speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
— Сір, — усміхну́вся кардина́л, — я вважа́в себе́ за ві́льного від тако́го підозрі́ння.
— Сір, короле́ва — мій во́рог, а не ваш.
— Сір! — не зни́жував голоса́ Тревій.
— Сір! Му́шу сказа́ти, що в ї́хніх го́рах ще не зна́йдено копа́лень зо́лота.
— Ска́жеш, що панич Тоньо каза́в тобі́ прийти́, то ніхто́ тебе́ не прожене́.
— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.
— Скажи́ лучче́, синку́, були́ да загули́.
— Скажи́, що пропа́в коза́к ні за ца́пову ду́шу, от і все.
— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.
— Скажу́, що зго́джуюсь з Порто́сом, — відпові́в Араміс.
— сказа́в він, зітхну́вши й захища́ючи свої́ о́чі від зо́лота рукаво́м хала́ту.
— Скалі́чений! Ха, ха, ха! — засмія́вся Едму́нд.
— Скі́льки ж їх у вас? — спита́в Д'Артаньян.
— Скі́льки прига́дую, там не було́ набри́дливих відві́дачів.
— Скі́льки це стано́вить? — спита́в Атос.
— Скі́льки я винува́тий? — спита́в Д'Артаньян.
— Скорбо́тне бу́де, голубко моя́, твоє́ життя́.
— Скороті́ло таки́ панува́ти.
— Скри́нька ті́льки заважа́ла б вам.
— Сла́ва Госпо́деві! — скри́кнув ге́тьман опанува́вши собо́ю.
— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.
— Сла́вний юна́к! — прошепоті́в коро́ль.
— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.
— Служни́ця, здає́ться, ма́є ду́же га́рний стиль, — недба́ло заува́жив послане́ць.
— Слу́хай же, — мо́вила вона́ да́лі.
— Слу́хай, бра́те,— ка́же Петро́,— коли́ каза́ти, то кажи́ я́сно, а не за́гадками.
— Слу́хай, Га́во! Я ду́маю, чи так не бу́де до́бре.
— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.
— Слу́хайте, Атосе.
— Слу́хайте, Джой.
— Слу́хайте, сказа́в коро́ль.
— Слу́хайте, Фелтоне, — почала́ міле́ді з меланхолі́йною урочи́стістю.
— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.
— Слу́хайте! Я вже натра́пив на слід, — сказа́в Д'Артаньян.
— Слу́хайте! Я хоті́в де́що з'ясува́ти.
— Сме́рти, пани́чу.
— Сме́ртю! — засмія́вшись, ка́же Кири́ло Тур.
— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.
— Соло́дкий, як мед.
— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.
— Соро́к штук.
— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.
— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.
— Спе́ршу заслужі́ть це ща́стя.
— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.
— Спита́й у Д'Артаньяна.
— Спита́йте в ціє́ї жі́нки, — відказа́в чолові́к у черво́ному плащі́.
— Спізни́вся на одну́ хвили́ну! — крича́в він.
— Спі́шне дору́чення від ло́рда Вінтера.
— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.
— Споти́кались і луччі́ од твого́ Сомка.
— Спра́ва в то́му, що в мене́ нема́ грошей, — мо́вила короле́ва, — але́ зажди́.
— Спра́ва серйо́зна — заува́жили дру́зі.
— Спра́вді, вони́ доведу́ть до того́, що приму́сять нас запрова́дити їх до Басти́лії.
— Спра́вді, мені́ здає́ться, що ви тепе́р вага́єтесь.
— Спра́вді, що до́брі! — ка́же, всміхну́вшись, Гвинтовка.
— Спро́буймо, і якщо́ воно́ до́бре, ви́п'ємо.
— Ста́не, — відмо́вив Д'Артаньян.
— Стари́й Пу́гач ні для кого в сві́ті душе́ю не покривить.
— Стари́й Шрам не так ду́має, — ка́же Кири́ло Тур.
— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.
— Стережі́ться, мілорде, ви тепе́р у рука́х бо́жих.
— Сті́йте! Тепе́р пішло́.
— Сті́йте! Чи ці́ните ви своє́ життя́? — промо́вив Стокард.
