя́в зачудо́ваний, наза́д відки́нувши го́лову.
Сумни́й й суво́рий своє́ю вда́чею, він пеклува́вся юнако́м, як ба́тько.
Сусі́дні селя́ни ра́ків не ї́ли, то й плоди́лись вони́ собі́ спокі́йно.
Схвильо́ваний та звору́шений, він ки́нувся до ніг молодо́ї жі́нки.
Сці́пив зу́би й ла́ден був бі́гти, щоб свої́ми рука́ми заби́ти їх.
Сього цві́ту, ка́жуть, бага́то по всьо́му сві́ту.
Сього́дні вночі́, пі́сля двана́дцятої, я прийду́ до вас, і ви ма́єте перекона́ти мене́.
Та ба! Черезплі́чник був золоти́й ті́льки спе́реду, а зза́ду шкіряни́й.
Та ба́тько пан — Іва́нів того́ не діжда́в, уме́р кі́лька ро́кі́в пе́ред тим.
Та бу́дьте спокі́йні, вона́ не почу́є нас, бо не ляга́є спа́ти рані́ш, як опі́вночі.
Та в ді́йсності завда́ння не було́ так важке́, як здава́лося Заха́рові Тодосовичові.
Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.
Та він оби́дві но́ги відморо́зив, йому їх відрі́зали у Файв Фінґерс.
Та він правди́вий, глибо́кий і тривки́й.
Та ві́тер уве́сь час був проти́вний, і мо́ре лю́то бурхало.
Та вони́ ви́рішили, що іна́кше й не мо́же бу́ти, раз так ро́бить Атос.
Та гі́рше було́, коли́ на ва́рті лучи́вся ре́крут, що бої́ться капра́ла гі́рше вогню́.
Та жі́нка, що не пусти́ла її до своє́ї госпо́ди.
Та заціка́влений па́нією, Д'Артаньян не зверта́в ува́ги на покої́вку.
Та й зайшо́в він сюди́ не як, а проклада́ючи па́нові доро́гу.
Та й іді́ть да́лі в світ,.
Та й, прослизну́вши туди́, ви не спромо́жетесь пройти́ крізь тро́є залі́зних грат.
Та коли́ я схопи́ла ніж, щось жахли́ве спа́ло мені́ на ду́мку.
Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.
Та ми не затри́муємо тебе́, Мускетоне, іди́ вико́нуй нака́зи свого́ па́на.
Та мину́в ти́ждень, мину́в дру́гий, ба мі́сяць і два місяці́ інстру́кція не прихо́дила.
Та на ли́хо, штемп ви́пав із і́ншого бо́ку.
Та не ма́вши змо́ги задуши́ти її, міле́ді всміхну́лася.
Та ні, ма́бу́ть не для нас наді́я! Не для нас весна́.
Та Олекса́ндра Плато́нівна не до́вго бари́лася, випла́чуючи.
Та пораза що зроби́в Хамамбет, почала́ нага́дувати про себе́.
Та сіда́йте зручні́ше, не бу́дьте смішни́м.
Та я не попущу́, щоб ця істо́рія скінчи́лася так, як вони́ того́ бажа́ють.
Та, здає́ться, це неможли́во.
Та, зня́вши з себе́ ря́су, і прип'я́в до ко́ней.
Та, на жаль, я не зна́ю, де вона́, і всі мої́ шука́ння були́ надаре́мні.
Та, як звича́йно, бі́льше час перево́дить.
Та, яко́ї найме́нше мо́жна було́ сподіва́тися.
Так до цього́ й господа́рство пристосува́в, щоб що мо́жна, таки́ пе́ред очами було́.
Так і не знав пан Андрі́й, що там із ба́тьком ді́ється.
Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.
Так на́че собі́ чолові́к просте́нький, тихе́нький.
Так от же, — ка́же, — нечи́стий підсу́нув під ніс ва́шу кра́лю.
Так ото́ й подарува́ла йому ді́вчи́на соба́ку, коли́ вони́ розлуча́лися.
Так проглаголавши, замо́вк стари́й, похили́в го́лову, і загада́всь.
Так промо́вила мені́, віщу́ючи, стара́ бабу́ся.
Так са́мо, як і ти, Павле із Та́рса, працю́ю і я в виногра́днику госпо́дньому.
Так собі́, молокосо́с.
Так собі́, на́че горба́тий дід.
Так ти мені́ допомо́жеш? Ти зна́єш вся́кі зі́лля, то пе́вно зна́єш і отру́тні.
Так ти цього́ не роби́ й не втрача́йся, бо одна́ково не помо́же.
Так чи сяк, а я души́тиму, до́ки не ска́жете, де мій пісо́к.
Так, жи́ти, існува́ти.
Так, їх було́ бе́зліч.
Так, мусьє́, Дейвід Пейн.
Так, опі́вночі, він ра́птом поскида́в з себе́ ко́вдри і встав з лі́жка.
Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.
Так, розпи́туючись да розмовля́ючи, і не зчу́лись, як наста́ла обі́дня годи́на.
Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.
Таки́м чи́ном, то підбіга́ючи, то спочива́ючи, вони́ відката́ли ще два перего́ни.
Тако́ї вті́хи ви завдали́ мені́, і дозво́льте мені́ цілко́м скориста́тися не́ю.
Там вона́ заста́ла льокая Рошфора, яко́му дала́ нале́жних інстру́кцій.
Там вони́ ти́хі та сми́рні, як ягня́та.
Там ста́лася гане́бна, зра́дницька поді́я.
Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.
Тата́рські заго́ни, що набі́гли на Поді́лля, були́ невели́кі.
Твій ві́ддих приско́рюється, ру́ки тремтя́ть на мої́х плеча́х.
Те, що ви хо́чете роби́ти, скида́ється на держа́вну зра́ду.
Теа́тр був уже́ по́вний, орке́стра якра́з ла́годилася розпоча́ти увертю́ру.
Те́мрява й хо́лод насува́лися на нас, а з ними й го́лод.
Тепе́р ви й сами́ ба́чите, Фелтоне, що я му́шу вме́рти.
Тепе́р же мені́ до вподо́би сказа́ти вам, що ви мені́ докуча́єте.
Тепе́р же я приму́шений уби́ти вас, аби́ мій секре́т не пішо́в світа́ми.
Тепе́р слідку́йте за мно́ю ува́жно, а я вам поясню́.
Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.
Тепе́р, коли́ ми ма́ємо все опрі́ч грошей, було́ б нерозу́мно да́ти вби́ти себе́.
Тепе́р, ма́бу́ть, уже́ з півгодини, як вони́ пої́хали.
Тете́ря аж здригну́вся, як почу́в про таке́ ди́во.
Тете́ря не звик, щоб з ним так говори́ли.
Тете́ря слав йому нака́зи з погро́зами, але́ Богу́н роби́в своє́.
Ти біжи́ш із усіє́ї си́ли, шви́дше, шви́дше, а вони́ за тобо́ю.
Ти ви́бігла, щоб не верну́ти бі́льше.
