speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
— А Басти́лія? — спита́в Араміс.
— А ва́ша герцоґиня все ще на во́дах, пра́вда? — спита́в Д'Артаньян.
— А вже ж не жиді́вська, — ка́же запоро́жець.
— А вже ж привезе́.
— А ви застромі́ть пистоле́ти за по́яс.
— А ви звідкіля́? — спита́в Богу́н.
— А ви згада́йте за мене́ пе́ред сатано́ю.
— А ви то хто такі́? — відпові́в Атос, обу́рений таки́м то́ном.
— А ви́сами хто? — своє́ю че́рго́ю спита́в оди́н з верхі́вців.
— А він так ма́ло хова́є їх, що вгада́ти їх не тру́дно.
— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.
— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.
— А все ж, — заува́жив Араміс, — я поділя́ю пропози́цію Портоса.
— А все ж, він розчу́лився, — сказа́ла вона́ й ви́рішила вста́ти та причепури́тися.
— А все ж, мені́ здає́ться, — відпові́в Д'Артаньян, — що письмо́ мені́ знайо́ме.
— А все таки́ не зава́дить придиви́тися, куди́ і як воно́ впа́ло.
— А все таки́, Іва́не, обмірку́й — почала́ вона́ нерішу́че.
— А втім це було́ так, як я мав за честь допові́сти́ ва́шій вели́чності.
— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.
— А де Базен? — зві́дався Атос.
— А де ж пан Атос? — спита́в він.
— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.
— А де ж тепе́р ваш бог? — глузува́в він з пора́неного, передаючи́ йому револьве́ра.
— А де хазя́їн? Схова́вся буржуяка! Дава́й ключі́.
— А з того́, про що ви ка́жете.
— А звича́йно ж.
— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.
— А і́ншим ра́зом — Бернажу.
— А й спра́вді так, — відпові́в хазя́їн — Я до́бре прига́дую.
— А кайда́ни? — спита́в Сомко.
— А кого ж це принесу́ть у же́ртву.
— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.
— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.
— А коля́дники не хо́чуть уступи́тися.
— А крути́тися й ме́нче мо́жна б.
— А куди́ ви заподі́ли ва́ших попі́в? — спита́в Д'Артаньян.
— А ма́бу́ть, що ні, — мо́вив, ні́би сам до себе́, дру́гий.
— А мені́ ба́читься, що не зама́ло.
— А мені́ ви́диться, що він бага́то бре́ше, — кажу́ я.
— А мені́ не ціка́во оповіда́ти.
— А ми до мі́ста.
— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.
— А мо́же б йому ра́ни поперев'я́зувати? — сказа́в Тоньо.
— А мо́же не хоті́в да́ти? — втру́тив хтось.
— А мо́же це не так серйо́зно? — розважа́ючи, відказа́в Гоз.
— А на чому́ ж ти ля́жеш? — спита́в Д'Артаньян.
— А на що вам батогі́в? — йому здава́лось, що чолові́к кпить собі́ з нього.
— А начха́ть! — се́рдився тепе́р уже́ пан Андрі́й.
— А на́ші ескадро́нні ко́ні? — дода́в Араміс.
— А не бу́деш же мене́ більш узива́ти Барабаше́м? — пита́в Черева́нь.
— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.
— А ну ви, дя́дьку Джеджалію.
— А од їх ро́ду — не во гнів твої́й жі́нці — се і́ноді й ста́неться,— ка́же Шрам.
— А он коза́цтво Сомкі́в та́бор ра́бує.
— А ось вам, мій дру́же, півпістолі за труд.
— А ось і дру́гий.
— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.
— А ось це — Метью із Бе́рклі.
— А от чому́, — ка́же запоро́жець.
— А от що з сього́.
— А от що я тобі́ скажу́.
— А от як,— ка́же со́тник Юско́.
— А оце́ й ви, па́не кардина́ле, зра́джуєте мене́, спереча́ючись.
— А перечека́ти, аж вода́ впаде́.
— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.
— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.
— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.
— А суддя́ й собі́ звонтпи́в, па́не осауле.
— А таємни́ця в тім, що вчо́ра ввечорі я ба́чив міле́ді, — відпові́в Атос.
— А так їх лиши́ти не мо́жна було́.
— А так, що бро́ду не є.
— А так, що дия́вол замути́в го́лову Васю́ті Ніженському.
— А так, що це моя́ спра́ва.
— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.
— А тепе́р до сто́лу! — скома́ндував Атос.
— А тепе́р дозво́лите сказа́ти вам про одну́ річ? — зи́мно спита́в Атос.
— А тепе́р, коли́ він пішо́в, тре́ба забира́тись і нам, — заува́жила па́ні Бонасьє.
— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.
— А ти пе́вний, що за цею шту́кою не кри́ється яка́сь тенде́нція? — запита́ла я.
— А ти спра́вді пойня́в мені́ ві́ри? — ка́же Кири́ло Тур.
— А ти тут чого́? — озві́рився він на мене́.
— А ти упорядку́й поба́чення так, щоб ніхто́ не дові́дався.
— А ти чого́? — ви́звірився на нього ба́тько.
— А ти, Арамісе? — спита́в Атос.
— А ти, Грі́мо, розумі́єш? — спита́в Араміс.
— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.
— А ти, синку́, ду́же бага́то ймеш їм ві́ри.
— А то бу́де з вас дру́гий Авель.
— А то ж як? — ка́жуть, стоячи́ ко́зирем, мі́шане.
— А то ж яко́го мені́ ще бі́са? — ка́же Кири́ло Тур.
— А то пе́вно непра́вда була́? — втру́тив знов хтось збо́ку.
— А то пощо? — відповіла́ па́нночка.
— А то яки́м спо́собом? — гри́мнула вона́.
— А тобі́ любіші моско́вці? Пробач, полко́внику — я не знав того́.
— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.
— А тобі́ яки́й кло́піт? спита́в невдово́лено пан Андрі́й.
— А тоді́ Борисла́в ті́льки що розцві́вся, розпано́шився.
— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.
— А тому́, па́не, що мада́м не лю́бить вас.
— А тому́, що нема́ на це причи́н.
— А у мене́ ще здо́рово на ля́хів рука́ сверби́ть.
— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.
— А хто ба́чив це тавро́? — спита́в Араміс.
— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.
— А хто ж це таки́й.
— А це ви до́бре ро́бите, — каза́в Ласочка, сти́шуючи го́лос, — що йдете́ з до́му.
— А це ви, має́стро.
— А цей за мене́.
— А ця па́ні? — спита́в Портос.
— А че́рез що ти б'є́шся, Атосе? — спита́в Араміс.
— А чия́ ж це кімна́та? — спита́в Д'Артаньян.
— А чіпці́ де? — спита́в Староміський.
— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.
— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.
— А чому́ ви не звелі́ли перевезти́ вас до Пари́жу? Ви, пе́вно, ду́же ну́дитесь тут.
— А чому́ ж? — ка́же.
— А чому́ ні? — відпові́в мушкете́р.
— А чому́ так, Пля́нше? — спита́в юна́к.
— А чорт побира́й! — бурмо́тів коро́ль.
— А чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.
— А що вам тре́ба у Ло́ндоні? — спита́в Бонасьє.
— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.
— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.
— А що ж ваш полкови́й суддя́ ро́бить? — спита́в Гвинтовка.
— А що ж ви ма́ли зроби́ти з жі́нкою? — схвильо́вано спита́в Д'Артаньян.
— А що ж він, бга́те, вко́їв? — пита́є Черева́нь.
— А що ж са́ме з вами ста́лося, лю́бий Портосе? — прова́див да́лі Д'Артаньян.
— А що ж, — ка́же, — бга́тці? Я свого́ зя́тя на вся́кому мі́сті оберу́ ге́тьманом.