— Сто люїдорів.
— Стрива́йте, стри́вайте, — спокі́йно ви́мовив Атос, — цей хід надзвича́йний.
— Стрива́йте, стри́вайте! — згукну́в герцоґ.
— Стрива́йте! Неподале́ку живе́ Атос.
— Суєта сує́тствій! — ка́же той, усміхну́вшись.
— Сусі́дів було́ кі́лька, — відпові́в він.
— Схова́й це! Я жда́ла тебе́.
— Сього́дні в Пари́жі у мене́ ду́же важли́ва спра́ва.
— Сього́дні ввечорі.
— Сього́дні ж увечорі.
— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.
— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.
— Сюди́ йдуть.
— Сюди́! — згукну́в герцоґ і за́раз же схопи́в шпа́ду.
— Та бо й ді́йсно, що розтво́рений.
— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.
— Та в мене́ й нема́ тако́го на́міру, бо цього́ ра́зу я сам вас шука́в.
— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.
— Та в Чо́рну ж Го́ру.
— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.
— Та вжеж не біда́к, па́не.
— Та ви ж не наш, — заува́жив Портос.
— Та ви́димо.
— Та ви́пити б то чолові́к ви́пив, але́ грошей дасть Біг.
— Та він мені́ прода́в, ці́лу ші́стку діста́в, — толкува́вся Ку́на.
— Та він чека́є, щоб короле́ва подарува́ла наслі́дника коро́ні Фра́нції.
— Та вони́ не влу́чать в мене́, — відказа́в Д'Артаньян.
— Та воно́ й ді́йсно так, монсеньє́р, — відпові́в Атос.
— Та воно́ так.
— Та де би? Хіба́ в ко́рчмі́.
— Та до́ма! — ка́же.
— Та ж це зо́всім не годи́ться.
— Та з Волівця.
— Та з ким же, як не з герцоґом.
— Та заплати́ли.
— Та звича́йно ж, я хоті́ла ба́чити вас.
— Та й мені́ Басти́лія подо́бається не бі́льше за ва́шого.
— Та й не відступа́ти ж! — мо́вив Портос.
— Та йдіть ви з свої́м́́́ па́льцем! За́вжди́ він заважа́є вам.
— Та куди́ там ї́дете? — запита́в він, не здоровкаючися з нами.
— Та лю́ди ка́жуть.
— Та ми вже по́за мі́стом, — заува́жила вона́.
— Та мо́же й непра́вда.
— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.
— Та не вдава́йте з себе́ святоші! — засмія́вся Д'Артаньян.
— Та не зна́ю.
— Та невже́ ж це пра́вда, Массіно, — запи́туєш ти.
— Та недале́ко.
— Та ні, не то, вона́.
— Та нічогі́сінько ж.
— Та ось паноте́ць ї́де, — кри́кнули і́нші, — неха́й він нас розсу́дить.
— Та ось як.
— Та от бач! — ка́жуть.
— Та от, бач, полюби́в молоде́ць ді́вчи́ну, ну і ді́вчи́на не од того́.
— Та от, па́не ясновельмо́жний, яке́ тут ли́хо.
— Та пирогі́в хо́чу.
— Та пра́вда.
— Та про той нещасли́вий рабу́нок, як то було́.
— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.
— Та розпові́жте бо, чому́ старо́го Моримуху назива́ють Каганцем? — наляга́ємо ми.
— Та се ти так мізку́єш, по́ки не почу́в залі́за за шку́рою.
— Та скорі́ше, Аста́рочко! як що до сві́ту не передаси́, так мерщі́й верта́йся.
— Та сього́дні ж увечорі, — відповіла́ ігу́меня — а то на́віть уде́нь.
— Та то дарма́, — поба́чимо.
— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.
— Та хіба́ ви не чу́ли, що сказа́в Д'Артаньян? — спита́в Атос.
— Та хіба́ це ви, па́ні? — згукну́в він.
— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.
— Та хто са́ме? — спита́в Атос.
— Та це ж ва́ше, мій дру́же, — відпові́в Д'Артаньян.
— Та це ж не ві́дповідь.
— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.
