speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
Атос ско́чив у кімна́ту, як прима́ра по́мсти.
Атос стоя́в бі́ля двере́й, загорну́вшись у плащ, з капелю́хом, насу́нутим на о́чі.
Атос, Араміс і Д'Артаньян оточи́ли Бікара й вимага́ли, щоб він зда́вся.
Атос, за́вжди́ мовчазни́й, ті́льки запи́тливо гля́нув на юнака́.
Атос, за́мість відпові́сти́, зни́знув плечи́ма.
Атос, попере́джений заздалегі́дь, пішо́в до дру́гої кімна́ти.
Атос, почу́вши го́лос міле́ді, поква́пився підійти́ до них.
Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.
Ах, мій лю́бий Атосе.
Ах, па́не Арамісе, става́йте, будь ла́ска, пое́том.
Ах, ти стари́й проклятущий розбі́йнику.
Б'юкенгем, з ви́разу на виду́, зрозумі́в думки́ Д'Артаньянові і всміхну́вся.
Б'юкенгем, залишившися на самоті́, підійшо́в до свіча́да.
Б'ю́ться день, б'ю́ться дру́гий,— як де не взявсь молоди́й ге́тьман на ко́ні.
Бажа́лося б мені́ подиви́тись, як ти б'єшся.
Базен зрозумі́в, що був нече́мний і, опусти́вши го́лову, ви́йшов.
Ба́йду́же! Я хо́чу лише́ поба́чити тебе́, ще раз сти́снути твою́ ру́ку.
Банти́ни у ха́ті затанцюва́ли пе́ред її очи́ма, на́че п'я́ні.
Бапти́ст Черво́ний підня́вся, кивну́в голово́ю і пода́вся наза́д до свого́ та́бору.
Бапти́ст, очеви́дно, встиг угамува́ти свої́х воякі́в.
Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.
Ба́течки! Було́ йдеш, чумаку́ючи, сте́пом.
Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.
Ба́тько Пу́гач сів за стіл, поблагослови́тись да й поча́в упліта́ти млинці́.
Ба́тько таки́й тверди́й, таки́й си́льний та стро́гий, проха́в у нього ви́бачення.
Ба́чать вони́ так не вкипа, зайшли́ з і́ншого бо́ку, — зали́ши́лися гостюва́ти.
Ба́чилось мені́ на́віть, що бокува́в від мене́.
Ба́чилось, що спо́кій наста́в по́вний.
Ба́чите, яки́й я до́брий.
Ба́читеся, ці́лий Львів спить, мов зарі́заний.
Ба́чиш, я гото́ва до доро́ги.
Ба́чу, що вже все ви́йшло наве́рх, що вже за мно́ю пита́ють.
Без су́мніву, йому й тепе́р пощасти́ть.
Безсумні́вно, Фелтон був перемо́жений.
Бек стрибну́в, але́ в бік.
Бетлсова дружи́на, вими́вшись, одягла́сь у чи́сте пла́ття.
Би́то й нас де за що за́молоду, так зна́ємо ми лі́ки од сього́ ли́ха.
Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.
Бі́дна ді́вчи́на почуття́м уга́дувала те, що ма́ло ста́тися.
Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.
Бідола́шна ді́вчи́на, почу́тивши пе́стощі Д'Артаньяна, підвела́ го́лову.
Бідола́шна ді́вчинка почервоні́ла, як ви́шня.
Бідола́шна ді́вчинка тро́хи не знеприто́мніла, зачу́вши ці слова́.
Бідола́шна жі́нка лежа́ла в крі́слі, ма́йже неприто́мна.
Біжи́ть у ха́ту, одчини́в две́рі, аж так! І Ле́ся й Череваниха оби́дві в пека́рні.
Бій бараба́нів, ді́йсно, долеті́в до них.
Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удава́в глухо́го і ті́льки всміха́вся.
Бікара був з тих залі́зних нату́р, що па́дають ті́льки ме́ртві.
Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.
Біль ква́пив місіоне́ра, щоб не бари́вся.
Біль пристосува́в петлю́ так, щоб гудз як раз прийшо́вся під лі́ве вішалникове ву́хо.
Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.
Біль, зле́гка почервоні́вши, припини́в розмо́ву.
Бі́ля бра́ми зби́вся га́лас, счини́лася колотне́ча.
Бо все це слова́, фразеоло́гія.
Бо там, па́не, має́тки були́! А то корчмаре́ві відда́в за п'ять ти́сяч.
Бо у мене́ грошей ніт,.
Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.
Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.
Бог предві́чний народи́вся,.
Богу́н підві́вся і поба́чив з деся́ток селя́н, узбро́єних хто чим.
Богу́н сів до сто́лу, змага́ючись з свої́м́́́ почуття́м.
Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.
Бо́жий чолові́к і собі́ простя́г ру́ки, як зачу́в Шра́мів го́лос.
Бо́лісно всміха́вся і трясся́, як у пропа́сниці.
Бомбардова́ння сильні́ше, як колибудь до́сі.
Бонасьє́ був боягу́з і скна́ра, але́ він люби́в свою́ жі́нку й був звору́шений.
Бонасьє впізна́в у них за́пис до́питу, вчи́неному йому в Басти́лії.
Бонасьє́ крича́в до́вго, та кри́ки не були́ тоді́ навдивови́жу і не заціка́вили ні́кого.
Бонасьє́ пішо́в, а вона́ пори́ну́ла в міркува́ння.
Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.
Бори́с без ру́ху, затаї́вши дух у собі́, вдивля́вся в цю чудо́ву поя́ву.
Бори́с Граб збуди́вся, що́йно почало́ світа́ти.
Бори́с зупини́вся, напру́жив слух і прислу́хувався до слів пі́сні.
Бори́с мимово́лі зупини́вся, мов від до́тику яко́їсь м'яко́ї, ні́жної руки́.
Боя́лася всіх у готе́лі і звича́йно сиді́ла, замкнувшися.
Бра́вся я до чимра́з бі́льших рече́й, бо мав до того́ охо́ту.
Браку́є одного́ зу́ба, по́руч з о́чним, злі́ва.
Бруне́тка, з розкі́шним воло́ссям, з чо́рними, блиску́чими очи́ма.
Був га́рний осі́нний день, коли́ Га́ва знов навісти́в ха́ту Староміського.
Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.
Був моме́нт, коли́ він відчу́в немо́в гризо́ту сумлі́ння.
Був наро́д гре́ки, так, примі́рно, як ми тепе́р козаки́.
Був там і коза́к Ба́йда, що ви́сі́в ре́бром у ту́рків на га́ку, а не злама́в своє́ї ві́ри.
Був там намальо́ваний і Неча́й, і Морозе́нко.
Бува́ють годи́ни, що трива́ють до́вго, як рік.
Бу́де з нас і того́, що потанцьовали днів зо два з запоро́жцями.
Будь ла́ска, да́йте мені́ я́сно́го й то́чного нака́зу, щоб я не нароби́ла яко́ї по́ми́лки.
Будь ла́ска, залиші́ть нас.
Бу́дьте на пе́ршому ба́лі, де бу́де прису́тній герцоґ Б'юкенгемський.
Бу́дьте обере́жні, щоб не поба́чили нас крізь прозурку.
Бу́дьте, як і я, філо́софи, сіда́йте до сто́лу і ви́п'ємо.
Була́ вона́ яка́сь несподі́вана, ота́ зу́стріч Фреди з мі́сис Епінґвел.
Була́ леге́нька, як дити́на.
Були́ вже сімдеся́ті ро́ки́ мину́лого сторі́чча, коли́ Макси́м покінчи́в ґімназію.
Були́ тут і ула́ни, й драгуни́, і жовні́ри, й німе́цькі рейтари.
було́ бага́то, хоч дале́ких, а все ж таки́ ро́дичів, з про́сти́х міща́н та козакі́в.
Було́ бліде́, з ви́печеними на щока́х рум'я́нцями.
Було́ вже пі́сля сьо́мої, але́ до світа́нку ще залиша́лося годи́ни три.
Було́ ра́но, ще со́нце не зійшло́.
Було́ то в зимі́, то й я мав час ві́льний.
Було́ ще насті́льки сві́тло, що мо́жна було́ розгле́діти ве́ршників.