— А що ж, при́ятелю? — ка́же Шрам да́лі.
— А що ж? Ведмі́дь пі́де до своє́го берло́га і тене́ти за собо́ю потя́гне.
— А що са́ме він розповіда́є? — самодові́льним то́ном спита́в Портос.
— А що са́ме? — спита́в Д'Артаньян.
— А що са́ме? — спита́в коро́ль.
— А що таке́? — запита́в я.
— А що ти ду́маєш? — ка́же Петро́.
— А що, лі́пше тобі́? — пита́ю.
— А що, не клю́нуло? — промо́вив Стокард, су́мно хита́ючи голово́ю.
— А що, па́не ге́тьмане? — ка́же Шрам.
— А я бара́нячу палядвицю, — сказа́в Портос.
— А я ду́мав, що він ще в Брюселі.
— А я ду́маю, що вда́сться.
— А я за свого́ Пля́нше, — дода́в Д'Артаньян.
— А я напере́д даю́ вам розгрі́шення.
— А я непе́вний, — відказа́в Д'Артаньян, — бо виступа́ють вони́ ду́же рішу́че.
— А я пе́вний, що з зо́всім і́ншими на́мірами, па́не кардина́ле.
— А я пулярду, — вки́нув сло́во Араміс.
— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.
— А я, — сказа́в Портос, ви́тріщивши свої́ вели́кі о́чі, — живце́м оббі́лую тебе́.
— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.
— А як же ми? — бі́дкалися селя́ни! — До нас же з око́лиць лю́ди позбіга́лися.
— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.
— А якби́ ви й не вини́лися, то ва́ша розпу́ста та ва́ші зло́чини ви́казали б вас.
— А якби́ він її нена́видив, було́ б ще кра́ще.
— А якже́? Воно́ твоє́? Дуванити бу́де що й без ціє́ї дрібни́ці.
— А якщо́ він не приї́де? — спита́в Д'Артаньян.
— А якщо́ я ви́граю́.
— А, — а! — заува́жив він, — вона́ спить.
— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.
— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.
— А, бга́тику! — і поча́в цілова́тись.
— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.
— А, він в поря́дку, — сказа́в нача́льник, — та з чудо́вою рекоменда́цією.
— А, здоро́ві, ку́мо! — кри́кнули ми ра́дісно.
— А, Киценька! — закрича́ли вони́ і почали́ ти́снутися до не́ї.
— А, люб'я́зний мій пожильче́, — сказа́в він.
— А, поба́читись зо мно́ю? — похму́ро заува́жив Вінтер.
— А, так ось воно́ що! — здивува́вся Д'Артаньян.
— А, так, так, пригада́в, — глузли́во мо́вив офіце́р.
— А, то зло́дій, бе́стія, зру́чний! — проворкотів він собі́ під ніс.
— А, це ви про Пана́ска! Про Каганце́вого Пана́ска! Ого́, зійшо́в наш Пана́ско на пси.
— А, це ви! — переби́в Араміс.
— А, це ви! — сказа́в Портос.
— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.
— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.
— А, як ся ма́єш, Га́во! — проговори́в Староміський яки́мось надла́маним го́лосом.
— А! — ка́же.
— А! Очеви́дячки, ми бенкету́ємо, — сказа́в Портос.
— А! Так ви дозволя́єте собі́ говори́ти таки́м то́ном.
— Аа! У мі́сті щось ді́ється! — зверну́вся до всіх Атос.
— Авже́ж коня́тину.
— Авже́ж пі́демо, Ґаво! — сказа́в Вовку́н.
— Авже́ж сподо́балася.
— Авже́ж ста́лося.
— Авже́ж ціка́во.
— Авже́ж що ви.
— Авже́ж, з Анжу́йських виногра́дників.
— Авже́ж, що він.
— Авже́ж, що топи́вся! Вже й на дні лежа́в, посині́лий як боз.
— Аго́в! — промо́вив я, схопи́вши за ру́ку вождя́ Джо́рджа.
— Аджеж вас уб'ю́ть.
— Аджеж і я з ним б'ю́ся, — сказа́в Портос.
— Аджеж ми зали́шимо́ там на́ші шку́ри, — прова́див да́лі Грі́мо то́ю же мо́вою.
— Аж тепе́р все я́сно ста́ло.
— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.
— Ай! — почу́вся нови́й крик із зеле́ної гуща́вини на пні.
— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.
— Але́ ви бу́дете з мене́ кпи́ти.
— Але́ воно́ ли́чить осо́бі, що зви́кла про́сто диви́тись в о́чі во́рогові.
— Але́ Герінгтон і Савой зміни́ли свої́х соба́к за дві ми́лі да́лі.
— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.
— Але́ ж він поме́р.
— Але́ ж Лоре́н Лі́зней — оце́, спра́вді, жі́нка для нього.
— Але́ ж у нас оди́н ті́льки револьве́р, — завва́жив він.
— Але́ ж ча́су ду́же ма́ло.
— Але́ ж я ввесь час вас люби́ла! — запере́чила вона́.
— Але́ ж, Джой, я працю́ю, що си́ли.
— Але́ мене́ не відпу́стять.
— Але́ не захо́дьте дале́ко, щоб чу́ти дзво́ник.
— Але́ поди́виться мені́ в о́чі.
— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.
— Але́ ти й сті́льки не зароби́в, живучи́ в го́рах! — їдко замі́тив Га́ва.
— Але́ тут ми, безсумні́вно, нара́зимося на ку́лі — промо́вив Д'Артаньян.
— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.
— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.
— Але́ чому́ ж божеві́льний, коли́ він її коха́в? — здивува́вся Д'Артаньян.
— Але́ чому́ не наздоганя́ємо ми ціє́ї жі́нки? — спита́в Д'Артаньян.
— Але́ що ста́лося з мої́ми рука́ми? — спита́ла міле́ді.
— Але́ як поба́чуть, що я здоро́в — сказа́в Ґава.
— Але́, — ви́гукнув розбі́йник, — це ті́льки і́нший за́сіб вби́ти мене́.
— Але́, — відказа́в Д'Артаньян, — це подару́нок короле́ви.
— Але́, — відпові́в той, — мені́ здає́ться, що мі́сце о́брано до́сить невда́ло.
— Але́, здає́ться, і в мене́ майну́ла не пога́на ду́мка, — сказа́в Портос.
— Але́, коли́ госпо́дь забороня́є бреха́ти, тим суво́ріш забороня́є він самогу́бство.
— Але́, слу́хайте, слу́хайте, ось він зно́ву розпри́скався.
— Алеж вона́ не куса́є! — мо́вив сміючи́ся Бори́с.
— Алеж вони́ мо́жуть прийти́ ко́жної хвили́ни.
— Алеж дити́но! — заспоко́ював мене́ Генри́сь.
— Алеж і як ще ра́до! — сказа́ла Оля.
— Алеж і́нші ма́ють та́ко́ж пра́цю, та обіця́ють і мене́ не залиша́ти.
— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.
— Алеж то на таки́й спо́сіб пі́длий чолові́к! — скри́кнула Оля.
— Алеж то не бу́дуть політи́чні ві́ча.
— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.
— Алеж я гада́ла, що він твій при́ятель.
— Алеж я туте́шній, — просто́гнав я.
— Алла́х був ду́же милосе́рдний до тата́рів.
— Амі́нь, — підсумува́в Атос.
— Амі́нь! — ви́мовив юна́к і поскака́в уклу́с.
— Амі́нь! — ка́же Череваниха.
— Амі́нь? Ні, ще сьо́му ді́лу не ско́ро ска́жуть амі́нь.
— А́ні тро́хи, — спокі́йно відказа́в Атос.
— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.