— Та це оди́н матро́с почастува́в мене́ шва́йкою з вели́кої бомбрамсе́лі.
— Та чи по на́шому ж вона́ мо́литься? — шепну́ла Череваниха бра́тові.
— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.
— Та чого́ з ним па́нькатися.
— Та чого́ хо́чеш від мене́? — відпові́в Йосько.
— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.
— Та чому́? — нера́до мо́вив Опана́с.
— Та чорт уже́ з ним! Мо́жна.
— Та ще вони́ чека́тимуть до півночи, коли́ те́мно бу́де стріля́ти.
— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.
— Та що ж таке́? Кажі́ть! Ви замо́рите мене́ до смерти.
— Та що ж я мо́жу зроби́ти? — зашари́вся Араміс.
— Та що чи, ку́ме, ко́ло ньою па́нькаєш? — сказа́в хтось ізбо́ку товсти́м го́лосом.
— Та що, не зна́ти, чи даду́ть нам тут що ни́ні ї́сти, — пита́в Кеслер.
— Та щоб усе́ було́, як слід! — дода́в Біль.
— Та я би хоті́в у вас купи́ти.
— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.
— Та я й не жарту́ю, — відказа́в Атос.
— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.
— Та я не сплю, — відпові́в Івано.
— Та я пита́ю вас не про це, Арамісе, — сказа́в Атос.
— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.
— Та, Бо́же ж мій, я ж не те й кажу́, я ж розумі́ю.
— Та, по пра́вді сказа́вши, бга́те, я й не хо́чу.
— Тавро́вана жі́нка! — дода́в Портос, го́лосно зарегота́вши.
— Тай на ла́вочці.
— Так — відповіли́ одноголо́сно англі́йці й францу́зи.
— Так веду́, як умі́ю.
— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.
— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.
— Так воно́ й є — відпові́в Рошефор.
— Так воно́ й єсть.
— Так воно́ й пови́нно бу́ти, коли́ люди́на добира́ється до землі́.
— Так здало́ся й мені́, па́не, дарма́ що він мав уле́сливий ви́гляд.
— Так і кра́ще.
— Так і так, — ка́же.
— Так не для баб же созда́в госпо́дь козака́.
— Так не зляка́єте.
— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.
— Так ось у чім річ.
— Так от же сти́нно, що Іване́ць у Зінько́ві гуля́є в кня́зя.
— Так оце́ — зітхну́в ва́жко, на́че щось важке́ підня́в, пан Іва́н.
— Так са́мо й я.
— Так се в вас бо́жий чолові́к? — спита́в тоді́ Шрам.
— Так це ж вино́, що надісла́ли мені́ у ва́ше ім'я́.
— Так це пра́вда! — сказа́ла короле́ва.
— Так чого́ ж га́ятись? — ка́же Шрам.
— Так що ж? — спита́ла міле́ді.
— Так я й зроби́в, преподо́бні отці́, — відпові́в юна́к, і собі́ відда́вши їм поклона.
— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.
— Так, — відказа́в здиво́ваний коро́ль.
— Так, — відказа́в Мускетон.
— Так, — відпові́в Атос, — він нага́дує мені́ оди́н роди́нний кошто́вний самоцві́т.
— Так, — відпові́в Портос.
— Так, — го́стро перепини́ла Фреда, — ви капіта́нова жі́нка, а капіта́н ваш чолові́к.
— Так, — заува́жив Араміс, — але́ це на́зва мі́ста або́ се́ла.
— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.
— Так, — сказа́в Араміс, — Атос ма́є ра́цію.
— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.
— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.
— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.
— Так, але́ за тих часі́в не було́ війни́, герцоґ був тоді́ наш спі́льник, а не во́рог.
— Так, але́ недо́вга річ ви́стрілити з каре́ти, що мчить учва́л.
— Так, але́ я гада́в, що ви жарту́єте.
— Так, бага́то.
— Так, ба́тьку мій! Так, мій добро́дію! — переби́в йому Васи́ль Нево́льник.
— Так, без сідла́.
— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.
— Так, бо в мене́ є до́кази.
— Так, вби́то! — відпові́в лорд.
— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.
— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.
— Так, звича́йно.
— Так, звича́йно ж, не кардина́л.