Бу́цім і не він, пові́в свого́ го́стя оглядува́ти господа́рство.
В алько́ві ціє́ї кімна́ти були́ две́рі, виклеїні шпале́рами.
В вели́кій приго́ді ста́ли Гаві ті ра́ки, та не надо́вго.
В лі́сі було́ ще те́мно, ти́хо і глу́хо.
В мене́ стрільба́ наби́та, за́раз бу́де наш.
В не́ї, му́симо пригада́ти, стріля́ли на́ші при́ятелі.
В одно́ї о́чі горі́ли, вибли́скуючи, як метео́ри.
В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.
В о́сени зара́ні, ско́ро пі́сля Спа́са пода́вся Макси́м до Київа.
В рік по нім уроди́лась ді́вчи́на, сестра́ Іва́ся, котру́ на́звано на хре́сті́ Маринею.
В світло́ньку ввійшла́,.
В сі́нечки йдеш — нага́йки пита́єш,.
В смерте́льній розпу́ці ки́нувся до двере́й, уда́рив собо́ю щоси́ли — дарма́.
В суво́рих ри́сах не було́ ані́ лагідности, ані́ юмора.
В то́му, що ста́лося і повиннно було́ ста́тися, він ні́би не брав нія́кої участи.
В ту мить, як ті́льки з'яви́лися пе́ред ним Фортюнові гру́ди, він спусти́в куро́к.
В Урі не було́ ко́зиря, Фортюнові ви́пав туз.
В уся́кому ра́зі не за те, що виступа́в, прина́ймні свідо́мо, про́ти па́на кардина́ла.
Важкі́ хма́ри гаса́ли по не́бу, затьма́рюючи блиск зіро́к.
Ва́жко було́ вгада́ти, коли́ са́ме переся́деться цей страше́нний скипень.
Ва́жко було́ нам мандрува́ти, але́ со́нце поле́гчувало нам шлях.
Вам безумо́вно тре́ба відпочи́ти, і я кра́ще піду́ наза́д, — сказа́в Д'Артаньян.
Вас обвинува́чують в тім, що ви ви́відали держа́вні таємни́ці.
Васи́ль Нево́льник, не жа́луючи, поганя́є ко́ней.
Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.
Ва́ша ма́ти долу́чить до них реце́пт бальза́му, що вона́ оде́ржала від одно́ї цига́нки.
Ва́ші ко́ні, ваш ви́гляд, па́не, було́ мені́ докла́дно спи́сано.
Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.
ва́шу збру́ю, по́тім свою́.
Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.
Вда́рили козаки́ у котли́, скли́кали ра́ду, почали́ хвилюва́тись.
Вельмо́жа мав з Атосом щось спі́льне, яку́сь роди́нну поді́бність.
Верну́в дале́ко веселі́ший і спокійні́ший, ніж пішо́в.
Верта́юсь ра́нком, проспа́вшись, аж до́ма вже похо́джено.
Весь тижне́вий заробі́ток, по відрахо́ваних харчі́в, не дав на́віть і ри́нського.
Вже да́лі забу́в, як там вигляда́є на во́льнім сві́ті.
Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.
Вже йшли сигна́ли, що по́їзд ру́шив із Каменоброду.
Вже я там то зроблю́, що вас десь примі́стимо, по́ки цей не при́йде до здоро́в'я.
Ви — наш воло́да́р, і я не спромі́гся б сказа́ти жо́дного сло́ва.
Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.
Ви — пе́рший, бу́дьте ж і оста́ннім.
Ви ба́чите, що я, як її чолові́к, я найбі́льше заціка́влений в цій спра́ві.
Ви безче́сний вби́вця, сер.
Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.
Ви врятува́ли мене́ від усі́х небезпе́к, на які́ я могла́ нарази́тися.
Ви до́бре зна́єте умо́ву між вами, Атосом і мно́ю.
Ви до́бре зна́єте це, мілорде.
Ви ду́маєте, нака́за пока́зують вам ті́льки, щоб настраща́ти вас.
Ви ж зна́єте, що нам, спра́вжнім христия́нам, заборо́нено бреха́ти.
Ви ж зна́єте, що я й тепе́р ще вивча́ю богослі́в'я.
Ви ж зна́єте, як короле́ва лю́бить танцюва́ти.
Ви ж розумі́єте, яке́ було́ жахли́ве стано́вище.
Ви зна́єте, зима́, до́вга, само́тна, випе́щує ке́пські думки́ та злі вчи́нки.
Ви зна́єте, напр.
Ви зна́єте, що я нена́виджу мора́ль, хіба́ що її вчить мене́ Атос.
Ви зустрі́нете короле́ву, і не впізна́єте́ її.
Ви ка́жете, як апока́ліпсис, і щи́рі, як єва́нгелія.
Ви не могли́ привезти́ з собо́ю до́сить грошей, щоб жи́ти тут.
Ви нена́видні і лю́дям, і бо́гові.
Ви пі́дете до нього, щоб одве́рто й че́сно прова́дити перемо́вини.
Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.
Ви прино́сите неща́стя не ті́льки собі́, а й нам.
Ви розумі́єте, що тепе́р для мене́ прийшо́в час поверну́тись на ло́но це́ркви.
Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.
Ви сами́ прийшли́ до мене́, сами́ сказа́ли, що ма́єте бажа́ння зві́ритись на мене́.
Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.
Ви спокуси́ли цю молоду́ ді́вчи́ну, ви її ду́же жорсто́ко обра́зили, втопта́ли в боло́то.
Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.
Ви ще спа́ли, як уби́тий.
Ви, Атосе, каза́ли, що ру́шить полк.
Ви, Бі́лю, каза́ли, що до́бре зна́єте своє́ ді́ло.
Ви, Дик, не чу́ли ціє́ї ти́ші.
Ви, напе́вне, зна́єте.
Ви, пе́вне зна́єте про це.
Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.
Ви́беріть із кобе́лі, бо кобеля моя́.
Ви́било дев'я́ту, коли́ Д'Артаньян був уже́ на Королі́вській пло́щі.
Ви́бігли до них татуньо з па́лицею, а вони́ лиш по́за ха́ту злопоті́ли, як ко́ні.
Вид був чудо́вий, яко́го і в го́рах рі́дко мо́жна запопа́сти.
Ви́дано нака́за, що ніхто́ не смі́є заби́ти коли́ка, за́ким не спливе́ оста́ння хвили́на.
Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.
Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.
Ви́дно було́, що він ду́же стурбо́ваний.
Ви́їхали з пу́щі на по́ле, аж уже́ на схо́ді со́нця зоря́ перемага́є мі́сяць.
Ви́йшов Кири́ло Тур із сиро́ї гли́бки, ски́нув із себе́ відло́гу і швиргону́в сто́рожам.
Ви́конавши дору́чення, Рошфо́р пода́вся з кімна́ти.
Вико́нуйте свої́ обо́в'язки на бойови́щі, а я вико́ную мої́ на і́ншому по́лі́.
Ви́ла́зьте звідтіля́, до́сить вам спа́ти.
Випра́вдуйтесь, коли́ мо́жете.
Ви́рвали в Сомка бунчу́к і переломи́ли на́дво́є, одня́ли и булаву́.
Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.
Висо́кі го́лови ви́дно зда́леку, ав кардина́ла ба́чаче о́ко.
Ви́со́ко, в я́сні́й блаки́ті пла́вко кружля́ли три вели́кі шулі́ки.
Ви́стоявши слу́жбу, Шрам ходи́в із свої́ми од одного́ надгро́бка до дру́гого.
ви́стрілила вго́ру відо́ма йому мело́дія, мов протяжне́, тужли́ве зітха́ння.
Виступа́йте про́ти мене́, ду́рні ви такі́.
Витривалости нема́ там, де є огря́дність.
Ви́тріщив о́чі, мов сам собі́ не ві́рив.
Ви́хорем леті́ли за свої́м́́́ ватажко́м козаки́, лиша́ючи поза́д себе́ ку́пи воро́жого тру́пу.
Від ни́ні за ти́ждень, уве́чері, ось тут жду на тебе́.
Від сніда́нку я схова́ла скля́нку води́, бо найбі́льше знемага́ла на спра́гу.