— Арамісе, Арамісе! — згукну́в Д'Артаньян, з недові́рою ди́влячись на свого́ дру́га.
— Армантьє́р — я не зна́ю тако́го мі́сця.
— Атос таки́й холоднокро́вний, таки́й одва́жний і так чудо́во ору́дує шпа́дою.
— Атос, — відпові́в мушкете́р.
— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.
— Атосе, ви мене́ страха́єте.
— Ах, ах, як сла́вно! — аж заплеска́ла в доло́ні Мари́на.
— Ах, ви жарту́н! — відпові́в Бонасьє.
— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.
— Ах, спра́вді! — відмо́вив Д'Артаньян.
— Ах! — ви́летіло з уст Олі.
— Ах! — з до́ко́ром в го́лосі сказа́ла па́ні Бонасьє.
— Ах! — ра́зом скри́кнула міле́ді й Рошфо́р.
— Ач, яки́й кори́сливий, — усміхну́лася жі́нка.
— Ая́кже, жид.
— Ая́кже! Гото́ві й спако́вані.
— Б'юсь тому́, що б'юсь, — відпові́в, почервоні́вши, Портос.
— Ба, та чому́? Че́рез що? — пита́ємо ми заціка́влені.
— Багацько ж, ма́бу́ть, і в тебе́ в голові́ мо́зку! — ка́же Кири́ло Тур.
— Базене, мій дру́же! Ме́ні здає́ться, ви втруча́єтеся в розмо́ву.
— Ба́течки мої́, голу́бчики! — кри́кне, зляка́вшись, Кири́лова ма́ти.
— Ба́тьку мій рі́дний! — ка́же Сомко́.
— Ба́тьку мій! — ка́же ге́тьман, приступи́вши до Шра́ма.
— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.
— Ба́тьку! — ка́же.
— Бач, лядське ко́дло! — ка́же тоді́ крізь зу́би Гвинтовка.
— Бач, моє́ зо́лото, які́ твої́ земляки́! — ка́же Гвинтовка.
— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.
— Ба́чиш, що не тата́ре, то і впуска́й.
— Ба́чу, що мій до́брий цар сього́дня невесе́лий, а че́рез що це, того́ не ві́даю.
— Ба́чу, я й сам.
— Бга́те Іва́не! — ка́же Черева́нь, а сам аж тремти́ть.
— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.
— Бга́тці! — ка́же Черева́нь.
— Бга́тці! — сказа́в Черева́нь.
— Без гучни́х слів! Ся́дьмо й побала́каймо спокі́йно, як лі́чить бра́тові й сестрі́.
— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.
— Без сідла́? — спита́в Араміс.
— Безпере́чно, — пого́ди́вся Атос, — але́ це вже спра́ва Грі́мо.
— Безпере́чно, але́ я не дозво́лю яко́мусь мети́сові бу́ту чесні́шим від мене́.
— Безпере́чно, щоб вчини́ти наси́льство.
— Безсумні́вно пе́рший коха́нець та спі́льник красу́ні.
— Безсумні́вно, — відпові́в Портос, пиша́ючись, що діста́в компліме́нта.
— Безсумні́вно, він же ба́чив па́на Д'Артаньяна в мене́.
— Безсумні́вно, і тим з бі́льшою охо́тою.
— Безсумні́вно, коли́ в мене́ нема́є напо́хваті шампа́ні чи шамберте́на.
— Безче́сна люди́на, монсеньє́р, безче́сна.
— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.
— Бережи́ мою́ пери́нку.
— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.
— Бережі́ться, Д'Артаньяне, бережі́ться, — застері́г Араміс.
— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.
— Бережі́ться! — попере́див Лавсон.
— Бері́ть із собо́ю все потрі́бне для двохтижневої по́дорожі та йдіть за мно́ю.
— Бері́ть мою́ ру́ку, — переби́в чужозе́мець, — і ході́м.
— Бернажу́, до ва́ших по́слуг.
— Би́тва! Тре́ба ж переві́рити на́шу збро́ю.
— Біда́, Га́во! Доведе́ться нам усі́м на пні вмира́ти.
— Біда́! — крича́ть.
— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.
— Бі́дний Атос! — говори́в він.
— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.
— Бі́дний Луї́ Савой! — каза́ли лю́ди.
— Бі́дний Мунди́к, — сказа́в усміхаючися Тоньо.
— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.
— Бі́льше мене́ ні для кого вдо́ма нема́.
— Блага́ю вас, сір.
— Бо — каза́в він, — майбу́тнє не втече́ від мене́.
— Бо веселі́ше з ним було́.
— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.
— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.
— Бо її відпра́влено.
— Бо не хо́чу.
— Бог відступа́ється від того́, хто сам себе́ зріка́ється, — заува́жила міле́ді.
— Бог ще не сказа́в оста́ннього свого́ сло́ва.
— Бог! Скажі́ть кра́ще — ді́дько.
— Бо́га нема́? — промо́вив він до нього.
— Бо́га ра́ди, па́че добро́дію, поясні́ть, що це все познача́є? — спита́ла вона́.
— Бо́гу дя́кува́ти! — відповіла́ Староміська, стара́ помо́рщена жі́нка.
— Богу́н — це найбі́льший запе́клий наш во́рог! — ска́ржився коро́ль під час нара́ди.
— Бо́же вас благослови́, ді́тки мої́! — ка́же Череваниха.
— Бо́же ж ти мій! — ви́гукнув Портос.
— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.
— Бо́же Милосе́рдний! — скри́кнула Мари́на з жа́хом.
— Бо́же мій лю́бий! — блага́ла вона́.
— Бо́же мій ми́лий, — почу́вся глухи́й го́лос Атоса.
— Бо́же мій ми́лий! — кри́кнула Череваниха, спле́снувши рука́ми.
— Бо́же мій, бо́же мій! — бурмотів бідола́шний кра́мар.
— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.
— Бо́же мій! — ка́же.
— Бо́же мій! — скри́кнула я.
— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.
— Бо́йків не зна́єш? — серди́то га́ркнув Вовку́н.
— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.
— Боржі́й, боржі́й, жі́нко! — покри́кує на не́ї Гвинтовка.
— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.
— Бра́во, Атосе! Благоро́дна душа́! — бурмотів Д'Артаньян.
— Бра́во, Д'Артаньяне! Я зго́дний, — сказа́в Атос.
— Бра́во! — згукну́в Портос.
— Браку́є двох наві́сків, — їх тут ті́льки де́сять.
— Бра́ти мої́ рі́дні! — з рида́нням ки́нувся Богу́н до калі́к.
— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.
— Браттє моє́ ми́ле! — рече́ тоді́ полко́вник Шрам.
— Був па́ру разі́в.
— Бу́де нам тут пе́кло.
— Бу́де те, що Бог дасть! — одпові́в Богу́н.
— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.
— Буди́нок ґва́рдії, ро́та Дезеса́ра.
— Бу́дуть на́ші й гарма́ти, як біг помо́же.
— Будь ла́ска, ми́лости про́симо.
— Будь ла́ска, про́симо вас, переста́ньте.
— Будь мені́ за рі́дну сестру́.
— Бу́дьмо обере́жні — сказа́в Атос, — вони́ мо́жуть ще ста́ти нам у приго́ді.
— Бу́дьте відважніші.
— Бу́дьте ві́льні і в свої́й нена́висті й в свої́х симпа́тіях.
— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.
— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.
— Бу́дьте спокі́йні.
— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.
— Бу́дьте спокі́йні — я моря́к.
— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.
— Бу́дьте спокі́йні, мілорде.
— Бу́дьте спокі́йні! Він не пої́де.
— Бу́ква зако́ну! — глузли́во всміхну́вся Гічкок.
— Було́ ко́ло дев'я́тої.
— Було́ пів до одина́дцятої.