Ти ві́льна пору́шити умо́ву, бо вона́ не ві́льна, а примусо́ва.
Ти ду́же люби́в їх, а пан Генри́сь не терпі́в їх за́паху.
Ти ж для мене́ був до́брий, Ча́рлі, як до́брий госпо́дар до своє́ї соба́ки.
Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.
Ти з одного́ бо́ку сиди́ш на крі́слі, я з дру́гого.
Ти зна́єш, у які́й.
Ти зна́єш, як боли́ть моє́ се́рце за рі́дним́́ кра́єм.
Ти лети́ш, лети́ш вниз, і все ще чу́єш за собо́ю пого́ню.
Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.
Ти розумі́єш, що тут йде́ться про життя́ чи смерть.
Ти скажи́, чи нема́є яки́х звісто́к з Украї́ни.
Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.
Ти, мо́же, не зна́єш, си́дючи тут, що вже розжова́в уся́к харцизяку Іванця́.
Ти́ллі ви́слизнула, і я слі́дом́ за не́ю.
Тим рухо́мим та́бором кермува́в військо́ви́й осавул з Київа, Гу́рський.
Тим то й священик відмо́вився вінча́ти нас, не дав нам пра́ва жи́ти вку́пі.
Тим ча́сом од'ї́хали вони́ дале́ко, і не ста́ло чу́ти їх розмо́ви.
Тиміш узя́в до рук рушни́цю, наці́ливсь і стре́льнув.
Тимча́сом надійшо́в і Араміс, і Д'Артаньян заста́в у себе́ все товари́ство.
Тимча́сом, не мо́жна сказа́ти, щоб Фреда цього́ заслужи́ла.
Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.
Ти́хий, чудо́вий куто́к, забу́тий Бо́гом та істо́рією.
Ти́хо, в глибині́ душі́ я почува́ла глуху́ за́здрість до не́ї.
Ті, кого він назва́в, здиво́вано огляда́ли незнайо́мого.
Ті, що стоя́ли о́сторонь, назива́ли ці гуртки́ Офіці́йною клі́кою.
Ті́льки в ко́рчмі́, в Збо́їськах, тро́хи ми пропочи́ли, корчма́р горі́лки мені́ дав.
Ті́льки в таки́х ви́падках слід вжива́ти не шпа́ду, а ніж.
Ті́льки збо́ку зна́ли ми, що стари́й Моримуха був чолові́к замо́жній, але́ ду́же скупи́й.
Ті́льки на ім'я́ Араміса надійшо́в напа́хчений, пи́саний чудо́вим тонки́м письмо́м лист.
Ті́льки пам'ята́йте, що хоч прі́звища в ній не напи́сано, її да́но вам.
Ті́льки по го́лосі було́ чу́ти, що навспра́вжки не було́ йому ба́йду́же те, що ста́лося.
Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.
Ті́льки що вершо́к то́ї ске́лі був рі́вний, мов величе́зний стіл.
Ті́льки я забу́в, а вона́ не забу́ла і часте́нько зга́дувала.
Ті́льки я пе́вний, що все бу́де до́бре.
Ті́лько до́бре собі́ пам'ята́й, що брехне́ю світ про́йдеш, та наза́д не верне́шся.
Ті́лько що доїжджа́є до ворі́т, аж со́тник виїжджа́є з дво́ру.
То б він мене́ сюди́ туди́ поверну́в,.
То був завзя́тий і лю́тий бій, бо си́ла Я́нового божеві́лля була́ величе́зна.
То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.
То був чолові́к з хло́пчиком, оби́два бі́лі.
То була́ бурхли́ва, те́мна ніч.
То була́ жі́нка товста́, вродли́ва й серди́та.
То була́ заві́тна мрі́я Д'Артаньяна, ра́зом з бажа́нням розшука́ти па́ні Бонасьє.
То було́ все, що зали́ши́лося від невели́чкого заго́ну.
То було́ просто́їть бі́дний тімаха своє́ вре́м'я, одв'я́жуть — да й прав.
То було́ червонува́те зе́рно́, що за́раз же розчини́лося.
То ж не дим їй о́чі роз'їда́в, бо дро́ва були́ сухі́.
То їм дасть пізна́ти, що на сві́ті раз веде́ться, дру́гий раз ні.
То й накра́ще, бо не годи́лося нам з неві́рами брата́тися.
То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.
То я до вас чаюва́ти піду́, а ви вже, проха́ю, до нас обі́дати.
То я й поготі́в вам не пози́чу — одка́зую, — як ви з таки́ми відсо́тками набива́єтеся.
То як собі́ зна́єте, хоч я тут і в заї́зді, а проха́ю вас до мене́ ча́ю ви́пити.
Тоді́ б і мені́ було́ видні́ше, як вигляда́в я сам, коли́ ї́хав до Пари́жу.
Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.
Тоді́ вона́ відкри́ла свої́ о́чі, по́вні му́ки й стражда́ння.
Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.
Тоді́ й мені́ урва́вся терпе́ць, і я й собі́ ви́добув шпа́ду.
Тоді́ лише́ промо́вив, пита́ючи їх, в чим річ, що ста́лося.
Тоді́ міле́ді прожене́ тебе́, і ти зна́єш, вона́ не обме́жить цим своє́ї по́мсти.
Тоді́ мої́ дру́зі та я схопи́ли її, суди́ли й засуди́ли на сме́ртну ка́ру.
Тоді́ Пасу́к взя́ла ху́тро, я взяв го́рщик і соки́ру, і ми ду́мали вже йти.
Тоді́ рука́ схова́лася, две́рі зачини́лися зно́ву, а в Д'Артаньяна зали́ши́вся пе́рстень.
Тоді́ Череваниха з Ле́сею пої́хали попе́реду, щоб усе́ до́ма як слід споряди́ти.
Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.
Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.
Тоді́, па́не, я пішо́в ска́ржитися до па́на ме́ра.
Тож зібра́вши всю свою́ відва́гу, йду до ха́ти.
То́ї ж хвили́ни две́рі кімна́ти не відчини́лись, а піддали́ся на́тискові.
То́ї ж хвили́ни яки́йсь чолові́к, що лежа́в у рівчаку́, зві́вся на рі́вні но́ги.
То́ї ж хвили́ни, із шви́дкістю бли́скавки, ви́тяг свою́ й незнайо́мий.
То́ї хвили́ни Пля́нше почти́во просу́нув у две́рі го́лову й допові́в, що ко́ні гото́ві.
То́ї хвили́ни повз мушкете́ра промайну́в Д'Артаньян, що йшов за міле́ді.
Той Андрусь, про котро́го ішла́ бе́сіда, то був бі́дний сирота́, на́ймит.
Той ге́тьман — Хмельни́цький, і у військо́ви́х спра́вах я йому корю́ся.
Той мо́вчки диви́всь на все, що пе́ред ним ді́ялось.
Той поча́в пра́вити про Сомка й Іванця́, як вони́ зустрі́лись у кня́зя Гагіна.