Від Стри́я, що шуми́ть кра́єм доли́ни, тут же по́за село́м, несе́ться різки́й хо́лод.
Від щи́рого се́рця бажа́ю вам у́спіху, якщо́ це вам до вподо́би.
Відва́гу за́вжди́ шану́ють, на́віть вороги́.
Відва́жний і завзя́тий, він не впе́рше ва́жив свої́м́́́ життя́м у таки́х приго́дах.
Ві́дданих люде́й не гу́сто, Тревій, і ві́рність тре́ба нагоро́джувати.
Віджи́вши під поцілу́нками Д'Артаньяна, па́ні Бонасьє́ зно́ву розплю́щила о́чі.
Відо́мо, з яки́м упере́дженням коро́ль ста́вився до короле́ви.
Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.
Відта́к він поча́в цілува́ти оди́н по одному́ наві́ски, з яки́ми мав розлучи́тися.
Відхо́дячи, він ані́ не гля́нув на мене́.
Візни́к, поба́чивши мушкете́рів, погна́в ко́ні вчвал.
Візьмі́ть од подавця́ цього́ листа́ те, що він ма́є переда́ти вам.
Візьмі́ть цього́ гаманця́, — в ньому сто пістолей, і проба́чте мені́.
Війна́ припини́ла зно́сини, я почала́ терпі́ти зли́дні.
Віко́нниць не було́, але́ вікно́ щі́льно закрива́ла заві́са.
Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.
Він аж зади́ха́вся, наговори́вши сті́льки одни́м ду́хом.
Він аж одступився, звів до гори́ ру́ки, немо́в захища́ючись від наси́льства.
Він бага́тий на ро́ки́, шано́бу й сла́ву вели́ку.
Він біг попе́реду, за во́вчим зви́чаєм, пока́зуючи шлях своїм́́́ това́ришам.
Він боро́вся тепе́р рука́ми й нога́ми, боро́вся лю́то, мовча́зно.
Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.
Він був бліді́ший, ніж за́вжди́, з щі́льно сти́снутими губа́ми.
Він був не злий хло́пець з приро́ди, але́ бездо́нно зіпсу́тий.
Він був немо́в ма́ла дити́на, — і все че́рез те, що мав бага́то жи́ру в собі́.
Він був пе́вний, що каре́та спини́ться.
Він був пе́вний, що то розбі́йник.
Він був уже́ на адміра́льському кораблі́, і довело́ся посила́ти туди́ по нього.
Він був чолові́к нежонатий, ішо́в на до́бру пла́ту в дале́кі некульту́рні краї́.
Він вага́вся, ну́ди́вся сві́том, впада́в на́віть у ро́зпач.
Він вважа́в, що ко́жному тре́ба дава́ти во́лю.
Він виклика́є в мене́ такі́ жахли́ві спо́гади, що я не спромо́жний розмовля́ти з вами.
Він ви́правдав би проте́кцію, що її ви мені́ ласка́во пропону́єте.
Він ви́трусив оста́нні пили́нки з мішка́, і знов одна́ ша́лька спусти́лася до до́лу.
Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.
Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.
Він волі́в би, щоб кардина́л ста́вив о́пір, а не так ле́гко поступа́вся.
Він гада́в, що вони́ зляка́лись і зали́ши́лись зза́ду, а тому́ скома́ндував руша́ти да́лі.
Він дає́ сигна́л фу́рманові, і ми пу́стимося вчвал.
Він діста́в свого́ й забра́вся зві́дси, щасли́вий, що зали́ши́вся живи́й.
Він ду́же знеси́лив, утра́тивши ма́йже всю кров.
Він ду́мав про па́ні Бонасьє й боя́вся, чи не ста́лось з не́ю яко́го ли́ха.
Він з о́страхом утупи́в о́чі в две́рі, че́рез які́ мав пройти́ коро́ль.
Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.
Він загаси́в би со́нце, якби́ воно́ йому заважа́ло.
Він задрожа́в від хо́лоду, та не приско́рюючи кро́ків, ішо́в про́сто сте́жкою до гори́.
Він зайшо́в у те село́ з па́ном Косціцьким, котро́го вмів був цілкови́то опанува́ти.
Він зали́ши́в її, а сам пода́вся в півні́чні краї́.
Він запня́вся, немо́в не зна́ючи, з яко́го бо́ку підійти́ до ре́чі.
Він захопи́вся служі́нням бо́гові лише́ для того́, щоб упа́сти.
Він зго́рбившись, прису́нувся до вогню́ і став крути́ти цига́рку.
Він знов ка́шляє, та в переста́нках щось бубони́ть.
Він зняв стрільбу́, нагото́вив її до ви́стрілу і поча́в підхо́дити пта́шку.
Він зроби́в крок до кімна́т короле́ви, бліди́й і мовчазни́й.
Він зро́бить все, що я хо́чу.
Він її пішле́ впере́д ли́жвами, прото́птувати доро́гу соба́кам.
Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.
Він ішо́в між Атосом і Порто́сом, ні́жно притиска́ючи їх до себе́.
Він кивну́в голово́ю, ви́пнувши гру́ди впере́д.
Він коли́сь става́в їм у приго́ді й як хто, то й памятали про це.
Він мав себе́ за обра́женого, обма́нутого, обду́реного.
Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.
Він на́віть не помі́тив, що сам ле́две трима́ється на краю́ згі́р'я.
Він на́віть охотніше поча́в говори́ти, бо ба́чив пе́ред собо́ю визволи́теля.
Він нахили́вся, підня́в торби́нку із зо́лотом і взяв її в зу́би.
Він не впе́рше це відчува́в, — з да́внього до́свіду знав, що наближа́ється споку́са.
Він не момента́льний, не ви́слід шале́ної боротьби́ і зуси́лля.
Він не нале́жав до тих осі́б, що на́стрій їх трива́є до́вгий час.
Він не спуска́в з о́ка міле́ді й в свіча́ді поба́чив, як зміни́лася вона́ на виду́.
Він ні в яко́му ра́зі не міг поверну́тися до Фра́нції, як посо́л.
Він оберну́вся, шука́ючи очи́ма Атоса, але́ той ще́знув.
Він обіця́в заї́хати по нього, щоб познайо́мити їх.
Він осла́б, упа́в горіли́ць на лі́жко.
Він перепли́в іще́ раз півперек ви́ру, обми́вся до́бре і та́ко́ж ви́ліз із води́.
Він підві́в її, мі́цно сти́снувши ру́ку.
Він підві́вся так, похи́туючись, пода́вся до своє́ї кімна́ти.
Він поба́чив герцоґа, що лежа́в на кана́пі, конвульсі́йно прити́снувши до ра́ни ру́ку.
Він подиви́вся, проте́р собі́ о́чі, на́че ві́ри не йняв їм, і зно́ву гля́нув.
Він покла́в го́лову на ру́ки й уда́в, що спить.
Він покла́в не роби́ти жо́дного кро́ку для того́, щоб умундирува́тися.
Він почережно зайшо́в до Атоса, Портоса та Араміса.
Він прибу́в до Бахчисара́ю бі́ля Різдва́, ви́передивши, як і за́вжди́, своє́ ві́йсько.
Він приві́в жі́нку, що ма́ла служи́ти міле́ді.
Він придивля́вся до Богуна́, нена́че хоті́в розпізна́ти, чи не зсу́нувся той з глу́зду.
Він проли́в кров, а тому́ і всіх їх теж посі́ла гаря́ча жадо́ба кро́ви.
Він розідра́в су́кню віконте́си, зв'яза́в їй ру́ки на спи́ні й пові́сив на де́реві.
Він сиді́в за столо́м, де, дарма́, що він був сам, стоя́ли накриття́ на чоти́ри осо́би.
Він сковзну́в, розідра́вши су́кню, пройшо́в навскоси́ між шкі́рою та ре́брами.
Він стиха засто́гнав, що мо́жна було́ взя́ти за оста́ннє зідха́ння, і зомлі́в.
Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.
Він стоя́в сумни́й та німи́й, як моги́ла.
Він то червоні́в, то полотні́в.
Він три́чі плесну́в у доло́ні, звича́йний сигна́л зако́ханих.
Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.
Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.