— Буль ла́ска, відповіда́йте мені́ то́ю ж мо́вою.
— В мене́,— ка́же,— одна́ доро́га по всьо́му сві́ту.
— В мої́м, — із яко́юсь дро́жжю в го́лосі відпові́в Опана́с.
— В свої́й опочива́льні.
— Вам до́бре відо́мо, па́не, що суд не поверта́є того́, що до нього потра́пило.
— Вам до́бре відо́мо, що найнебезпе́чніші ку́лі не ті, що їх посила́є во́рог.
— Вам, Гею Стокарде, богоху́льнику і філісти́мляне, моє́ привіта́ння.
— Вам, Гічкок, не вда́сться довести́ мене́ до тако́го безу́мства.
— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.
— Вас безпідста́вно підо́зрювали, а тому́ вас тре́ба тепе́р одшкодува́ти.
— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.
— Вас обвинува́чують у держа́вній зра́ді, — промо́вив пово́лі кардина́л.
— Вас посила́є вельмо́жна осо́ба, вельмо́жна осо́ба чека́є на вас.
— Вас урято́вано, — відпові́в молоди́й офіце́р.
— Вас, па́не, одлупцю́ють, — попереджа́ю вас, — як бу́дете те́ртися ко́ло мушкете́рів.
— Ватажка́ дам, — сказа́в Богу́н, і обві́в оча́ми понавко́ло, шука́ючи кого б да́ти.
— Ваш брат у сьо́му не тя́мить си́ли.
— Ваш брат? — скри́кнула па́ні Бонасьє.
— Ва́ша до́брість звору́шує мене́, монсеньє́р, — відмо́вив Д'Артаньян.
— Ва́ша еміне́нція бажа́єте, щоб я дав нака́за арештува́ти обо́х.
— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.
— Ва́ша жі́нка втекла́.
— Ва́ша міле́ді — мо́вив він, — здає́ться мені́, оги́дне створі́ння.
— Ва́ша пра́вда, — відпові́в Б'юкенгем.
— Ва́ше ім'я́? — спита́в коміса́р.
— Ва́ше ім'я́? — спита́в офіце́р, напівзатули́вши плаще́м обли́ччя.
— Ва́ше ім'я́? — удру́ге спита́в їзде́ць, одкида́ючи відло́гу плаща́.
— Ва́ше поми́лування? — здивува́вся Рішельє́.
— Ва́ші пора́зи ще й до́сі завдаю́ть вам стражда́нь? — пита́ла міле́ді.
— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.
— Ва́шу смерть! — сказа́в він мені́.
— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.
— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.
— Вважа́йте, що ви у себе́ вдо́ма.
— Введі́ть па́на Д'Артаньяна, — наказа́в коміса́р двом тюре́мникам.
— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.
— Веди́ нас, Грі́мо.
— Вели́кий бо́же! — зойкнув Д'Артаньян, пусти́вши пенюа́р.
— Вели́кий пан, а хитру́є в мужикі́в ви́дерти.
— Вели́кий царю́! — сказа́ла Мари́на.
— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.
— Ви — гемон, по́сланий на зе́млю, — сказа́в Атос.
— Ви — пан Д'Артаньян.
— Ви — пові́я, — го́лосно проказа́в він — і му́сите прийня́ти нале́жну ка́ру.
— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.
— Ви вважа́ли мене́ за поме́рлого, та й я мав вас за поме́рлу.
— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.
— Ви вже гото́ві? — спита́в Фелтон.
— Ви вже ї́дете? Почека́йте тро́шки.
— Ви ві́зьмете одного́ з мої́х.
— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.
— Ви ду́же ми́лий та люб'я́зний хло́пець, — сказа́ла па́ні Бонасьє.
— Ви ду́же побла́жливий чолові́к, мій люб'я́зний па́не Бонасьє.
— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.
— Ви заважа́єте правосу́ддю.
— Ви залі́зна люди́на, — сказа́в Араміс.
— Ви за́раз же пої́дете.
— Ви зна́єте вже офіце́ра, що лиши́ться тут за нача́льника пі́дчас моє́ї відсутности.
— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.
— Ви зна́єте, як гризу́ться соба́ки.
— Ви зна́єте, як я люблю́ вас, Д'Артаньяне, — сказа́в Атос, поти́снувши йому ру́ку.
— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.
— Ви їсте́ коня́тину.
— Ви каза́ли мені́ пра́вду.
— Ви ма́єте ра́цію, Тревій.
— Ви мене́ обмани́ли, — суво́ро сказа́в кардина́л.
— Ви мене́ ще не зна́єте.
— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.
— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.
— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.
— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.
— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.
— Ви не зро́бите цього́, Д'Артаньяне, — зи́мно відпові́в йому Атос.
— Ви не таки́й хоро́брий, щоб могли́ ста́ти мені́ в приго́ді.
— Ви несправедли́во намага́єтесь прини́зити мене́, па́не, відказа́в Д'Артаньян.
— Ви обіця́ли борони́ти мене́ від її гні́ву.
— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.
— Ви пи́шете, як держа́вний секрета́р, лю́бий Арамісе.
— Ви поверта́єте мені́ життя́, Д'Артаньяне! — ви́гукнув Араміс.
— Ви помиля́єтесь, я не моли́лась.
— Ви приї́хали? — спита́ла міле́ді.
— Ви проха́ли про ла́ску? — з підо́зрою в то́ні спита́в лорд.
— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.
— Ви сказа́ли, що вас тро́є, а мені́ здає́ться — нас че́тверо.
— Ви скида́єтеся на змо́вців.
— Ви су́тий дия́вол! — прошепоті́ла вона́.
— Ви тепе́р ду́же осла́блені.
— Ви у призна́ченій для вас кімна́ті, мада́м.
— Ви цілко́м упе́внені, що це не він? — спита́ла вона́.
— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.
— Ви чудо́вий това́риш, Д'Артаньяне, — сказа́в він.
— Ви чу́єте? — спита́ла вона́.
— Ви щось ка́жете? — запита́в він.
— Ви, звича́йно, не ду́маєте цього́, серде́нько моє́, — відмо́вив Д'Артаньян.
— Ви, здає́ться, каза́ли мені́, що сподіва́єтеся знайти́ там екіпіро́вку.
— Ви, здає́ться, на́дто запа́люєтесь що́до па́ні Бонасьє.
— Ви, здає́ться, пора́нені? — спита́в Пля́нше.
— Ви, ка́жуть, брат ціє́ї да́ми, можли́во, але́ на ща́стя, не мій.
— Ви, лю́бий мій, пога́нець.
— Ви, мабу́дь, стоми́лися.
— Ви, мій люб'я́зний па́не Бонасьє́, ду́же великоду́шні.
— Ви, наш друг, на́ше сві́тло, наш неви́ди́мий засту́пник, — сказа́в Д'Артаньян.
— Ви, я зна́ю, зви́кли вбива́ти люде́й.
— Ви? — спита́ла міле́ді.
— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.
— Вибача́й, Опана́се, але́ я, бігме, не розумі́ю тебе́.
— Ви́бачити — за що? — спита́ла вона́.
— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.
— Ви́бачте мені́, па́ні, — сказа́в Д'Артаньян — ви ж розумі́єте, я не знав цього́.
— Ви́бачте, ви́бачте мені́! — ви́гукнув він.
— Ви́бачте, мілорде, — сказа́в Фелтон, спиня́ючи герцоґа.
— Ви́бачте, мілорде, я говорю́, ще стри́муючи себе́.
— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.
— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.
— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.
— Виклика́й охо́чих.
— Ви́ключно для вас.
— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.
— Вина́! — сказа́в Атос, поба́чивши хазя́їна.
— Вино́, що подо́бається вам найбі́льше.
— Ви́п'ю я й сам.