Той, здава́лося, був ду́же заклопо́таний.
Той, кого ви зроби́ли найщасли́ві́щим з люде́й.
Той, стоя пе́ред о́бразом, дочи́тував свої́х молито́в.
Той, що з при́мхи свого́ розпу́сного се́рця ма́є проли́ти сті́льки англі́йської кро́ви.
Той, що сього́дні протегу́є протеста́нтам, а за́втра зра́джує їх.
То́мі зно́ву почервоні́в, як рак, але́ трима́в язи́к за зуба́ми.
Томмі ви́йняв па́ру Молліних панчо́х і поча́в суши́ти їх, розкла́вши на колі́нах.
Томмі, бережи́ її за́вжди́.
Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.
Тому́ вони́ пішли́ да́лі, але́ госпо́даря буди́нку вже не поба́чили.
Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.
Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.
То́ни клекоті́ли й міша́лися, як вода́ кипу́ча в невели́чкім кітлі́.
То́ни порива́ли її, уносили з собо́ю.
Тре́ба було́ добу́тися до нього і повідо́мити про те, що ста́лося.
Тре́ба все хо́лодно обміркува́ти, зва́живши фа́кти.
Тре́ба за́вжди́ ма́тися на ба́чності, за́вжди́ й наса́мперед.
Тре́ба нам тепе́р тако́го полко́вника, щоб знав, де вовк, а де лиси́ця.
Тре́ба підживи́тись, а тимча́сом пошлю́ по пошто́вого коня́.
Тревій пошти́во вклони́вся, ра́дий, але́ з до́мішкою опа́ски.
Тре́плеш рука́ми, як підстрі́лений.
Три при́ятелі, що, турбу́ючись, чека́ли на нього, ра́дісно привіта́ли поя́ву Ато́сову.
Три, чоти́ри ти́сячі.
Трива́й лиш, чи не я її окоза́чив.
Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.
Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.
Тут він махну́в руко́ю в той бік, де був інді́йський та́бор.
Тут вони́ са́ме прибули́ до бра́тства, що на Подо́лі.
Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.
Тут і банду́ри, тут і гу́слі, тут і спі́ви, й ско́ки, і вся́кі викрута́си.
Тут її попроси́ли сі́сти до сто́лу, і за обі́дом вона́ опам'ята́лась.
Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.
Тут так, як на війні́, а тому́, Бі́лю, тре́ба шанува́ти зви́чаї війни́.
Тут уже́ ні про що не було́ га́дки, ті́льки про це.
Тут хоч дурни́й, та таки́й злий, як соба́ка.
Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.
Тюре́мний шпита́ль, це лише́ тінь, карикату́ра звича́йного шпита́лю.
Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.
Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.
Тямиш її, Массіно? В мене́ вона́ до́сі мов жива́ в па́м'яті.
Тя́млю, це було́ в Дорпаті.
У бу́рю керува́ла ло́дкою й вітри́лами, мов спра́вжній моря́к.
У вас, здає́ться, зник пісо́к.
У ві́йта сі́ни були́ те́мні, обши́рні.
У гру́дях ще бі́льший неспо́кій, голова́ кру́титься.
У жіно́чій грома́ді не йшла в лад ота́ княги́ня, жона́ Гвинтовчина.
У коридо́рі розлі́гся шум, і міле́ді впізна́ла кро́ки ло́рда Вінтера.
У Кревкері Араміс дові́в, що не мо́же ї́хати да́лі.
У Ло́ндоні, сподіва́юся, є устано́ви, куди́ він міг би ув'язни́ти свою́ неві́стку.
У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.
У мене́ в голові́ шумі́ло, немо́в мене́ оглу́шено до́вбнею.
У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.
У незнайо́мого не було́ ні роди́ни, ні слуг.
У них моє́ ща́стя, моє́ бага́тство, моя́ наді́я.
У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.
У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.
У про́сти́х сімря́гах, а сорочки́ чо́рні, як сопу́ха.
У те́мряві ви́дко було́ каре́ту, запря́жену кі́ньми, й верхові́ ко́ні.
У тій гульні́ над усіма́ брав го́ру Неча́й, що гуля́в невгава́ючи по кі́лька день.
У човні́ сиді́ли офіце́р, боцман та ві́сім веслярі́в.
Увезі́ть мене́ з Пари́жу, увезі́ть мене́ з Фра́нції.
Увечорі міле́ді звелі́ла ввести́ Д'Артаньяна, ті́льки він при́йде.
Увечорі міле́ді нетерпели́вилась ще бі́льше, як учо́ра.
Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.
Удає́ він із себе́ пали́воду, а постеріга́в і не раз я, куди́ пряму́є сей юрода.
Уда́р, і спра́вді, був міцни́й та влу́чний.
Уда́ри батогі́в си́пались і на люде́й, і на псів.
У́же невідо́мими дорі́жками, непрохідни́ми не́трями прибува́ли віщуни́ залі́за.
Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.
Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.
Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.
Упе́рше за життя́ почуття́ жа́ху нагада́ло їй, що вона́ жі́нка.
Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.
Урі Брем ра́птом зупини́вся, поба́чивши, що вби́вця вийма́є з кише́ні молито́вника.
Урі крутну́вся на мі́сці, ски́нув ру́ки, заточи́вся і впав на сніг.
Усі́ диви́лись й здиво́вано слу́хали, не розумі́ючи, у чім річ, що ста́лося.
Усі́ до́кази коха́ння, що їх ви наво́дите мені́, мілорде, вони́ — ма́йже зло́чин.
Усі́ думки́ про по́мсту, з яки́ми він прийшо́в сюди́, цілко́м розві́ялися.
Усі́ зарегота́ли, почу́вши таке́ ди́во.
Усі́ засмія́лись, а Черева́нь напере́д усі́х.
Усі́ здиво́вано озирну́лися, бо не зрозумі́ли про кого гово́рить Атос.
Усі́ прокльо́ни, які́ є на сві́ті, вона́ ви́ригнула на ва́шу го́лову.
Усі́м впада́ло в о́чі, що коро́ль був сумни́й й заклопо́таний.
Усі́м на се́рце па́ла тяжка́ ту́га, мов пе́ред яки́м вели́ким го́рем.
Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.
Уста́ були́ бліді́, о́чі горі́ли.
Ух! — ка́же, здригну́вшись.
Ухо́дять у наме́т, а Іване́ць там од кня́зя ца́рські дари́ прийма́є.
Учо́ра вона́ випадко́во завіта́ла туди́, са́ме тоді́, коли́ в нього був і я.
Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.
Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.
Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.
Фелтон узя́в ніж та, згі́дно з умо́вою, покла́в на стіл.
Фелтон, і ді́йсно стоя́в за двери́ма й не пропусти́в жо́дного сло́ва з ї́хньої розмо́ви.
Фелтоне, да́йте мені́ ножа́.
Флойд Вандерліп був, тре́ба гада́ти, ду́жа люди́на.
Флойд, не розумі́ючи, погля́нув на Фреду, але́ ра́птом в умі́ йому проясні́ло.