Він урва́в, зака́шлявся.
Він усі́м дода́в би ново́го життя́, ново́ї наді́ї.
Він утихоми́рив їх, почастува́вши до́бре пужалном.
Він ухопи́в діте́й на ру́ки, і як був у соро́чці, так і ви́скочив на ві́льний світ.
Він ходи́в на ку́хню, де лежа́в ваш камзо́л, і залиша́вся там сам.
Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.
Він шви́дко скрути́в цига́рку, тим ча́сом, як Брем звари́в ка́ву.
Він ще гли́бше пірну́в у лабіри́нт зби́того ку́пами льо́ду, шатрі́в та поко́паних ям.
Він, як ви й сами́ ба́чили, вмі́є вико́нувати дору́чення.
Вінапі, байду́жа до всьо́го, що твори́лось, засвіти́ла брудну́ ля́мпу.
Вінапі, не церемо́нячись, повела́ па́льцем по лиці́ Сейзер.
Вір мені́, так бу́де лі́пше.
Вір, лю́бий Д'Артаньяне, це вели́ке ща́стя, що ти програ́в.
Ві́рте тому́, що я кажу́.
Ві́рю або́ не ві́рю, а так собі́.
Ві́рю в твою́ ві́рність і щи́рість, що ти не обвинува́тиш і не бу́деш пошу́кувати мене́.
Ві́сім ве́сел ура́з опини́лись у воді́, і чо́вен, здава́лося, поли́нув мо́рем.
Ві́тер уночі́ був слабки́й, і судно́ пові́льно посува́лося напере́д.
Вла́сне ка́жучи, все це було́ безглу́здим.
Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.
Влуча́к знайшо́в те, чого́ шука́в.
Вовку́н схопи́вся, мов ужа́лений.
Вого́нь у пе́чі ма́рно змага́вся з те́мрявою і, наре́шті, зо́всім пога́с.
Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.
Вона́ вас зустрі́не, і не зна́тиме, хто ви.
Вона́ вже не встава́ла з лі́жка й та́нула, як сві́чка.
Вона́ взя́ла окре́му каю́ту на пе́ршому паропла́ві, що відплива́в.
Вона́ впа́ла навзна́к і, здава́лось, зомлі́ла.
Вона́ всьо́го́ сподіва́лась, ті́льки не ціє́ї спокі́йно простя́гненої руки́.
Вона́ до того́ змори́лась, що не могла́ на́віть відв'яза́ти полу́, щоб увійти́ в шатро́.
Вона́ жива́, вона́ в манастирі́, в небезпе́ці, в Стене́й.
Вона́ з на́шої поро́ди, і ми пови́нні вважа́ти на не́ї.
Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.
Вона́ здобула́ся свого́, і тепе́р Д'Артаньян в її рука́х.
Вона́ зна́є, що в і́ншому мі́сці спасі́ння її душі́ наража́лось би на небезпе́ку.
Вона́ нака́зувала чека́ти, я й чека́в.
Вона́ намага́тиметься спокуси́ти вас, мо́же, на́віть, вби́ти вас.
Вона́ насто́яла, щоб вони́ ки́нули той край.
Вона́ не дале́ко пішла́ і не надо́вго, а то б не зали́ши́ла соба́к.
Вона́ не зра́дила мене́, вона́ коха́є мене́.
Вона́ не лише́ подо́балась, вона́ п'яни́ла.
Вона́ не ма́ла тепе́р су́мніву, що в Портоса з да́мою була́ інтри́га.
Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.
Вона́ опам'ята́лась, але́ диви́лася на нього безнаді́йно.
Вона́ підбі́гла до шкату́лки, де були́ схо́вані її кошто́вності.
Вона́ підли́зувала лід зни́зу, і на рі́чці було́ бага́то ополо́нок, щі́ли́н.
Вона́ побо́ювалася на́віть, чи не дізна́лися про її коли́шні аванту́ри в А́нглії.
Вона́ поверну́лася до нього вже не як посатаніла жі́нка, а як пора́нена панте́ра.
Вона́ погляда́ла то на соба́ку, то на коха́нця.
Вона́ сиді́ла на вели́кім ку́фрі в подоро́жнім убра́нню, з очи́ма обе́рненими до двере́й.
Вона́ сподіва́лася, що ра́но чи пі́зно він спи́ниться.
Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.
Вона́ сту́кнулася зі мно́ю, пригуби́ла свою́ ча́рку, а ре́шту ви́лляла на тацку.
Вона́ увійшла́, несучи́ замо́влені коньяки́.
Вона́ хоті́ла поба́читись з ціє́ю жі́нкою, побала́кати з не́ю.
Вона́ чека́є на мене́ там дале́ко, у кра́щій краї́ні.
Вона́ чу́ла, як увійшо́в Д'Артаньян, але́ не підвела́ голови́.
Вона́ шви́дко сху́дне, як попої́здить тро́хи.
Вона́, всміха́ючись, відповіла́.
Вона́, не зверну́вши ува́ги на цей до́кі́р, промовля́ла да́лі.
Вона́, твоя́ душа́, мені́ потрі́бна, щоб з'єдна́ти її з моє́ю.
Вони́ бажа́ють, щоб ви ви́пили за ї́хнє здоро́в'я ї́хнього улю́бленого вина́.
Вони́ були́ земляки́ з Кана́ди, ро́дом — шотла́нці, ме́шканці мі́ста.
Вони́ волі́ють поме́рти на мі́сці, а не відсту́плять ні на крок.
Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.
Вони́ всі чу́ли, що бог усю́ди.
Вони́ гра́ли в ко́сті, як звича́йно, вдвох, коли́ ви́било сім годи́н.
Вони́ зверну́ли з доро́ги, що вела́ в брід ріки́, і пішли́ сте́жкою по́над бе́рег.
Вони́ здаду́ться вам, щоб у дальні́шому воюва́ти про́ти нас.
Вони́ зна́ли, що кардина́л пої́хав розлю́чений.
Вони́ зроста́ли, ні́би під матери́ним до́глядом, а власти́во — як Бог дав.
Вони́ лама́ли собі́ но́ги в розко́линах і, па́даючи під ваго́ю, викру́чували собі́ в'я́зи.
Вони́ ма́бу́ть, уї́хали.
Вони́ не допи́тувалися, хто я і зві́дки.
Вони́ оби́дві побра́ли ножі́, схова́вши їх у халя́ви чобі́т.
Вони́ посторони́лися, і Д'Артаньян, як стрі́ла, промайну́в повз них.
Вони́ прова́дили гру да́лі, ті́льки ки́даючи м'яче́м й не підрахо́вуючи вічкі́в.
Вони́ са́ме кінча́ли набива́ти рушни́ці, коли́ Грі́мо дав знак, що сніда́нок гото́вий.
Вони́ са́ме нала́годились слу́хати листа́, яко́го оди́н з них ті́льки но оде́ржа́в.
Вони́ спита́ли, хто там, і, впізна́вши голоси́ свої́х слуг, відчини́ли.
Вони́ так са́мо сказа́ли, що же́ртви не бу́де.
Воно́ б і до́бре, та як поба́чив я отсю кра́лю, так душа́ й дала́ сторчака́.
Воно́ набря́кне, бу́де ду́же, ду́же болі́ти.
Воно́, імові́рно, зане́дбане.
Ворухну́ти руко́ю або́ ного́ю видава́лося мені́ величе́зною, надси́льною пра́цею.
Восени́ він ви́йшов з ордо́ю у похо́д, зо́всім не взя́вши гаре́му.
Впада́єте в сентимента́льність, шано́вна па́ні! Вона́ шко́дить вам.
враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.
Все це було́ таке́ лю́бе та ми́ле се́рцю Мари́ни, що вона́ млі́ла з соло́дкої вті́хи.
Все це я роби́в для бі́льшої таємничости, що́би впли́нути на ї́хні не́рви.
Все це, коли́ сказа́ти вам по пра́вді, панно́́ Маню́, ані́ кри́хти не звору́шує мене́.
Все, що ти роби́ла, було́ з моє́ї зго́ди і за ра́ди ща́стя Украї́ни.
Всі видатні́ лю́ди, що навесні́ ви́їхали на пі́вдень, заги́нули.
Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.
Всі підно́сять чарки́, вихиля́ють душко́м, а ба́тько роди́ни ки́дає свою́ додо́лу.
Всі слу́хають, до чого́ він доведе́ свою́ річ.
Вчи́ся до́бре! Тепе́р тре́ба ма́ти до́бру го́лову, що́би дороби́тися має́тку.
Га́ва відверну́вся, щоб не ба́чити тих сліз.
Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.
Га́ва лиш сти́ха усміха́вся, ра́дуючись з тако́го му́дрого ґеше́фту.
Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.
Гада́в я, що зги́ну з бо́лю й моро́зу в тій доро́зі, і до́сі не зна́ю, як я ви́держав.
Гада́ла, що до не́ї.
Гада́ю, що ви без запере́чень пі́дете за мно́ю.
Гада́ю, що кра́ще вам тепе́р пої́хати звідціля́, по́ки їх ще нема́.
Га́ласу вже не було́, але́ й нія́кої змо́ги перегна́ти.
Гарма́тний по́стріл сповісти́в, що ста́лося щось нове́ й несподі́ване.
Гаря́че пові́тря, змі́шане з за́пахом по́ту і парфу́м, уда́рило на них.
Гаря́чі, ма́слом обли́ті, цу́кром гу́сто поси́пані вони́ так і розплива́ються в ро́ті.
Гвинтовка ско́чив з коня́, узя́в свою́ жі́нку за ру́ку і підві́в до ридва́на.
Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.
Гей Стокард зупини́вся, намага́ючись ви́явити слова́ми суво́ру е́тику своє́ї души́.
Гей Стокард, мов з переля́ку здригнувшися, підня́в го́лову.
Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.
Гей, Базене, по́клади мою́ нову́ збру́ю по́руч збру́ї цих пані́в.
Гей, Мускетоне, стільці́в та неха́й подво́ють число́ пляшо́к.
Генрись уже́ не лиша́в мене́ вдень, але́ сиді́в при мені́, пильнува́в мене́.
Герінгтон мі́цно стули́в гу́би, не диви́вся ні ліво́руч, ні право́руч.
Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.
Герінгтон не зверну́в на нього нія́кої ува́ги, бо давно́ до нього звик.
Герінгтон не міг не чу́ти того́, що говори́лось навкруги́.
Герінгтон сте́жив очи́ма, як леті́ла вона́ вниз шляхо́м́ до Соро́кової Ми́лі.
Герцоґ ішо́в так шви́дко, що Д'Артаньян ле́две вспіша́вся за ним.
Герцоґ, наблизившися до ві́втаря́, упа́в навко́лішки, і одчини́в скри́ньку.
Гершко прити́х, пода́вся, пома́рнів.
Гершко рвав пейси, бо тепе́р па́нська ла́ска, ду́мав, ні на що йому не зда́сться.
Ге́тьте, кажу́, з моє́ї ха́ти, бо я і зна́ти того́ не хо́чу! Уши́лися.
Гізель, ба́тьку, тепе́р у нас таки́й головатий чолові́к, як коли́сь був Моги́ла.
Гічкок гу́кну́в, щоб Сіпсу шви́дше руша́ла.
Гічкок на́віть тро́хи посу́нувся на свої́х са́нях, щоб було́ ді́вчи́ні де сі́сти.
Гладу́н зо́всім змори́вся, часте́нько ляга́в на сніг.
Гля́не Петро́, аж і кова́ль яки́йсь тут ве́штається з мо́лотом на плеча́х.
Гля́не Черева́нь, аж ї́де Кири́ло Тур, за ним з деся́ток товари́ства ве́рхи́.
Гля́не, аж вона́ се́ред пу́щі, на рука́х у страшно́го запоро́жця.
Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.
Гляну́вши на нього, він поба́чив, що той зомліва́є.
Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.
Го, го, небоже, хто в на́ші ру́ки попа́в, той су́хо не ви́йде.
Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.
Гоз засто́гнав, зроби́в зуси́лля, щоб ви́простатись і плю́хнув на зе́млю.
Гоз потягну́вся і, закоти́вши рукава́, сонно поча́в розтира́ти зате́рплу ру́ку.
Головні́ фа́кти, наве́дені ни́жче, оповіда́в він сам.
Го́лос дзво́ника, це був наш умо́влений сигна́л.
Го́лос її був мов перела́маний, але́ я пізна́в її відра́зу.
Го́лос плив, мов рі́чка, рі́вно без уто́ми, без афекта́ції.
Гомін голосі́в щода́лі, то все наближа́вся, і їй здава́лось, що вимовля́ють її ім'я́.
Гомі́н спра́вили таки́й, мов спра́вді на бенке́ті.
Го́мін таки́й, як у тих бджіл у у́льні.
Го́мін чини́всь по по́лю скрізь таки́й, мов підступа́є орда́.
Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.
Госпо́дарі застрі́лювали, замо́рювали їх до смерти робо́тою.
Госпо́дь покара́є вас зго́дом, а я сього́дні.
Готува́ння розпочали́ зра́нку, а о шо́стій уде́нь ста́ли збира́тися запро́шені.
Гра́ють з ким завго́дно, а б'ю́ться ті́льки з рі́внею.
Гребла́ не гі́рше за на́ших човнарі́в, а го́лод і на́па́сть терпі́ла, як Іо́в.
Грі́мо задовольни́вся тим, що па́льцем вказа́в на Д'Артаньяна.
Грі́мо зві́вся на но́ги, нена́че був на пружи́ні.
Грі́мо покла́в коша́ на зе́млю й сів, похи́туючи голово́ю.
Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.
Грі́мо, свої́м́́́ зви́чаєм, мо́вчки скори́вся.
Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.
Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.
Гук і шум від Борисла́ва йшов на все Підгі́р'я, що я кажу́, на ввесь край.
Гуркоті́в грім, та в гро́мі не було́ Єго́ви.
Гуркоті́ли бойові́ бараба́ни, і заглу́шливо луна́ли несамови́ті дику́нські пісні́.
Ґустав не відповіда́в, муркотячи під но́сом ци́фри, котрі́ то додава́в, то відтяга́в.
Ґустав не відра́зу поки́нув, але́ попе́реду звів яку́сь чима́лу́ су́му́.
Д'Артаньян був само́тній се́ред ґварді́йців, бо приятелюва́в з мушкете́рами.
Д'Артаньян відві́дав міле́ді так са́мо за́втра, і поза́втра.
Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.
Д'Артаньян зідхну́в, ні́би з пліч йому звали́лася вся коршма́.
Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.
Д'Артаньян зрозумі́в, що це нагоро́да.
Д'Артаньян і Пля́нше йшли слі́дом́, за п'ятсо́т кро́ків від них.
Д'Артаньян із сльоза́ми вдячности, пала́ючи з ра́дощів, поверну́вся до Атоса.
Д'Артаньян ї́хав слі́дом́ за ним се́ред га́ласу, що ду́же скида́вся на прокльо́ни.
Д'Артаньян не знав Ло́ндона, не розумі́в жо́дного англі́йського сло́ва.
Д'Артаньян одверну́вся, щоб прихова́ти свій пога́ний на́стрій.
Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.
Д'Артаньян підві́вся, взяв капелю́ха.
Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.
Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.
Д'Артаньян поду́мав, що наста́в слу́шний час споку́тувати свою́ незгра́бність.
Д'Артаньян поду́мав, що прийшо́в час втру́титися.
Д'Артаньян посту́кав і, почу́вши запро́шення, увійшо́в.
Д'Артаньян почу́в, як две́рі з кімна́ти міле́ді з си́лою відчини́лися.
Д'Артаньян пригну́вся до ши́ї коня́, аби́ ба́чити все, залиша́ючись незри́мим.
Д'Артаньян прийшо́в йому на допомо́гу, підні́сши вго́ру нагая́.
Д'Артаньян сиді́в, мов приголо́мшений страхі́тньою спо́віддю Атоса.
Д'Артаньян спини́вся, ні́би шука́ючи слова́, і подиви́вся на Атоса.
Д'Артаньян спита́в бідола́шну ді́вчи́ну, що з не́ю ста́лося.
Д'Артаньян спусти́вся пе́рший, як і умо́вилися.