— Висо́ка на зріст, ста́вна.
— Ви́трати він спло́тить.
— Ви́ще, зна́чно ви́ще.
— Ви́ще, па́не, ви́ще.
— Від кого ти навчи́вся ціх дум? — спита́в Богу́н, коли́ вто́млений кобза́р спини́вся.
— Від ло́рда Вінтера? — перепита́в Б'юкенгем.
— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.
— Відда́йте мені́ жерця́ того́, і вам поверну́ться човни́.
— Віддасте́ збру́ю.
— відказа́в Д'Артаньян, — а короле́ва.
— Відповіда́йте, або́ вам доведе́ться до́рого заплати́ти за ва́ше неслухня́нство.
— Відпочи́ти? Ні в яко́му ра́зі, Атосе.
— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.
— Ві́зьме вона́ верх і без нас, бра́те Кири́ло.
— Візьми́ со́тню козакі́в! — зверну́вся Богу́н до Влучака́.
— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.
— Візьми́ цей, — переда́в свого́ Атос з власти́вою йому ще́дрістю, — і будь хоро́брий.
— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.
— Візьмі́ть ці дорогоці́нні наві́ски, з яки́ми я заприсяга́вся лягти́ у труну́.
— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.
— Візьмі́ть цю гра́моту.
— Візьмі́ть, лю́бий Атосе, — сказа́в Д'Артаньян, — вона́ нале́жить вам з пра́ва.
— Візьмі́ть, мій дороги́й, впиші́ть своє́ ім'я́ й бу́дьте до́брий нача́льник для мене́.
— Візьмі́ть, мілорде, — сказа́ла вона́, — і бережі́ть на спо́мин про мене́.
— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.
— Візьмі́ть! — сказа́ла міле́ді, оддаючи́ Фелтонові торби́нку, по́вну люї́дорів.
— Він вели́кий боягу́з, але́ вона́ прекра́сна, — шепоті́в Д'Артаньян.
— Він дві́чі прихо́див до міле́ді.
— Він ду́же оригіна́льної ма́сти, — сказа́в Араміс.
— Він ду́же про́сить до́зволу поговори́ти з ва́шою еміне́нцією.
— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.
— Він зроби́в мені́ честь спини́тися в нас.
— Він і ді́йсно живе́ там, ва́ша еміне́нція.
— Він і сам їх не ма́є.
— Він лежи́ть на ла́ві, немо́в хво́рий.
— Він ма́є ра́цію, — сказа́в Портос.
— Він мене́ вб'є, як наздожене́.
— Він не втече́, па́не кардина́ле.
— Він не з мої́х при́ятелів? — спита́в Д'Артаньян, удаючи́, ні́би вага́ється.
— Він не мо́же подарува́ти їй цю істо́рію з Сараба́ндою.
— Він не схоті́в роби́ти цього́.
— Він не уві́йде, до́ки ми не ви́йдемо.
— Він пішо́в на до́повідь і ска́же, що всі го́луби тепе́р у голубнику́.
— Він пішо́в, а буди́нок зачи́нено.
— Він пові́з її до свого́ пала́цу і зроби́в з не́ї пе́ршу па́ні на всю окру́гу.
— Він подарува́в нам чудо́ві ко́ні.
— Він позбавля́є мені́ нудьги́ в Басти́лії й тягани́ни су́ду.
— Він помре́, — повтори́ла міле́ді, — споча́тку вона́, по́тім він.
— Він посила́в по мене́, — зго́рда відпові́в кра́мар.
— Він припи́сував її, здає́ться мені́, полі́тиці.
— Він свого́ теж не пору́шить, не турбу́йтесь.
— Він сказа́в мені́, що набира́тиме собі́ мушкете́рів з ґвардійців па́на кардина́ла.
— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.
— Він тут, па́не.
— Він уже́ ввійшо́в.
— Він узя́в вас за Б'юкенгема! — ви́гукнув Д'Артаньян.
— Він хо́че говори́ти з да́мою, що приї́хала з Було́ні.
— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.
— Він ще міцні́ше сти́снув її за ру́ку.
— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.
— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.
— Ві́рте, я щасли́вий ба́чити вас.
— Ві́сім днів, мілорде.
— Ві́сім со́тиків, Га́во? То зама́ло.
— Ві́тре! — сказа́в кардина́л — Ви нега́йно пої́дете до Ло́ндону.
— Вічная память, — почу́лося се́ред на́товпу і бага́то з люде́й поскида́ли шапки́.
— Вла́сною осо́бою.
— Влашту́йте баль.
— Во́вчий Зуб ка́же, що коли́ ви́йдете перемо́жцем, тоді́ я — ва́ша дружи́на.
— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.
— Вода́ холо́дна! — мо́вив він.
— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.
— Вождь Джордж, — ка́же ста́рець, — хо́че одружи́тись з Кіллісну.
— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.
— Воло́сся її напро́чуд га́рного біля́вого ко́льору.
— Во́лю бага́то грошей, ніж тро́хи пирогі́в.
— Вона́ боя́лась, що її заарешту́ють.
— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.
— Вона́ втече́ від нас, — говори́в Д'Артаньян, — і це бу́де твоя́ прови́на, Атосе.
— Вона́ доручи́ла мені́ переказа́ти, що коха́ла вас за́вжди́.
— Вона́ ду́же го́рда.
— Вона́ є, — сказа́ла міле́ді.
— Вона́ з блага́нням покла́ла свою́ ру́ку на йо́го.
— Вона́ зда́тна на все.
— Вона́ й він.
— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.
— Вона́ неприто́мна.
— Вона́ пішла́, — сказа́в коли́шній кра́мар.
— Вона́ побо́юється цього́.
— Вона́ пої́хала до А́нглії, — мо́вив ДАтос.
— Вона́ поме́рла.
— Вона́ так коха́ла мене́.
— Вона́ там, — промо́вив Мускетон.
— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.
— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.
— Вона́ у Ма́нтській в'язни́ці.
— Вона́ упе́внена в тім.
— Вона́, ма́бу́ть, подала́сь до Лювру.
— Вона́? Хто вона́? — спита́в Д'Артаньян.
— Вони́ в цьо́му́ паку́нку, яки́й ви розго́рнете лише́ на тім бо́ці Ляманша.
— Вони́ вме́рли обо́є? — спокі́йно спита́в лорд Вінтер.
— Вони́ ж пе́вно зна́ють.
— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.
— Вони́ згада́ли про мене́, бенкету́ючи, як і я ду́мав про них, коли́ мені́ було́ су́мно.
— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.
— Вони́ мені́ невідо́мі.
— Вони́ нас поба́чать.
— Вони́ стріля́ють у тру́пи, — відказа́в Атос.
— Вони́ хоті́ли втекти́! — підско́чила Гафіфе до мурзи́.
— Воно́, ма́бу́ть, підро́блене, — відмо́вив Атос.
— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.
— Вра́жі ді́ти! — кричи́ть.
— Все гара́зд, П'єре, — мо́вила, — не турбу́йтесь.
— Все одно́, — кажу́, — зачека́ю й тут.
— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.
— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.
— Встава́йте, Я́не.
— Всю́ди такі́! — сказа́в, мов припеча́тав, Вовку́н.
— Вчо́ра я був ду́же п'я́ний, лю́бий Д'Артаньяне, — сказа́в він.
— Га, га, га! — засмія́вся ти.
— Га, коли́ вже так хо́чеш, то неха́й і так бу́де.
— Га, мо́же і́нші ма́ють і бі́льше сил.
— Га, то ході́м, пошука́ймо! — сказа́в Тоньо.
— Га? — відпові́в та́ко́ж ше́птом Лейбуньо.
— Гада́ю, що так.
— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.
— Гара́зд, — сказа́в Атос, — тепе́р я ба́чу, що ви мене́ впізна́ли.
— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.
— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.
— Гара́зд, шано́вний па́не.
— Гара́зд! На цей раз нас перемогли́.
— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.
— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.
— Ґасконці — це францу́зькі шотля́ндці.
— Ґвардійці кардина́ла! — ви́гукнули ра́зом Портос і Араміс.
— Ге, ге, ге! — всміхну́вся Кеслер на той соло́ний Владків доте́п.
— Ге, як? Бог на́шим помага́в.
— Ге! Що ва́ше са́ло та пшоно́! — ка́же тре́тій волоцю́га.
— Гей, па́не! Ось папе́ри, що ви́пали з ва́шого капелю́ха.
— Гей, ти, я покажу́ тобі́ ріжни́цю між хоро́брою люди́ною та таки́м боягу́зом, як ти.
— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постелі́ть, щоб м'я́ко було́, — нака́зував П'єр.
— Гей! Че́рті! — кри́кне Гвинтовка на свої́ слу́ги.
— Генри́сь арешто́ваний.
— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.
— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього́ я́нгольського створі́ння! — дивува́вся Фелтон.
— Герцоґ Б'юкенгемський у Пари́жі! — ви́гукнув коро́ль.
— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — кри́кнув Фелтон.
— Геть з дисерта́ціями! — скрича́в Д'Артаньян.
— Геть зві́дси, а то я покли́чу люде́й, і вас закую́ть у кайда́ни.
— Геть, і́родові ду́ші! — кри́кне на них Шрам.
— Геть, ма́мо, геть! Чолові́к не скоти́на, більш ві́дра не ви́п'є.
— Геть! — ра́птом ви́гукнув пан Андрі́й гні́вно.
— Ге́тьман, ге́тьман Іва́н Марти́нович! — крича́ть на все го́рло.
— Ге́тьмана! — кри́кне Сомко́, що аж покривувесь га́лас.
— Гетьману́й над нами хто хоч — чи ли́цар, чи свинопа́с,— аби́ ми полко́вниковали.
— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.
— Гічкок, ми поділимо́сь че́сно з вами.
— Гли́бо́ко там.
— Гля́диш на не́ї збо́ку, пропа́ща.
— Гм, я не пішо́в би, — відказа́в Араміс.
— Гм! — ка́же Брюхове́цький.
— Го, го, бага́то дечого тре́ба.
— Го, го, мої́ го́ри! — відпові́в він.
— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.
— Гов! Чи не втекла́ вона́? — з о́страхом запита́в това́риш.
— Говорі́ть, говорі́ть! — озва́вся я.
— Го́ді вам жартува́ти, мій люб'я́зний, — сказа́в він.
— Го́ді вам! — згукну́в Д'Артаньян.
— Го́ді вже про се! Про́симо до госпо́ди, дорогії го́сті.
— Го́ді лиш, ба́тьку! — кри́кне Брюхове́цький.
— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.
— Го́ді тобі́! Тебе́ зана́дто розвору́шують ті спо́мини.
— Го́ді юродствовати, бо й го́лос тебе́ не слу́хає.
— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.
— Го́ді, го́ді, ма́мо! — ка́же запоро́жець.
— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.
— Го́ді, до́ню! — ка́же Шрам.
— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.
— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.
— Голу́бчику мій! — сказа́ла Петро́ві стара́ Туриха.
— Го́ра з горо́ю не зі́йдеться, а чолові́к з чолові́ком зі́йдеться.
— Ґордон оберну́вся до Я́на.
— Горі́тимеш у пе́клі.
— Го́споди, То́бі сла́ва.
— Го́споди! — сказа́в, диву́ючись, Білозе́рець.
— Гото́в! — сказа́в тве́рдо Ґава.
— Гото́во? — запита́в він.
— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.
— Граф був вельмо́жний госпо́дар і мав пра́во кара́ти на го́рло в свої́х володі́ннях.
— Граф тут, — допові́в офіце́р.
— Гребі́ть, — наказа́в він матро́сам.
— Гребі́ть, як ду́жче.
— Грі́мо, — сказа́в Атос, — вихо́дячи із своє́ї кімна́ти в хала́ті.
— Грі́мо, ще мушке́тів! — наказа́в з пробо́їни Атос.
— Гріх мені́ се сказа́ти! — одвіту́є Шрам.
— Гріх тобі́, Мундзю, таке́ говори́ти, — сказа́в Тоньо.
— Гяури ті́льки істнують на те, щоб працюва́ти на нас, правові́рних.
— Д'Артаньян і я, чи, доде́ржуючи хроноло́гії, я і Д'Артаньян, — відпові́в Атос.
— Д'Артаньян ма́є ра́цію, — заува́жив Атос.
— Д'Артаньян, па́не.
— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне, я помру́ че́рез тебе́.
— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.
— Да в Бату́рин же, до наві́сно́го ді́да Васю́ти.
— Да го́ді тобі́ розпитувать! — озва́вся піп.
— Да го́ді, бо́га ра́ди! — ка́же Петро́.
— Да се ж ти, ба́чу, сам і ота́ман! Запоро́жець тоді́ в ре́гіт.
— Да ще, сла́ва бо́гу, в нас ру́ки не в кайда́нах! — озва́лось уже́ дво́є чи тро́є.
— Да що ж тобі́ заподі́яли сі до́брі люде́? — пита́є Шрам.
— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.
— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.
— Дава́й боро́тись або́ стріля́тись на пістоля́х.
— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.
— Дава́й! — сказа́в Лейбуньо.
— Дай нам її й забира́йся до себе́.
— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.
— Да́йте ж мені́ листа́, мада́м, немо́жна га́яти ча́су.
— Да́йте йому ми́лостині та хай помо́литься за бі́дного грі́шника.
— Да́йте мені́ папе́ру, перо́ та атраме́нта, — сказа́в кардина́л.
— Да́йте мені́ подиви́тися.
— Да́йте поміркува́ти хвили́ну.
— Да́йте пройти́.
— Да́йте ті́лько горта́нь промочи́ти.
— Дак ми з тобо́ю сусі́де,— сказа́в запоро́жець.
— Далебі, па́не, сього́дні я спа́тиму спокі́йно впе́рше за ці шістна́дцять день.
— Далебі́г, дороги́й Атосе, я волі́ю не ризикува́ти бі́льше.
— Дале́ко йдемо́.
— Даре́мно, — сказа́в Атос, — даре́мно.
— Дасть Бог, все ви́йде на до́бре.
— Даю́ вам секу́нду на міркува́ння, — дода́в він.
— Даю́ вам сло́во дворяни́на.
— Два кни́длі? Які́ кни́длі? — спита́в поква́пно Кеслер.
— Два́дцять п'ять.
— Двана́дцять, — відпові́в Араміс.
— Дво́є, монсеньє́р.
— Дворя́нство вже є, так нема́ по що на тій слу́жбі і час га́яти.
— Де в кого напе́вне й Бог, вла́сне реліґія.
— Де воно́? — повтори́в Кент.
— Де ж мені́, пано́тче, ді́тись?— ка́же жі́нка.
— Де ж тепе́р бог твій? — запита́в мети́с.
— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.
— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.
— Де моє́ воло́сся? — знена́цька спита́ла Мари́на.
— Де се ви, батьки́, блука́ли, що й не обі́дали вку́пі? — пита́є Іване́ць.
— Де тобі́ ти́хо? Сього́дні народи́всь у мене́ таки́й ли́цар, що аж земля́ затруси́лась.
— Де я помру́? — спита́ла вона́.
— Де я? — спита́ла вона́.
— Держіть, держіть! — галасува́ла бі́ля них жі́нка Хамамбета, Гафіфе.
— Де́сять пістоле́й.
— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.
— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.
— Диві́ться, жі́нко.
— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.
— Ди́вна річ.
— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.
— Ди́вно! — ви́мовила міле́ді.
— Ди́во вели́ке, — ка́же Петро́ Сердю́к, — ні́чого сказа́ти.
— Диву́є мене́, де це переночува́в Гічкок, — промо́вив він, достаючи́ свої́ мокаси́ни.
— Дити́на! Та це ж неможли́во, Тревій.
— Дід був твій ба́тько, протра́тив має́ток, а тебе́ мені́ на біду́ лиши́в.
— Ді́йсно, мені́ знайо́ме це прі́звище.
— Ді́йсно, це так, — нава́жився вки́нути сло́во Д'Артаньян.
— Ді́ти! — кри́кне на свої́х стари́й Шрам.
— Ді́тки мої́! — ка́же тоне́ньким, ни́цим голоско́м.
— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.
— Дніпро́ тече́ про́сто до Сі́чі.
— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.
— До висо́кого бе́рега, на са́ми́й край льо́ду, — промо́вив я впо́шепки.
— До до́кторової небо́ги.
— До Кале́, — сказа́в Д'Артаньян.
— До ка́мери.
— До Ло́ндону.
— До Ло́ндону! — згукну́в Портос.
— До манастиря́? — заціка́вився Рішельє́.
— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.
— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.
— До поба́чення — відказа́в Атос, же́стом нака́зуючи Грі́мо відкоркува́ти нову́ пля́шку.
— До поба́чення, па́не Бонасьє, до поба́чення.
— До того́ ж короле́ва спасе́ Б'юкенгема, але́ не ви́зволить нас, — сказа́в Портос.
— До Труа́ в Шампа́ні, — відпові́в я.
— До шху́ни! — скома́ндував Фелтон.
— До́бра дити́на! — ви́гукнула Га́нна Австрі́йська.
— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.
— До́бра спі́лка! — почу́лося з на́товпу чоловікі́в.
— До́бре ска́зано! — ви́хопилось в Араміса.
— До́бре стої́ш? — запита́в я това́риша.
— До́бре, — кажу́ я, — приї́ду, якщо́ мене́ покли́чеш.
— До́бре, — сказа́в він Пля́нше, коли́ той прив'яза́в уже́ валі́зки.
— До́бре, — сказа́в жебра́к, — одішлі́ть свого́ льокая.
— До́бре, — сказа́в кардина́л.
— До́бре, — сказа́в, — піду́ з вами.
— До́бре, — сказа́ла міле́ді.
— До́бре, а ви ось що зробі́ть.
— До́бре, ви як раз зна́йдете, що шука́єте, але́ хо́чу вас попере́дити.
— До́бре, до́бре.
— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.
— До́бре, до́бре, Рошефоре! Не все пропа́ло.
— До́бре, з ними мо́жна ї́хати ма́йже на край сві́ту.
— До́бре, мі́стер Лавсоне.
— До́бре, монсеньє́р.
— До́бре, моя́ красу́ньо, до́бре! — каза́в він.
— До́бре, піду́ за́втра.
— До́бре, скажу́.
— До́бре, сказа́в кардина́л, — надішлі́ть мені́ цю серве́тку, будь ла́ска.
— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.
— До́бре! Ось люди́на, що ла́дна бу́де відда́ти за мене́ своє́ життя́.
— До́бре! Тоді́ зробі́ть, як я вам сказа́в.
— Добри́день, дороги́й Д'Артаньяне, — ви́мовив Араміс.
— До́брий день вам, па́не Староміський! — сказа́в Га́ва, вхо́дячи в ха́ту.
— До́брі молодці́ ті́лько жарту́ють.
— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.
— До́вго я спав? — пита́ю я.
— Доведе́ться вам, за бра́ком шампа́ні та шамберте́на, задовольни́тись цим.
— Дода́йте ще, що спа́дщини мене́ позба́вите, — глузли́во мо́вив Макси́м.
— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.
— Дозво́льте мені́ запропонува́ти себе́ до ва́ших по́слуг, па́ні.
— Дозво́льте мені́, па́ні, ви́словити здивува́ння з при́во́ду цього́, — сказа́ла ігу́меня.
— Дозво́льте мені́, Фло́йде, подя́кувати вам за ва́шу ла́ску.
— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.
— Докажи́, що твоя́ висо́ка поро́да на яке́сь таки́ ли́хо тобі́ здала́ся.
— До́кази? — ви́гукнула міле́ді.
— Дороги́й Атосе! Нас ото́чено ці́лою сі́ткою шпигуні́в.
— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.
— Доро́гу, доро́гу па́ну осаулу ні́женському! — крича́ть козаки́.
— До́сить, уста́в з ла́ви та й сту́кає до вікна́, ні́бито не тре́ба.
— Дрібни́ця — бу́ркнув пан.
— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.
— Друг низько́ї люди́ни, зда́тний до всьо́го, — вго́лос додала́ вона́.
— Дру́же мій, — відказа́в Атос.
— Дру́же мій, ви гово́рите, як вті́лене богослі́в'я.
— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.
— Ду́же до́бре.
— Ду́же ле́гко.
— Ду́же можли́во, па́не, бо я ваш домовла́сник.
— Ду́же пова́жну да́му, — дода́в Араміс.
— Ду́же про́симо ва́шої ми́лости, — говори́в до мене́, всміхаючися, руди́й ве́летень.
— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.
— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.
— Ду́же хоро́ше.
— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.
— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.
— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.
— Ду́маю, що на дві́сті до́ларів набере́ться.
— Дурень ти, Га́во, — сказа́в на те Фавель.
— Дурни́ці! Це все дрібни́ці.
— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.
— Е, ба́тьку! — ка́же Сомко.
— Е, ба́тьку! ка́же запоро́жець.
— Е, да се Шрам до мене́ гово́рить! — ка́же бо́жий чолові́к.
— Е, злі́зьте! Бу́де вже з вас! — здебі́льшого ду́же шви́дко спиня́ли вони́ діте́й.
— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.
— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.
— Е, па́не, — відпові́в Йосько, — те, що до́сі, то не була́ глу́па істо́рія.
— Е, паниче́ську! — ка́же Череваниха.
— Е, серде́нько, все таки́ то для мене́ недо́бре афішува́тися на таки́х зібра́ннях.
— Е, ти, ба́чу, ще не позбу́вся сентиментальности.
— Е, чого́ тако́го! — відказа́в Вовку́н, махну́вши руко́ю.
— Е, що мені́.
— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.
— Е, що, суддя́ до́брий чолові́к, — сказа́в Йосько.
— Е,мій лю́бий Атосе, ви здає́ться ба́чити все в чо́рному сві́тлі.
— Еге́, бга́те! Моя́ Мела́ся не знева́жила б себе́ і за ге́тьманом.
— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.
— Еге́, па́не Д'Артаньяне! Здає́ться, це я вас ба́чу.
— Еге́! — ви́гукнув лорд.
— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.
— Еге́! — закрича́в ота́ман.
— Еге́! — ка́же Кири́ло Тур.
— Еге! Ось де зійшли́сь! — ка́же той, пізна́вши Василя́.
— Ей, дра́гий по́бро! — кри́кне чорного́рець.
— Ет, тобі́ бо не дого́диш! — напівповажно, а напівжартом сказа́в моло́дший.
— Ет! — відпові́в дід і замо́вк.
— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.
— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.
— Життя́ — пога́на гра, — повто́рював він за́вжди́ свою́ одномані́тну ду́мку.
— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.
— Жі́нка тако́го низько́го ста́ну! — обу́рився Портос і скриви́в знева́жливу грима́су.
— Жо́ден чолові́к не смі́є підвести́ о́чі на жі́нку ха́на.
— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.
— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.
— З вели́кою охо́тою, па́не.