Фортюнові, на зга́дку про ка́рти аж кров загра́ла, і він ви́тяг коло́ду з кише́ні.
Фреда здригну́лася, здригну́лася так чарівно, що йому аж дух захопи́ло.
Фреда, звича́йно, не вхо́дить у раху́нок.
Фреда, спіткнувшусь об ху́тро, зупини́лась.
Фреда! Він міг би заприсягну́тися, що то вона́.
Хазя́їн відпові́в, що не ма́є і́нших кімна́т, гі́дних для ї́хніх ясновельможностей.
Хай бу́де що бу́де, я піду́.
Хай бу́дуть пе́вні, я ви́п'ю з вели́кою охо́тою ї́хнє здоро́в'я та ті́льки не сам.
Хай зна́ють, що ми ді́ємо, як су́дді.
Хай ще бу́де одна́ сла́вна різня́, і тоді́ покладу́ кіне́ць цій паску́дній спра́ві.
Хан зно́ву заміша́вся і хова́в од Мари́ни свої́ о́чі, ди́влячись на бік.
Хан сиді́в на софі́ мо́вчки, зами́слений, але́ змо́ршки у нього на чолі́ порозходилися.
Хан тро́хи заміша́вся, але́ поча́в викру́чуватись.
Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.
Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.
Хитрюща жі́нка збагну́ла, що шко́дить собі́, виявля́ючи свій на́стрій.
Хіба́ не зна́єш, що се таке́? Знай нас, пані́в! От воно́ що! Ска́зано — кармазини.
Хло́пець, ра́дий, що йому так пощасти́ло, поверну́вся до дво́ру коршми́.
Хло́пці лиши́лися пі́сля ба́тька, як на пожа́рищі.
Хо, хо, хо! Не ду́маю, щоб це йому вдало́сь.
Хова́ючись за бру́ствер, вони́ підійшли́ до бастіо́ну на сто кро́ків.
Хо́дить він, сновида́є по гаю́ і сам не зна́є чого́.
Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.
Ходімте вмира́ти, куди́ нас посила́ють.
Хо́лод був лю́тий, сніг глибо́кий, го́лод вели́кий.
Хо́лоду тут ме́нше було́ чу́тно, дере́ва ди́хали яко́юсь те́плою, живи́чною па́рою.
Хоті́ла крича́ти, та щось у го́рлі здави́ло.
Хоті́ла моли́тись, — язи́к одубі́в.
Хоть стріля́й, хоть руба́й, лі́зуть на́че скаже́ні.
Хоч ніхто́ не міг сказа́ти мені́, куди́ ти поді́вся.
Хоч уже́ посутені́ло, але́ ще мо́жна було́ на кі́лька кро́ків пізна́ти люди́ну.
Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.
Хоч як до́бре володи́ла собо́ю міле́ді, а тут вона́ мимово́лі здрігну́лася.
Хоч як швидки́й був той рух, Д'Артаньян встиг помі́тити го́лову старо́го чолові́ка.
Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.
Хо́чете, я візьму́ вас з собо́ю? Ми схова́ємось і чека́тимемо ра́зом.
Хто ж той гоне́ць? Сам перея́славський со́тник, Іва́н Юско.
Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.
Хто зна́є? Мо́же, мені́ доведе́ться втекти́ че́рез за́дні воро́та.
Хто кого перемо́же, того́ й бу́де Манастири́ще.
Хто не в кармази́нах, того́ й за стіл не поса́дять.
Хто пе́рший при́йде, бу́де багатю́щий.
Хто хо́че ї́хати до села́ з ни́зу, му́сить че́рез той брід.
Хто ще зна́є, що з ним ста́лося.
Хтонебудь з них, напе́вно, вдо́ма, а мо́же, і всі тро́є вже поверну́лися.
Це — гада́в він, — мо́жна ви́користати, якщо́ вмі́ло взя́тися до спра́ви.
Це — ї́хня релі́гія, і нам до цього́ ніякі́сінького ді́ла.
Це — найме́нше, що ми ма́ємо для не́ї зроби́ти.
Це — нови́й Кло́нда́йк, і ми це зна́ємо.
Це був вели́кий вельмо́жа, рі́вний герцоґу Б'юкенгемському.
Це було́ тоді́, як вони́ ї́хали повз кла́дови́ще св.
Це все, що тре́ба.
Це все, що я мав вам сказа́ти.
Це годи́ться для чоловікі́в ви́пещених, поді́бних до жіно́к.
Це ду́же ймові́рно, — відказа́в Д'Артаньян.
Це ж бо обо́в'язок ко́жної, до́бре ви́хованої люди́ни.
Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.
Це зале́жатиме від почуття́, яке́ ви зумі́єте наві́яти мені́.
Це мене́ не здивува́ло, і я відра́зу догада́лась.
Це найдо́вший, але́ зате́ найприє́мніший шлях.
Це найкра́ще, що ви мо́жете зроби́ти.
Це не ті́льки дорогоці́нний діямант, а ще й чароді́йний талісма́н.
Це не тут, не там.
Це оста́ннє сло́во, мов ніж, вра́зи́ло моє́ се́рце.
Це па́стка, влашто́вана для того́, щоб ви не супере́чили, коли́ по вас приї́дуть.
Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.
Це преці́нь чолові́к підо́зрений, намаркований.
Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.
Це так са́ме ві́рно, як і те, що мене́ звуть Джек Бутлер.
Це тріюмф дикуні́в, негі́дний осві́ченого чолові́ка.
Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.
Це щось незвича́йне, що листи́ надхо́дять самохо́дом.
Це я, Массіно, я ма́ла би пра́во наріка́ти на тебе́, прокля́сти тебе́.
Цей лист повідомля́в Б'юкенгема, що ме́шканці мі́ста дійшли́ кра́ю.
Цей мир вимага́тиме посере́дника, і за тако́го посере́дника бу́ду я.
Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.
Цей шля́хтич, ваш друг, обороня́вся шале́но.
Цей шум прогна́в її ра́дощі, як шум бу́рі бу́дить від приє́много сну.
Цига́нка зно́ву побі́гла, обмина́ючи вози́ й наме́ти.
Цим ра́зом, хочби й хоті́в, не міг би пан Андрі́й обмину́ти зви́чаю.
Ці пани́, — вказа́в він на вби́тих, — нас не почу́ють.
Ці слова́ відповіда́ли оде́ржаному нака́зу, і лю́ди пошти́во вклони́лися.
Ціє́ї хвили́ни Фелтона, ма́бу́ть, стра́чують за зло́чини ціє́ї ві́дьми.
Ціка́ві ви́смокчуть ва́шу кров, як му́хи кров ра́неної ла́ні.
Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.
Ці́лу годи́ну проси́дів, сам себе́ не тя́млячи.
Цілу́є в о́чі,.
Ціль виправдо́вує спо́соби, як ка́жете ви, францу́зи.
Цур їм із їх ско́ками! Пої́дьмо боржі́й у Печорський, а то не заста́нем на слу́жбу.