Д'Артаньян убра́вся, Атос так са́мо.
Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.
Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.
Д'Артаньян ці́лий день був удо́ма, випра́вдуючись него́дою.
Д'Артаньян чув, як зачини́лися две́рі, як по́тім міле́ді засу́нула два за́суви.
Д'Артаньян шви́дко поверну́в самоцві́т у сере́дину, та запі́зно.
Д'Артаньян шука́в портьє́ри, щоб схова́тися за не́ю, і пра́гнув підлі́зти під стіл.
Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.
Д'Артаньян, здава́лося, був зро́блений із залі́за.
Д'Артаньян, моторніший, прибі́г пе́рший і поста́вив на не́ї но́гу.
Д'Артаньян, наре́шті, зда́вся.
Д'Артаньян, не га́ючи ча́су, уклони́вся нача́льникові, подя́кував йому й пішо́в.
Д'Артаньян, онімі́вши з гні́ву та хвилюва́ння, сів, грі́зний як суддя́.
Д'Артаньян, охоро́нець листа́, — приро́дний голова́ експеди́ції.
Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.
Д'Артаньян, чита́вши цього́ листа́, де́кілька разі́в червоні́в і полотні́в.
Д'Артаньян, шука́ючи двере́й, доде́ржував оборо́нчої пози́ції.
Д'Артаньян, щоб не га́яти ча́су, сам сідлавсвого коня́.
Д'Артаньян, як і за́вжди́, прийшо́в до міле́ді ко́ло дев'я́тої.
Д'Артаньянові здава́лось, що він обнима́є ста́тую.
Д'Артаньянові потрі́бний був де́який час, щоб отя́митися від ціє́ї розмо́ви.
Д'Артаньянові тре́ба зали́ши́тись на самоті́, ви́плакатися та засну́ти.
Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.
Да й ка́шлянув, ви́нивши ку́бок, і погля́нув по всіх го́стя́х, розгла́джуючи ву́си.
Да й обня́всь і поцілоса́всь із Шра́мом, як із рі́дним́́ бра́том.
Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.
Да й попе́рлись до сто́лу, б'ючи́ вся́кого, хто не з блаки́тною стрі́чкою.
Да й то́чаться до ридвана, маха́ючи ко́сами.
Да одчини́вши діду́сь у па́сіку хві́рточку, і пові́в Шра́ма попі́д де́ревом.
Да скорій до коня́, да й пої́хав.
Да так гово́рячи, узя́в за ру́ку Ле́сю, да й поклони́лись обо́є ба́тькові і матері́.
Да, взя́вши Петра́ за ру́ку, і по́тяг до світли́ці.
Да, сти́снувши коня́ остро́гами, і помча́всь од них, на́че той ви́хор.
Дав мені́ бог си́на, тако́го ж, як і я, Тара́са.
Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.
Дава́ли мені́ хлі́ба, си́ру, допуска́ли мене́ до свої́х заба́в.
Да́вні раху́нки за́мкнені, да́вні ра́ни заго́єні.
Да́внього заля́каного по́гляду, меланхолі́йного зідха́ння не було́ ані́ слі́ду.
Да́вши такі́ розпоря́дження, герцоґ поверну́вся до Д'Артаньяна.
Да́йте мені́ ва́шу ру́ку, мада́м, — і я уїжджа́ю.
Да́йте мені́ вме́рти, ось все.
Да́йте мені́ змо́гу здійсни́ти мій на́мір, — сказа́ла міле́ді.
Да́йте мені́ найкра́щих соба́к і до́брих харчі́в, то я пої́ду туди́.
Дарма́, що рані́ш покли́кано ювіле́ра, пе́рший з'яви́вся секрета́р.
Дасть Бог, поду́жаєте.
Дба́ють до́брі лю́ди за нас грі́шних, щоб ми не нудьгува́ли.
Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.
Два́дцять тре́тього че́рвня він одчу́в на́пад пропа́сниці, але́ все ж таки́ пої́хав.
Две́рі були́ запе́рті, але́ вчи́теля ми заста́ли в альта́ні.
Две́рі відчини́лися, зачини́лися.
Две́рі відчини́лися, і на поро́зі з'яви́вся чолові́к.
Две́рі за́раз же відчи́нено й зачи́нено, — хтось потра́пив у па́стку.
Две́рі капли́ці стоя́ли навсяж, але́ ґра́ти на криласі були́ зачи́нені.
Две́рі стоя́ли, як замуро́вані.
Дверця́та зачини́ли на ключ, і оби́два опини́лися в пересувні́й тюрмі́.
Дві́чі спуска́в ру́ку з револьве́ром, коли́ весня́ни́й ві́тер гойда́в со́снами.
Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.
Де кого захопи́ли тата́ри, чи селяни́на, чи козака́, всіх погна́ли сюди́.
Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.
Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.
Дейв Верц, ски́нувши з себе́ ведме́жу ко́вдру, підві́вся й позіхну́в.
Дейвід Пейн засмія́вся, сте́жачи за молодо́ю індія́нкою, що побі́гла до хати́ни.
Дейвід Пейн, помі́тивши по́гляд своє́ї го́сті, зле́гка усміхну́вся.
Де́мони так шви́дко не вмира́ють, бу́дьте спокі́йні.
День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.
Дере́ва в те́мряві скида́лись на вели́кі чо́рні при́віди, що бі́гли оди́н за одни́м.
Дере́ва, соба́ки, лю́ди, — усе́ зни́кло, немо́в рука́ бо́жа змела́ їх з лиця́ землі́.
Десь зни́кла впе́вненість, рішу́чість, завзя́ття.
Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.
Десь моя́ дити́на на чужі́й стороні́,.
Де́сять літ я мовча́в і носи́в їх, мов ка́мінь на се́рці.
Де́сять раз па́дав я на доро́зі, бо не міг іти́.
Джекоб Кент ви́ніс стільця́ й сів, щоб зручні́ше було́ слу́хати.
Джекоб Кент, помі́тивши це, самовласно помісти́вся й запанува́в у цій хати́ні.
Джім Кардеджі ви́зволивши ру́ки, са́ме виліза́в з я́ми.
Джой, підбадьо́руючи, кивну́ла йому голово́ю.
Диви́лись на мене́, тим то й не приміча́ли відсутности Тиллі.
Диви́сь, скі́льки возі́в ко́ло ха́ти! Ніхто́ не одцуравсь мої́х хлі́ба со́лі.
Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.
Ди́виться Петро́, аж і огоро́жа, і ха́тка мрі́є оддале́ки.
Ди́виться Черева́нь, аж і Тара́с Сурмач ї́де во́зом із Ніженя.
Ди́виться Шрам, аж у гаю́ зійшла́сь ку́па лю́ду чима́ла́.
Диві́ться ж, щоб цю люди́ну звільни́ти, і щоб не ста́лося з не́ю ли́хо яке́сь.
Диві́ться, тут зно́ву втруча́лася це́рква, за́вжди́ та це́рква.
Дивлю́сь, а запоро́жців нема́ й деся́тка.
Ди́влячись на поро́жні поли́чки, ще бі́льше відчува́ли ми порожне́чу у шлу́нках.
Ди́вно во очію, а так воно́ єсть, що він ті́лько й живе́ душі́ спасе́нієм.
Диву́ю, що вони́ запізни́лися, це не ї́хній зви́чай.
Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.
Дим, на́че хма́ра, хо́дить по́над го́ловами.
Ді́вчи́на підвела́ на нього свої́ глибо́кі, ще блиску́чі від сліз о́чі.
Дід Гара́сим скона́в, не сказа́вши ані́ сло́ва бі́льше.
Дід, не догово́рюючи, махну́в руко́ю, а відкашлявшись, дода́в.
Ді́йсно две́рі відчини́лися, і ввійшла́ ігу́меня.
Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.
Ді́йсно, за кі́лька секу́нд Каюзак упа́в з простро́мленим го́рлом.
Ді́йсно, зачини́вши по них фі́ртку, я уда́в, ні́би поверта́ю додо́му.
Дійшо́вши до дво́ру, жінки́ зачу́ли сту́кіт каре́ти, що зупини́лася ко́ло ворі́т.
Діставшися бе́рега рі́чки, кат набли́зився до міле́ді і зв'яза́в їй ру́ки та но́ги.
Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.
Для і́спиту пе́ред ви́свяченням дисерта́ція ко́нче потрі́бна, — відмо́вив єзуї́т.
Для мене́ чека́ти смерть, ще гі́рше, як для вас.
Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.
До Ло́дзі, Домбро́ви, Радома і і́нших міст.
До мене́ підхо́дила графи́ня Вінтер, з яко́ю я посвари́вся.
До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.
До поба́чення, мада́м.
До речи́ мо́вити, я ще тоді́ був молоди́й, ма́ло зна́вся на жінка́х.
До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.
До того́ ви забува́єте, що й у мене́ є пе́рстень.
До того́ ж бу́дьте спокі́йні, ми потра́пимо до Ло́ндону не всі.
До того́ ж він був німи́й, сліпи́й, глухи́й і непохи́тно ві́дданий.
До того́ ж мій мале́нький Д'Артаньян, як ви ка́жете, розпу́сник, дуелі́ст та зра́дник.
До того́ ж, бале́т закі́нчено, але́ бенке́т ле́две розпоча́вся.
Добра́вшись до свого́ наме́ту, Сомко за́раз звелі́в позвать пе́ред себе́ Вуяхевича.
До́бре, хай бу́де так.
до́бре, що поборо́в.
До́брих ко́ней заві́в, до́брого й во́за.
До́брі молодці́, як ченці́, м'я́са не люби́ли.
До́вгий Джеф заприсягну́вся, що ла́ден скорі́ше вме́рти, ніж іти́ да́лі.
До́вго проле́жав там у снігу́, прислуха́ючись до розмо́ви.
Довело́ся зно́ву поверта́ти сюди́, і шість день тому́ я прибула́ до По́ртсмуту.
До́ки ніж був у ті́лі, до́ти Ніканор Ферапонтович борони́вся.
До́лішній, низи́нний кіне́ць о́строва залило́ водо́ю.
До́ля йому до́сі сприя́ла, і він почува́в, що, зроби́вши зло́чин, зно́ву зазна́є́ ка́ри.
Доро́га то спуска́лась уни́з, то знов підійма́лась уго́ру.
Доро́га, яко́ю прої́хала каре́та, ішла́ круг лі́су.
До́сить лише́ переї́хати че́рез рі́чку, і я віншій де́ржа́ві.
До́сить, що дасть йому задармо спа́ти в свої́й ха́ті.
Дрібни́й по́рох ма́бу́ть і не осіда́в уже́ з пові́тря, а змі́шувався з ним.
Дрож мене́ пройми́ла на цю ду́мку, яке́сь мля́ве промі́ння замиготі́ло пе́ред очи́ма.
Дру́га величе́зна гора́, відірва́вшись од глетчера, покоти́лася вниз.
Дру́гий, що зали́ши́вся ці́лий та непошко́джений, прямува́в да́лі до та́бору.
Дру́гого дня, зайшо́вши до міле́ді, Фелтон заста́в її на крі́слі.
Дру́гого дня, коли́ увійшли́ до її кімна́ти, вона́ лежа́ла в лі́жку.
Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.
Дру́зі спини́лися на доро́зі, а ви пої́хали да́лі.
Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.
Ду́жі лю́ди підупадали на си́ли, кво́лі вмира́ли.
Ду́малось, що зомлі́ю, що мину́ся в тій хви́лі.
Ду́малося про те, яки́й то чудни́й оце́й осві́т.
Ду́маю, що вам і доведе́ться спа́ти вку́пі зі мно́ю.
Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.
Душа́ моя́ чо́рна, як па́ща пе́кла.
Естефаніє, да́йте ключі́ від мої́х столі́в та бюрок.
Ех, ба́бська нату́ра! А ще про́сять — зостанься з ними жи́ти.
Жа́лко, що дово́диться мені́ наза́д вас везти́ до Давсона.
Жаль було́ дочки́, та всі ті почуття́ забива́в ляк.
Жартува́в, смія́вся, оповіда́в анекдо́ти.
Жах узя́в поля́ків і, ути́снуті з двох бокі́в, ки́нулися вони́ вро́зтіч.
Жену́ть, щоду́ху, з рі́зних бокі́в.
Жест той був уда́р ві́ялом і таки́й ду́жий, що ця жіно́ча оздо́ба розсі́лась на тріски́.
Життя́ — це ланцю́г дрібни́х неща́сть, що їх філо́соф встріча́є смі́хом.
Жі́нка репетува́ла, крича́ла про́бі.
Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.
Жі́нка та ді́ти пла́кали, але́ всім зроби́лося ле́кше, бо ду́же мордува́вся.
Жі́нку утво́рено на на́шу заги́бель, їй ми завдя́чуємо всі на́ші неща́стя.
Жіно́ча річ ко́ло пе́чі, а нам, козака́м, ча́рка та ша́бля.
Жовте́нького вівса́ підсипа́єш,.
Жупа́ни позабри́зкували в грязь у байра́ці, да їм про те ба́йду́же.
Журба́ мене́ су́шить, журба́ мене́ в'я́лить,.
Журба́ мене́, моя́ ма́ти, ско́ро з ніг ізва́лить.
Жюсак упа́в, як коло́да.
З барка́су ма́йже неможли́во було́ вгле́діти бе́рег, а барка́са з бе́регу і поготі́в.
З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.
З ві́кон він ба́чив усі́х, хто прихо́див і потрапля́в у па́стку.
З жа́хом я поба́чила, що на кі́лька кро́ків від мене́ стої́ть чолові́к.
З листа́ ви́дно, що це щось важли́ве.
З на́міром, на найбли́жчій ста́нції або́ за ста́нцією ки́нутися під коле́са залізни́ці.
З на́шого ви́гляду ма́ють зрозумі́ти, що ми вельмо́жні осо́би.
З пе́ршого ж по́гляду він поба́чив, що жі́нка молода́ й вродли́ва.
З пе́ршого по́гляду Д'Артаньянові ста́ло зрозумі́ло, що коро́ль люту́є.
З пу́льсу ж він констатува́в, що ви́падок не серйо́зний.
З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.
З телегра́мами в жме́ні я шви́дко засну́в, не розгорта́вши їх.
З ци́ми слова́ми він ви́тяг вла́сну ху́сточку, теж елеґа́нтну, з тонко́го бати́сту.
З ци́ми слова́ми, вона́ побі́гла до каре́ти, що заздалегі́дь поверну́ла наза́д.
З цих гірки́х фа́ктів ле́гко вгада́ти, яки́й сму́ток панува́в у товари́стві.
З яко́ю лю́ттю поча́в він роби́ти шпа́дою, вистріливіни з обо́х пістоле́тів.
З'яви́лися ви, і вона́ ста́ла щасли́ва.
За буди́нком, ма́бу́ть, сте́жать шпигуни́.
За ві́сім день розпочне́ться війна́, і доведе́ться виряжа́тися.
За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.
За годи́ну вона́ почу́ла ти́хий го́лос, що звав її.
За годи́ну рівчаки́ були́ по́вні тру́пу й живи́х люде́й, що ги́нули під ваго́ю тру́пів.
За гру́бістю верств папе́ру го́ді дома́цатися, що воно́ таке́.
За дві годи́ни ви́било двана́дцять, і вартови́й зно́ву зміни́вся.
За ка́том — лорд Вінтер, Д'Артаньян, Атос, Портос і Араміс.
За кі́лька день він на́че поста́рі́вся, чи засла́б.
За кі́лька хвили́н вони́ почу́ли, що міле́ді ступи́ла до себе́ в спа́льню.
За нами нагляда́ють, іду́ть нам на зу́стріч, нас понесу́ть, як тріюмфа́торів.
За ними ї́хали слу́ги, озбро́єні до зубі́в.
За них, як і за всю свою́ осо́бу, він ду́же дбав.
За п'ять хвили́н вони́ помі́тили екіпа́ж, що спини́вся на зворо́ті.
За півроку, ка́же, ждіть мене́ в свої́й ха́ті.
За теж і спра́вді дру́гого тако́го влучака, як він, не було́ на всьо́му Запоро́жжі.
За три дні я скажу́, хто я, і мене́ пови́нні бу́дуть звільни́ти.