— З двадцяти́.
— З двох причи́н.
— З Демі́вки.
— З нака́зу короля́! — сказа́в шля́хтич.
— З одно́ю я вчо́ра не міг вас дожда́тися, — поясни́в він.
— З охо́тою, — відпові́в Д'Артаньян.
— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.
— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.
— З Ту́ру? — верескну́в Араміс.
— З чого́? — наї́вно спита́ла міле́ді.
— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.
— За годи́ну.
— За гости́ну? — ка́же.
— За де́кілька льє від кордо́ну Ельзаса й Лотари́нгії.
— За де́сять деся́та.
— За жиді́вські.
— За здоро́в'я короля́, па́не.
— За твоє́ здоро́в'я! — підхопи́ли Портос і Араміс.
— За ти́сячу пістоле́й! — відмо́вив капіта́н.
— За що се ти нас так проклина́єш? — ка́же, зуми́вшись, грома́да.
— Забері́ть їх і поверта́йтеся до мене́.
— Забу́ти? — здиво́вано спита́ла Мари́на.
— Завадовський, па́не та́тку.
— Завда́є мені́ бо́лю, та не заважа́є ходи́ти.
— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.
— За́втра чи поза́втра приї́дуть по не́ї з нака́зом короле́ви.
— За́втра, — заяви́в він — я помщу́ся за вас, або́ умру́.
— За́втра, опі́вдні, Тревій.
— Зажді́ть трі́шки, і я предста́влю вас йому.
— Зажді́ть хвили́нку, — вки́нув сло́во Араміс.
— Зажді́ть, в мене́ є ді́йсно га́рний плян.
— Закладаюся, що не вгада́єте, кого я прийма́в за ва́шої відсутности.
— Залиша́йтеся тут.
— Зали́ште мене́, Фелтоне.
— Зали́ште нас, Патріку, — наказа́в Б'юкенгем.
— Замовчі́ть! — мо́вив чийсь го́лос.
— Замовчі́ть! Ви дурни́й.
— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.
— Запла́ти, лайда́че! — кри́кнув мандріве́ць свойєму льокаєві.
— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.
— Заприсягаюсь тобі́, Дик, що обма́ном я таки́ доби́вся свого́.
— За́раз же пошлі́ть по нього.
— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.
— За́раз, — відпові́в Араміс.
— За́раз, — відпові́в Атос.
— За́раз, коли́ бажа́єте.
— За́сне пі́сля твоє́ї спо́віді вся́кий! — бурча́в, зачиня́ючи две́рі, сто́рож.
— Заспоко́йся, до́не моя́.
— Заспоко́йся, Пля́нше.
— Захо́дьте сюди́! — сказа́в офіце́р і відійшо́в на бік, щоб пропусти́ти крамаря́.
— Зачека́йте тро́хи.
— Збережі́мо цей папіре́ць, — запропонува́в Д'Артаньян.
— Звича́йно так.
— Звича́йно, на то́му, яко́го подаро́вано.
— Звича́йно, па́не.
— Звича́йно, па́не, я пої́ду, якщо́ ви того́ бажа́єте.
— Звича́йно, я ж бо зна́ю, що ви не оберта́тиметесь спи́ною.
— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.
— Зги́ньте ви к нечи́стому!— ка́же Шрам.
— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.
— Зго́да — сказа́в Д'Артаньян.
— Згоди́всь понево́лі.
— Здає́ться, ви сами́ сказа́ли, що пурита́ни не зра́джують свого́ сло́ва.
— Здає́ться, він мені́ загро́жує.
— Здає́ться, він схамену́вся, — поду́мав Д'Артаньян, — це не пога́но.
— Здає́ться, дога́дуюсь.
— Здає́ться, зна́ю.
— Здає́ться, не дочува́ю.
— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.
— Здає́ться, пани́ мушкете́ри нака́зують стерегти́ себе́! — промо́вив він.
— Здає́ться, я вже дала́ вам до́каз.
— Зда́сться? — ка́же, ідучи́ ми́мо, ба́тько Пу́гач.
— здивува́вся Д'Артаньян.
— Земля́ я єсм і в зе́млю відійду́.
— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.
— Зза́ду Люксембу́ргу.
— Зі Смерекова.
— Зле, хло́пче, зроби́в ти, — ка́же.
— Зміні́ть цих льокаїв, — сказа́в він.
— Зна́єте що, зробі́ть ви для мене́ на дру́гий понеді́лок п'ятдеся́т.
— Зна́єте, Бапти́сте, він мені́ давно́ вже в'ї́вся, чима́ло кло́поту завда́в.
— Зна́єш що, ба́тьку! — ка́же йому Петро́.
— Зна́єш що, реб Мойше, — кажу́, — відда́й мені́ ті папе́ри.
— Зна́ю, — спокі́йно відпові́в Атос, — бо ось він.
— Знов когось сюди́ веду́ть! — з переля́ком мо́вив дід, надслу́хуючи.
— Зно́ву ґасконада! — пробурча́в дворяни́н.
— Зно́ву інтри́ги.
— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.
— Зо́всім не він, — відпові́в Бонасьє.
— Зо́всім ні.
— Золоти́й пісо́к.
— Зра́дницьким, па́не.
— Зроби́в усе́ так, як велі́ла вона́.
— Зроблю́ все, що звели́ш, — прошепта́в я.
— Зрозумі́ло, не вчиню́.
— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.
— І бу́дете непра́вий, дороги́й Вінтер, — відказа́в герцоґ, подаючи́ йому ру́ку.
— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.
— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.
— І ви, шановная грома́до! Про́сить паволоцький Шрам пропуска че́рез та́бор,.
— І ви́брався куди́сь.
— І во́рог смерте́льний.
— І два таки́х влу́чних Бернажу.
— І ді́йсно, — сказа́в Портос.
— І до того́, ще пора́нений в плече́.
— І до́бре ро́бите.
— І до́бре ро́бите, па́не.
— І до́бре так.
— І з ци́ми слова́ми лорд пішо́в.
— І їв ти що вчо́ра? — пита́є пан.
— І лист кардина́ла з тобо́ю? — спита́в Д'Артаньян.
— І мені́ теж, — дода́в Атос.
— І ми голо́дні.
— І моя́, — сказа́в Атос, — бо вона́ моя́ дружи́на.
— І надаре́мно, бо смерть є две́рі, що приво́дять до заги́белі або́ до спасі́ння.
— І на́дто небезпе́чний, попереджа́ю вас.
— І не йо! Учо́ра зазва́ли мене́ до коша́, бу́цім і до́брі.
— І не ого́! Ось слу́хай.
— І пироги́ люблю́.
— І повто́рюю свою́ обіця́нку.
— І сі́ни, й ха́та пе́ред тобо́ю настіж.
— І так, і не так, — відказа́в Мускето́н.
— І ти, Массіно, так ві́риш мені́? — запита́ла я.
— І це бу́де ча́сто, бу́дьте пе́вні, бо розмо́ва з вами припа́ла мені́ ду́же до вподо́би.
— І це все, це все? — нетерпля́че спита́в Б'юкенгем.
— І це робо́та кардина́ла.
— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.
— І цю каре́ту пригото́вано для нас? — спита́ла міле́ді.
— І че́рез понеді́лок ми му́симо остава́тися в мі́сті.
— І чого́ ти, га́йвороне, кричи́ш? — обру́шився Мундзьо на ме́ншого бра́та.
— І чудо́вого! — ви́гукнув хазя́їн.
— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.
— І я пе́вний, що на цей раз той, кого він пови́нен покара́ти, не втече́, як пе́рше.
— І я так са́мо, — відпові́в Д'Артаньян, — я за́вжди́ коха́тиму тебе́, будь спокі́йна.
— І я так са́мо, — дода́в Верц.