Цур йому, старо́му вави́лові! Неха́й дожида́ється Сарабрина.
Цього́ ра́зу він ви́рішив розказа́ти все, що ста́лося.
Цього́ ра́зу назу́стріч йому ви́йшла хазя́йка, а не хазя́їн.
Цього́ ча́су нам до́сить, щоб ухвали́ти яку́сь пе́вну постано́ву.
Цього́, ма́бу́ть, до́сить.
Ця дити́на — єди́ний спадкоє́мець ло́рда Вінтера, якщо́ лорд не одру́житься.
Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.
Ця подві́йна обере́жність пока́зувала, що обо́є не хоті́ли, щоб їх впізна́ли.
Чарне́цький лютува́в з цього́, але́ не міг додиви́тись, звідкіля́ летя́ть стрі́ли.
Часо́писи йому дава́ли, а що не міг сам чита́ти, то чита́ли йому.
Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.
Ча́су в мене́ бага́то, і так воно́ бу́де коре́ктніш.
Чека́ючи на нього, дава́йте побері́мось, як ми гада́ли.
Чепурне́ те ві́йсько і на до́брих ко́нях, всі козаки́, як оди́н.
Черво́ний Бапти́ст пода́в знак, і спис проши́в йому гру́ди.
Череваниху назва́в ге́тьман, віта́ючись, рі́дною ненею.
Черева́нь йому став тепе́р за ба́тька, а Череваниха за ма́тір.
Черева́нь тобі́ був рад, що Шрам повеселі́шав, і все ті́лько вигу́кував за ку́бком.
Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.
Че́рез рік, як виногра́д поспі́є,.
Че́рез те він і наки́нув плащ, — поя́снював він.
Че́рез те й лю́ди лежа́ли на свої́х са́нях, терпля́че вичі́куючи кра́щої доро́ги.
Черногорець за́раз ки́нувсь до свого́ побрати́ма, а Ле́ся до Петра́.
Че́тверо соба́к нале́жать мені́, але́ мені́ потрі́бно ще чоти́ри.
Четве́ртого, як ми вже каза́ли, вби́то.
Чи був би я тут, чи ні, він одна́ково прийшо́в би.
Чи ви́пив чолові́к ку́бок ме́ду, чи не ви́пив, уже́ й голова́ й но́ги хоч поодтина́й.
Чи він вам заважа́є, чи що? Чи, мо́же, вам ду́же сподо́бався? Скажі́ть, будь ла́ска.
Чи гара́зд, чи не гара́зд, а з москале́м нам тре́ба уку́пі жи́ти.
Чи зна́є вона́, куди́ Вандерліп пої́хав? Вверх рі́чкою? До́бре.
Чи моли́тву, чи до мене́ щось гово́рить, не мо́жу розумі́ти.
Чи не пра́вда ж, що, взя́вши гаманця́, ви пі́дете звідціль не ду́же незадово́лений.
Чи не так? Були́ і́нші, невідкла́дніші спра́ви.
Чи сни́лося тобі́ коли́ таке́, що ти зляка́вся чого́сь і втіка́єш? А за тобо́ю пого́ня.
Чита́в би був, ба́чу, день і ніч, ті́льки що ми вночі́ сві́тла не ма́ли.
Чого́ мені́ тре́ба? Коня́ для Пля́нше, ось і все.
Чолові́к допомага́в викрада́ти свою́ вла́сну жі́нку! Проте́, Д'Артаньян опанува́в себе́.
Чолові́к заметуши́вся, запряга́ючи волі́в і пої́хав геть да́лі од шля́ху.
Чолові́к не молоди́й уже́, із ту́льських купці́в, бага́ч страше́нний.
Чолові́к спра́вді вже був си́вий, а жі́нка чорноброва й молоде́нька.
Чолові́к теж ви́скочив, і удво́х вони́ шви́дко ви́тягли човна́ на бе́рег.
Чолові́к, що зра́зу зачарува́в двох таки́х жіно́к, очеви́дно — люди́на надзвича́йна.
Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.
Чолові́ка цього́ вже пока́рано, і я цілко́м задово́лений.
Чоловіки́ — лише́ ста́дні твари́ни, приру́чені і дисципліно́вані.
Чорти́ б мене́ взя́ли і тебе́ заразо́м, коли́ оце́ за́раз не бу́демо промива́ти.
Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.
Чоти́ри при́ятелі сі́ли на зе́млю, схристи́вши но́ги, як турчи́ни або́ кравці́.
Чув за не́ї бага́то, дарма́ що ці при́мхи та що до́вге воло́ся, а таки́ розу́мна жі́нка.
Чудни́й цей стари́й світ, — поду́мав я.
Чу́єте, кажу́ вам, що мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.
Чу́ти було́ ті́льки шум кро́ків, що пові́льно та розмі́рено наближа́лися.
Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.
Чу́ти було́, як пройшо́в патру́ль, щоб зміни́ти ва́рту.
Чу́ю в собі́ си́лу, тала́нт, вого́нь.
Чу́ю прису́тність яко́їсь ви́щої, до́брої си́ли над собо́ю.
Шатро́ наближа́лося до них, хита́ючись, нена́че п'я́ний.
Шви́дко переста́не, як поба́чить, що дурни́х нема́ до́ма.
Широ́ка ріка́ зву́жується, грі́зні поша́рпані ске́лі стісня́ють її.
Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.
Шпита́льні ке́лії тро́хи бі́льші від звича́йних арешта́нських, ко́жна з двома́ ві́кнами.
Шрам гля́нув на свого́ Петра́, а Петро́ стої́ть ко́ло вікна́ бі́лий, як кре́йда.
Шрам ї́хав за ним, похму́рний, як ніч, що надхо́дила.
Шрам ішо́в за ним, хита́ючи пону́ро голово́ю.
Шрам уже́ й сам тоді́ почу́всь, що тре́ба да́ти собі́ пі́льгу.
Шрам хоть і сердивсь на запоро́жців, да й сам не постері́г, як задиви́всь на них.
Шука́ли лі́каря, але́ не могли́ знайти́.
Ща́стя, що лист був не в ньому.
Ще бліді́ший та загрозливіший, як Атос, на поро́зі стоя́в Д'Артаньян.
Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.
Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.
Ще каза́в він про те, що люди́на ця, коли́ тре́ба, бува́є неща́дна.
Ще поміркува́в тро́хи, хо́дячи.
Ще раз, і ще раз — нічогі́сінько.
Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.
Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.
Що було́ да́лі, не тя́млю.
Що ви нароби́ли мойо́му чолові́кові? Га? Я ду́маю, що ви недо́бра жі́нка.
Що день, то біль става́в нестерпучіший.
Що ж? Похо́димо й без чобі́т, аби́ мої́м ді́ткам було́ до́бре.
Що за оди́н був і за що сюди́ попа́в, цього́ вже й не тя́млю.
Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.
що написа́ти бра́тові міле́ді,.
що написа́ти спри́тній осо́бі з Ту́ру,.