За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.
За чоти́ри годи́ни, то́чно вико́нуючи інстру́кції, він був у Невшателі.
За яко́ї чверть годи́ни, чу́ю — зітха́є, ру́хається.
За́втра я поба́чу вас, щоб прости́тися з вами.
Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.
Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.
Заклада́юся, щоя плів дурни́ці.
Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.
Залиша́йся, я сам піду́.
Залиша́йтесь тут, не знеси́люйте себе́ даре́мно вто́мою.
Зали́ши́вши ко́ні на шляху́, побі́гли до при́стані.
Зали́ши́вши, як і пе́ред тим, свою́ пари́зьку адре́су, він поскака́в до Понтуа́з.
Зали́шите́ ви її, забезпе́чивши всім, і вона́ бу́де ще щасли́ві́ша.
Запла́кав тоді́ Сомко, погля́нувши на своє́ товари́ство.
Запоро́жці так і ки́нулись туди́, як тії́ де́мони.
За́раз же вда́рили в бараба́н, і невели́кий загі́н важки́м кро́ком ру́шив упере́д.
За́раз же з'яви́лися лю́ди, ви́прягли зми́лених ко́ней й поста́вили каре́ту під пові́тку.
Засну́, дак усе́ мине́ться.
Заспоко́йтесь тепе́р, а ми все зро́бимо шви́дко й рете́льно.
Засу́ви відчини́лися, две́рі заскриготі́ли на заві́сках, в кімна́ті залуна́ли кро́ки.
Зате́ я хо́чу, щоб ви щодня́ чу́ли про мене́.
Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.
Захо́плення подво́їлося, але́ су́мнів зали́ши́вся.
Защемі́ло го́рде діво́че серде́нько, да мовча́ла небо́га, не сказа́ла й матері́.
Збережі́ть цю гра́моту для себе́, Д'Артаньяне.
Збері́ть ва́ші ре́чі, за́втра ви пої́дете.
Збо́ри золотошукачі́в постанови́ли, щоб він нега́йно забра́вся звідтіля́.
Зва́жте сами́, скі́льки вам потрі́бно, і не заважа́йте мені́.
Звелі́ла ї́хати шви́дше, щоб наздогна́ти свої́х.
Зверну́в з дорі́жки за кущ, щоб ні з ким не зустрі́тись.
Звича́йно, зняли́ річ про заарештува́ння бідола́хи Бонасьє.
Звича́йно, чоловіки́ за́вжди́ залиша́ються чоловіка́м.
Звідтіля́ впе́рто диви́вся мети́с, намага́ючись розпізна́ти нови́х люде́й.
Зві́ртесь на мене́, одмо́втесь од ціє́ї жі́нки.
Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.
Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.
Зго́дом вони́ сами́ признава́лись, що недооці́нювали цю чорноо́ку дочку́ Авро́ри.
Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.
Здава́лося й сам він не знав, чи розсе́рдиться, чи ні, та що ска́же.
Здава́лося, він усе́ передба́чив, усе́ напере́д угада́в, усьо́му запобі́г.
Здава́лося, ті́льки Д'Артаньян був невдово́лений.
Здає́ться мені́, що це лети́ть до тебе́ полови́на моє́ї душі́.
Здає́ться так, що пан Гре́чка Андрі́й Іва́нович? — спита́ла вона́ своє́ю че́рго́ю.
Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.
Здає́ться, я вам ще не каза́в, що був на урядо́вій поса́ді.
Здає́ться, я помиля́вся.
Здає́ться, я тоді́ зляка́вся, пополо́тнів і почу́в, що но́ги підгина́ються.
Здоро́ва, хло́пська нату́ра не боя́лася просту́ди в лі́тній ра́нок.
Здо́рово було́ гуля́кам надво́рі, як траві́, що прив'я́ла вдень на со́нці.
Зи́гмунд, Верц та Гоз відійшли́ в бік пора́дитись.
Зи́гмунд, зами́слившись, гла́див соба́ку.
Зи́гмунд, нахили́вши го́лову, гла́див соба́ку.
Зи́гмунд, урва́вши спів, закля́в і шпурну́в голове́шкою в соба́к.
Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.
Зібра́вся, замкну́в покі́й і ви́біг на мі́сто.
Зіпхну́ли й кня́зя з ду́мними дя́ками, як попе́рлись.
Зітхну́в стари́й, але́ що було́ ді́яти! Пішо́в.
Зліквіду́й свої́ ді́ла, прода́й свою́ спа́дщину, чим доро́жче, тим лі́пше.
Зляка́лась голу́бонька, як дити́на, і запла́кала з ля́ку.
Змагачі́ наближа́лись до межі́, мі́цно зати́снувши в рука́х свої́ зая́ви й кілки́.
Знав бо, що й сказа́ти, запоро́жець.
Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.
Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.
Зна́єш, що я звича́йно не був ла́сий до жіно́цтва, ані́ на́дто чутли́вий.
Знай на́ших! А до́бра, ка́жуть, люди́на з тії княги́ні.
Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.
Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.
Знаху́р, з підби́тим о́ком, був у ке́пському на́строї.
Зна́ючи, що таки́ тре́ба бу́де сказа́ти, аж примліва́ла від тіє́ї ду́мки.
Зни́щено було́ й у́нію, що її так нена́видили лю́ди.
Зно́ву ру́шили в доро́гу й наза́втра, о тре́тій вдень, приї́хали до Сюржеру.
Зня́вся гарми́дер і га́лас, — ці́ла метушня́.
Зня́вся крик і га́мір, бо дали́ зна́ти на ста́нцію, і я втік.
Зору́дувавши все, я побі́гла на двіре́ць залізни́ці.
Зраді́в діду́сь, що аж усміха́всь.
Зрадовалась Череваниха, як наздогна́ла свої́х, мов слобони́лась од яко́ї на́па́сті.
Зра́зу на ти́ждень, по́ки не наді́йдуть інстру́кції з Петербу́ргу.
Зра́зу соро́мився того́, але́ по́тім переста́в і перепроша́ти мене́.
Зречи́ся свого́ бо́га, і бу́деш живи́й.
Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.
Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.
Зрозумі́єш і сам, що я не знав, що й ду́мати про це.
Иншим щасти́ть, і вони́ знахо́дять бага́то зо́лота, а мені́ не щасти́ть.
І ба́тько твій до́брий коза́к, ті́лько здурі́в на ста́рість.
І бу́дьте спокі́йні! Якщо́ вино́ нам не сподо́бається, ми пошлемо́ по і́нше.
І в тій хви́лі я поба́чила, як із сере́дини твоя́ рука́ відсува́є вікно́.
І вже і́нший і забу́в, із чиї́м ба́тьком ра́зом до ві́йська у сіром'я́зці йшов.
І взяв її за ру́ку і поцілува́в, як дити́ну.
І відто́ді́ вже ми не ба́чили Пана́ска і не чу́ли, що ста́лося з ним.
І він взяв перо́, вписа́в у нака́з прі́звище Д'Артаньяна й поверну́в йому.
І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.
І він махну́в руко́ю, немо́в бажа́в відігна́ти споку́сливого де́мона.
І він, звича́йно, зник з яко́юсь чужо́ю запря́жкою соба́к.
І він, уве́сь тремтячи́, знов ляга́є на своє́ лі́жко і захо́диться ка́шлем.
І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.
І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.
І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.
І все ж таки́, не зважа́ючи на всі ва́ші зуси́лля, ви, очеви́дно, запізни́лися.
І го́ре короле́ві, якщо́ вона́ ви́нна.
І грома́дські́ по́гляди, і перекона́ння, і пиха́, і т.
І де ти смія́тимешся, я байду́жно здвигну́ раменами.
І де́в'ятеро воякі́в із завзя́ттям, але́ не без ла́ду, ки́нулись оди́н на одного́.
І ді́йсно, Атос був надзвича́йна люди́на.
І ді́йсно, в та́борі все заворуши́лося.
І ді́йсно, Д'Артаньян чув страше́ний га́мір у льо́сі.
І ді́йсно, за кі́лька хвили́н пройшо́в нічни́й сто́рож.
І ді́йсно, за півгодини Д'Артаньян поверну́вся.