Що нас ма́ла, згодува́ла,.
Що не так ге́тьман ро́бить, то не так! — говори́в Неча́й.
Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.
Що си́ли, біг да́лі.
Що там зо мно́ю роби́ли, як мене́ вчи́ли говори́ти, того́ не бу́ду оповіда́ти.
Що ті́льки поба́чу, за́раз хоті́в би те зроби́ти.
Що ті́лько в пісня́х виспі́вують про те коха́ннє, усе́ вона́ склада́ла у своє́му се́рці.
Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.
Що я чув і слу́хав їх, то я вже — ї́хній спі́льник.
Щоб відшука́ти одну́ жі́нку, ви залиця́єтесь до і́ншої.
Щоб дові́датись про це, тре́ба було́ перевести́ розві́дини.
Щоб почу́ти го́лос лю́дськи́й, тре́ба було́ крича́ти на ву́хо.
Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.
Щоб упе́внитись, він доторкну́вся руко́ю.
Що́до Араміса, то він писа́в вели́кого листа́.
Що́до Д'Артаньяна, то той обмірко́вував яко́гось пля́на.
Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.
Щопра́вда, кардина́л був ду́же похму́рий.
Щора́зу прохо́дячи повз не́ї, він жер очи́ма ці наві́ски, яки́х не міг злічи́ти.
Щора́зу, як ба́чу я вас, я зга́дую на́шу пе́ршу зу́стріч в Амьєнському саду́.
Щось так у два, чи три дні кли́чуть Йоська, але́ не до су́ду, ті́льки до до́ктора.
Щохвили́ни па́ні Бонасьє чека́ла, що міле́ді поверне́ться, а міле́ді не з'явля́лася.
Щу́ка ки́далася завзя́то в траві́, по́ки ми передяга́лися в сухе́ шма́ття.
Щу́ка ши́рше розніма́є рот, поба́чивши їх.
Юна́к втік, а міле́ді все ще загро́жувала йому безси́лим же́стом.
Юна́к, сам диву́ючись, відчува́в, як калата́ло йому се́рце.
Я ба́чив уві́ сні, що цей кля́тий англі́єць уме́р.
Я ба́чила га́рний гай, що межу́є з са́дом манастиря́.
Я бережу́ її як свя́тість, як найдоро́жчу па́м'ятку.
Я бою́сь, що воно́ розві́ється, як сон, і тому́ поспіша́ю здійсни́ти свої́ мрі́ї.
Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.
Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.
Я ва́жив ми́лостю короля́, свої́м́́́ життя́м, щоб поба́чити вас неха́й одну́ ті́льки мить.
Я вважа́ла її за по́другу, а вона́ мене́ зра́дила.
Я верну́ся сюди́, а ті́льки я пови́нна говори́ти з Іва́ном.
Я вже й так бою́сь, щоб че́рез тебе́ товари́ство мене́ не одцура́лось.
Я вже каза́в вам, ки́дайте якомо́га ско́рше Пари́ж.
Я вже каза́в, що ко́ло Сорокової Ми́лі ко́жен цаль тре́ба було́ прото́птувати ли́жвами.
Я вже не зна́ю, як тепе́р тебе́ й велича́ти, — ка́же Тара́с Сурмач.
Я відівчи́лася пла́кати, відівчи́лася жа́лувати, відівчи́лася боя́тися чогобудь.
Я ві́рю, що він лю́бить справедли́вість.
Я впа́ла на одно́ колі́но, по́тім на оби́два.
Я впе́внився, що ця жі́нка бра́ла у́часть у викрада́нні па́ні Бонасьє.
Я вчо́ра був у нього, але́ він лежи́ть, як коло́да.
Я гада́ю, що він пода́вся на па́на.
Я дав вам усе́, що в мене́ було́.
Я дивлю́ся на нього, не змига́ючи.
Я до вас із щи́рим се́рцем, а ви до мене́ з хи́трощами.
Я додо́му поверну́сь,.
Я ж там п'ю та бенкету́ю, а вони́ в мене́ в госпо́ді ли́хо ко́ять.
Я жахну́вся, немо́в би ось тут ко́ло мене́ вда́рив грім.
Я жила́, що вже каза́ти.
Я з жа́хом обня́в її, немо́в хтось силкува́вся ви́рвати її у мене́.
Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.
Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.
Я залила́ся п'я́ним, божеві́льним ре́готом.
Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.
Я за́раз метну́лася до одного́ знайо́мого, де звича́йно ночува́ли лю́ди з на́шого села́.
Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.
Я зволі́кся з лі́жка, бо́сими нога́ми пішо́в до двере́й і відчини́в.
Я згада́ю про все в свій час, на своє́му мі́сці.
Я здогада́вся, але́ спізни́вся на одну́ хвили́ну.
Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.
Я знав, що жі́нка пра́вду ка́же.
Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.
Я зна́ла це, Массіно! Моя́ душа́ бунтува́лася, та проте́ мої́ уста́ всміха́лися.
Я зна́ла, чого́ регочу́ся, але́ не зна́ла, що це оста́нній мій ре́гіт.
Я зна́ла, що наста́ла годи́на по́мсти, чи, вірні́ш, правосу́ддя.
Я зна́ю про все, бо це мій обо́в'язок зна́ти про все.
Я зна́ю, тепе́р у Джю́но бага́то бі́лих жіно́к.
Я зна́ю, що ва́ша робо́та до́бра, поба́чу, як пі́де розпро́даж.
Я зняв рукави́ці, закача́в рукави́ і замаха́в рука́ми в пові́трі.
Я зра́зу ви́звірилася на нього, та це було́ йому ба́йду́же.
Я ї́ду, куди́ кли́че мене́ до́ля.
Я її не зна́ю, але́ звуть її міле́ді.
Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.
Я інді́йська ді́вчи́на, а ви америка́нська жі́нка.
Я йому туди́ щоб хоч одно́ зе́рно́ шро́ту впакува́в, то пе́вно бу́де наш.
Я кли́кав вас, але́ ви не обзива́лися.
Я кли́кав вас, щоб ви були́ напогото́ві.
Я коли́сь то ма́ло не вчепи́в її в сак, але́ боя́вся, щоб не проде́рла.
Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.
Я лежа́в, як коло́да, грі́вся.
Я лежа́ла на підло́зі, бо си́ли почали́ вже залиша́ти мене́.
Я люблю́ це́ркву, як до́брий син її.
Я мав за честь допові́сти́ ва́шій еміне́нції, що мерзо́тники були́ п'я́ні.
Я мав таке́ чуття́, що хтось до́вбнею б'є мене́ по ті́м'ю.
Я на́віть не зна́ю, де вона́, куди́ її завезли́.
Я назива́в її Га́лею, і вона́ полюби́ла це ім'я́.
Я не бага́то й наду́мувалася, коли́ він предложив мені́ ї́хати з собо́ю.
Я не з тих тира́нів, що трима́ють жі́нку силомі́ць.
Я не зво́див оче́й із її капелю́ха, мов моря́к із поля́рної звізди́.
Я не зна́ла, що він ї́де з нами.
Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.
Я не зна́ю, що роби́ти.
Я не си́лую тебе́, але́ жда́тиму.
Я не таки́й егої́ст, як ви.
Я не хо́чу, щоб мене́ ві́шали.
Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.
Я оди́н до́сі то́пчу трави́цю, не знахо́дячи собі́ смерти.
Я офіце́р англі́йської фльо́ти, — відпові́в юна́к.
Я п'я́ний, як ніч, от і все.
Я пе́вний, що її гнів не всто́їть про́ти тако́ї уважливости з ва́шого бо́ку.
Я пе́вний, що про́тягом ме́нше, як трьох день, він заго́їть ва́шу ра́ну.
Я пе́вний, що тепе́р вас турбу́є і́нша ра́на.
Я перепроша́в, не хоті́ла йти.
Я побіжу́, а ти лиши́шся у наме́ті.
Я подарува́в їх вам для того́, щоб ви носи́ли їх.
Я подзвони́в і розпоряди́вся, а по́тім оберну́вся до не́ї.
Я пої́хав да́лі навмання́, розпи́тував у всіх, як несподі́вано поба́чив вас.
Я поклони́вся їй, але́ підійти́ до не́ї, заговори́ти не було́ ані́ ду́мки.
Я помі́тив, що він ду́же жалку́є за збру́єю.
Я попере́див трьох свої́х дру́зів, але́ хто зна́є, чи заста́ли їх удо́ма.
Я почу́в шум на ву́лиці й схоті́в дізна́тися, що там таке́.
Я придиви́вся йому, та не міг пізна́ти.
Я про все розпита́в, бенкету́ючи з ними за вече́рею.
Я пройшо́в важку́ шко́лу, і здає́ться, навчи́вся в ній дечого.
Я проле́жав іще́ кі́лька день у шпита́лі, по́ки міг ви́йти на світ.
Я пропа́в, я — жебра́к тепе́р.
Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.
Я ра́дий би глухівчанам по́мочі да́ти, а не би́ти на них.
Я розкажу́ тобі́ все, як було́.
Я розпові́м про все, що ба́чив.
Я розумі́ю, ви пови́нні ду́же дорожи́ти ним.
Я сам прийду́ сього́дні ввечорі, об одина́дцятій, перепроси́ти вас.
Я са́ме ла́годився ви́пити мале́ньку скля́ночку, коли́ Фуро сказа́в, що мене́ кли́чуть.
Я сиді́ла в готе́лі, коли́ до мене́ прибі́г Зиґмунт.
Я сиді́ла в пово́зі, як труп, і гляді́ла на це труп'ячими очи́ма.
Я собі́ піду́, коли́ я тобі́ непотрі́бний.
Я став би аба́т, і все було́ б гара́зд.
Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.
Я стоя́в у вхо́ді і диви́вся на нього з заклопота́нням, не зна́ючи, як мені́ бу́ти.
Я страше́нно обу́рився, але́ все ж таки́ не міг стри́матись від смі́ху.
Я та́ко́ж узя́в ча́рку з її рук і почу́в при тім, як її о́чі спочи́ли на мені́.
Я ті́льки так, в по́зику її візьму́.
Я тро́хи боя́лася, та показа́лося, що не було́ чого́.
Я тут ма́йже, як полоня́нка.
Я хо́чу все це зали́ши́ти й ви́їхати, і це я му́шу зроби́ти нега́йно.
Я хо́чу втекти́ звідціля́ як найда́лі, найда́лі, найда́лі.
Я хо́чу, щоб ви пішли́ зі мно́ю.
Я це не раз роби́в там, у Сп.
Я чарува́в, і тому́ вони́ всі поляка́лись.
Я чека́в на одну́ осо́бу, що не прийшла́.
Я чим да́лі, тим бі́льше підляга́ла які́йсь магі́чній, де́монській си́лі Зиґмунта.
Я чолові́к хре́ще́ний і до ва́шої ми́лости, сказа́ти вам, усе́ю душе́ю і всім се́рцем.
Я чу́ла, що не змо́жу терпі́ти її обі́к себе́.
Я, — ка́же, — жду в І́чні.
Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.
Я, прина́ймні, здога́дуюся.
Я, що си́ли, підганя́в соба́к, йшов від ра́нку до ночи.
Як ба́тько сказа́ли, так ма́є бу́ти.
Як будува́ти хати́ну, то дах тре́ба наси́па́ти земле́ю.
Як бу́дуть родича́тися зі значни́ми пана́ми, то й ї́хній рід значні́шим зро́биться.
Як ви перебули́ ніч, Д'Артаньяне? Про свою́ ми розка́жемо вам зго́дом.
Як до́вго я там лежа́в у неприто́мнім ста́ні, не зна́ю.
Як же поба́чив, що Сомка нема́є, то й го́лову пові́сив.
Як же погля́нув він ота́к на не́ї, то на́че аж до се́рця дося́г їй очи́ма.
Як же Шрам замо́вк, тоді́ він поверну́в ши́ю до жі́нки, що то вона́ ска́же.
Як і всі инші жінки́ її ра́си, вона́ народи́лася, щоб кори́тися во́лі чолові́чій.
Як і за́вжди́ бува́ло в таки́х ви́падках, він приї́хав про́сто до Атоса.
Як і напередо́дні, салда́т переста́в ходи́ти, і, спинившися, слу́хав.
Як і передбача́в Атос, кардина́л не забари́вся зійти́ вниз.
Як і передбача́в Д'Артаньян, Атоса не було́ вдо́ма.
Як і передбача́в наш ґасконець, за пе́рстень їм одра́зу дали́ три́ста пістоле́й.
Як і тре́ба було́ гада́ти, інциде́нт не мав на́слідків.
Як ма́ло дров, то й вого́нь не гори́ть, і в ха́ті хо́лодно.
Як напередо́дні бі́йки, се́рце калата́ло, о́чі всміха́лись.
Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.
Як ні, то запам'ята́йте це.
Як ось і лі́зе Черева́нь, сопучи, че́рез порі́г.
Як ось смерко́м ї́де Кири́ло Тур, а за ним де́сятеро запоро́жців у двір.
Як подава́тиме Андрі́й про́сьбу в суд, підпиші́ться обо́є.
Як покінчи́в Макси́м ґімназію, ба́тько з ним по сусі́дах з візи́тою ї́здив.
Як почу́ла ж се ра́да, то так і загула́ од ра́дості.
Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.
Як ся ма́єш, як живе́ш, па́не бра́те? — закрича́ла до Гвинтовки.
Як ура́нці вста́вши, вми́ється, то чарки́ шука́є.
Як хо́чете, розумі́йте.
Яка́сь невимо́вна млість опанува́ла мене́, яке́сь осла́блення не то ті́ла, не то во́лі.
Якби́ був до нас обізва́вся, ми були́ б йому дали́ без то́ргу де́сять ти́сяч.
Якби́ ви мене́ люби́ли, ви ба́чили б усе́, про що я кажу́ вам, в і́ншому осві́тленні.
Яке́ ні́жне й запашне́ було́ пові́тря! Блаки́тне не́бо, закві́тчане зо́рями.
Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.
Якщо́ вам непотрі́бна части́на ва́шого прила́ддя та струме́нту, то це вже ва́ша спра́ва.
Якщо́ ваш друг перебу́де в льо́сі ще ти́ждень, ми зі́йдемо на ніве́ць.
Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.
Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.
Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.
Якщо́ він нам не запла́тить, запла́тять з і́ншого мі́сця.
Якщо́ він не був мені́ оборо́ною, то, прина́ймні, мав ста́ти мої́м визво́льником.
Якщо́ вона́ втекла́, то це не моя́ прови́на.
Якщо́ вона́ спитуватиметься втекти́, її скара́ють на го́рло.
Якщо́ вони́ при́йдуть, попере́дь їх про те, що ста́лося.
Якщо́ зна́йдемо цю люди́ну, я дам вам ще одну́ ти́сячу до́ларів.
Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.
Якщо́ над'ї́де Д'Артаньян із свої́ми при́ятелями, він проведе́ їх до нас.
Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.
Якщо́ попливете́ за водо́ю, то зустрі́нете росія́н.
Якщо́ ці слова́ не приму́сять їх рухну́тися з мі́сця, то вже ніщо́ не помо́же.
Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.
Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.
Ян не дава́вся, ди́хав но́сом, сопі́в як дельфі́н.
Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.
Ян, втру́тивши матро́са, пусти́вся сам навтікача́.
Ян, з лю́тістю замахнувшися на Бе́ка, спіткну́вся.
Атос спусти́вся й шви́дко поверну́вся.
Атос спусти́вся оста́нній.
Атос тимча́сом підійшо́в до Д'Артаньяна.
Атос увійшо́в у кімна́ту й зачини́в две́рі.
Атос упізна́в у ньому Грімо.
Ато́сова впе́вненість мимово́лі почала́ вплива́ти на нього.
Б'юкенгем був ї́хній месі́я.
Б'юкенгем зго́рда ски́нув о́ком на юнака́.
Б'юкенгем злама́в печа́тку.
Б'юкенгем поба́чив її по́стать у свіча́ді і скри́кнув.
Б'юкенгем стоя́в на́че приголо́мшений.
Б'юкенгем удру́ге впав навко́лішки.
Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.
Бага́то міст та сел по Ви́нницькому полку́ трапля́лося поруйно́ваних та попа́лених.
Бага́то чого́ в цім півпризна́нні здава́лося йому те́мним́́.
Ба́зен пої́хав на дру́гий день вра́нці.
Базен посту́кав у две́рі.
Ба́зен став послушником.
Бала́кати вже нема́ про що.
Бале́т трива́в ці́лу годи́ну.
Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.
Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.
Безу́мна яка́сь ра́дість у вся́кого в оча́х і в річа́х.
Бережі́ть своє́ життя́.
Бе́ру їх як до́каз твоє́ї любо́ви.
Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.
Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.
Бі́дний льока́й ма́йже розучи́вся розмовля́ти.
Бідола́ха зо́всім знемі́гся.
Бідола́шна ді́вчи́на скори́лася свої́й до́лі.
Бідува́в Гершко кі́лька літ ду́же.
Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.
Бі́йка ста́ла зага́льна.
Бікара й Портос пора́нили оди́н одного́.
Біль кивну́в голово́ю.
Бі́льше діте́й у стари́х Новітніх не було́.
Бі́льше не мо́жу.
Бі́льше слова́ми ска́жеш.
Бі́льшого Пля́нше й не тре́ба було́ зна́ти.
Бі́ля двере́й коршми́ він поба́чив двох люде́й з коне́м.
Бі́ля две́рців каре́ти стоя́в розкі́шно зодя́гнений верхіве́ць.
Бі́ля коршми́ зійшли́ з ко́ней.
Бли́скавка бли́мнула ще раз.
Блиску́че й пи́шне було́ по́льське ві́йсько.
Бліде сві́тло ле́две пробива́лося крізь щі́ли́ни брудно́го шатра́.
Бо ж Давсон зустрі́в був мі́сис Сейзер ду́же гости́нно.
Бо́бів не було́.
Бог позба́вив їх ро́зуму.
Бог спас мене́.
Богу́н з несподі́ванки поточи́вся од не́ї.
Богу́н зблід на виду́.
Богу́н зібра́в свій полк і пішо́в у похо́д.
Богу́н зно́ву пові́в лі́ве крло.
Богу́н му́сив да́ти їй листа́.
Богу́н не розгні́вався.
Богу́н прибу́в з похо́ду до У́мані.
Бойови́ще почало́ся по́ночі.
Бонасьє взяв за кра́ще ретирува́тися.
Бонасьє́ не ляга́в спа́ти.
Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.
Бонасьє стоя́в на поро́зі й глузли́во зи́ркнув на Д'Артаньяна.
Боржі́й за всіх поспіша́ли в ра́ду бра́тчики.
Бори́с був ме́дик і з замилува́ння гіґієніст.
Бори́с до́вго стоя́в і гли́бо́ко вдиха́в той лю́бий за́пах.
Бори́с слу́хав і тремті́в.
Бори́с уста́в і пішо́в да́льше.
Боротьба́ точи́лася недо́вго.
Боя́лася ви́йти на ву́лицю.
Бракува́ло пів годи́ни до півночи.
Брат не ба́чив ні́чого.
Бра́тик мій узя́в нас був до́бре в свої́ ру́ки.
Був він люди́на не красномо́вна.
Був він ро́дом з М.
Був ду́же ува́жний.
Був оста́нній ве́чір пе́ред ви́значеним не́ю речинцем її від'ї́зду.
Був страше́нно си́льний.
Був то ві́ддих жіно́чий.
Був це правди́вий арешта́нський літо́пис.
Був я тоді́ ду́же нещасли́вий.
Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.
Бу́де безпе́чніше ї́хати тобі́ за́раз да́лі од та́бору і од бойовища.
Бу́де з нас і неда́вніх спо́минок про твою́ руї́ну.
Бу́демо говори́ти про щось і́нше.
Буди́нків не було́ вже ви́дко.
Була́ годи́на двана́дцята.
Була́ чудо́ва мі́сячна ніч.
Були́ то на пе́рший по́гляд ду́же неді́брані това́риші.
Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.
Було́ вже на́две́чір.
Було́ вже пі́зно.
Було́ ко́ло во́сьмої годи́ни ве́чора.
Було́ пів до пе́ршої.
Було́ під пі́вніч.
Було́ спра́вді недале́ко.
Було́ те́пло та надзвича́йно ти́хо.
Було́ чверть на пе́ршу.
Бури́лося в мені́ від таки́х слів.
Бю́рко і мармуро́ва до́шка комо́ду були́ засі́яні поро́жніми пляшка́ми.
В А́нглії по́шта працю́є до́бре.