— Так, звича́йно тре́ба, — стве́рдила короле́ва.
— Так, зна́ю.
— Так, і ду́же спі́шно.
— Так, коли́ ви пока́жете пе́вну гапто́вану ху́стку.
— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.
— Так, льока́й — Любен на йме́ння.
— Так, мада́м, — відпові́в офіце́р.
— Так, мені́ до́бре відо́мо вино́, про яке́ ви ка́жете.
— Так, мені́ це відо́мо, — відпові́в салда́т.
— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.
— Так, мілорде! Я прийма́ю, — сказа́в Д'Артаньян.
— Так, моє́ ді́точко.
— Так, мо́же тро́шки схуд, але́ зате́ зміцні́ли м'я́зи.
— Так, монсеньє́р.
— Так, монсеньє́р, — відпові́в юна́к.
— Так, монсеньє́р, це він, — відпові́в Портос.
— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.
— Так, на хвили́ну рані́ш, ніж прийшли́ ви.
— Так, на́віть до́бре.
— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.
— Так, па́не.
— Так, па́не — прошепта́в кра́мар, бі́льше ме́ртвий, ніж живи́й — До ва́ших по́слуг.
— Так, па́не капіта́не,.
— Так, па́не, — відмо́вив Мускетон, — але́ в ду́же пога́ному гу́морі.
— Так, па́не, — відпові́в англі́єць, уклонившися.
— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.
— Так, па́не, — вклонившися відпові́в Д'Артаньян.
— Так, па́не, — ле́две чу́тно відпові́в переля́каний гість.
— Так, па́не, найкра́ща з кімна́т в ці́лому готе́лі.
— Так, па́не! Безумо́вно, я трима́вся нерозу́мно.
— Так, па́не! Ніщо́ в сві́ті не зава́дить мені́ довести́ мою́ ві́дданість вам.
— Так, па́не! Це з її по́мічю я зни́маю о́вочі.
— Так, підро́блений.
— Так, пови́нні.
— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.
— Так, розумі́ю.
— Так, священик.
— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.
— Так, сер, якщо́ є пе́вні до́кази.
— Так, сір, і оди́н пора́нений.
— Так, сір, чу́ю, — ле́две чу́тно промо́вила короле́ва.
— Так, сір, я розумі́ю ва́шу розпу́ку.
— Так, так — відпові́в Д'Артаньян.
— Так, так — сказа́в він.
— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.
— Так, так, — мо́вив коро́ль, — ма́бу́ть до нього.
— Так, так, — переби́в Фелтон, — розумі́ю.
— Так, так, — похита́в голово́ю Атос, — це я ба́чу.
— Так, так, — сказа́ла міле́ді, — лист цілко́м я́сни́й.
— Так, так, але́ за кі́лька день я вже вста́ну.
— Так, так, так, це ві́рно, — сказа́в хазя́їн.
— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.
— Так, так, я ще вага́вся, — відпові́в Фелтон, — але́ тепе́р я ві́рю.
— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.
— Так, так! — стве́рдив Б'юкенгем, з се́рця зціпля́ючи зу́би.
— Так, так! Де лист? — крича́в Д'Артаньян.
— Так, так! Ось і не́бо, і мо́ре, пові́тря, яке́ я вдиха́ю, це пові́тря во́лі.
— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.
— Так, тро́хи подря́пав, — поясни́в Д'Артаньян.
— Так, у мене́ є тро́є, що вважа́тимуть за честь взя́ти у́часть у такі́й па́ртії.
— Так, у цьо́му́ готе́лі.
— Так, це — ща́стя, — механі́чно відказа́ла міле́ді, ду́маючи зо́всім про і́нше.
— Так, це моє́ прі́звище.
— Так, це я.
— Так, що твої́ ре́чі і зви́чаї годи́лись би й звірю́ Єремі.
— Так, я зна́ю, що ви люди́на з се́рцем, — сказа́в кардина́л, ма́йже звору́шений.
— Так, я чита́в у газе́ті про цю гру, — промо́вив Сазерланд, стиска́ючи ру́ку.
— Так, я, — відповіла́ та, намага́ючись зберегти́ байду́жність.
— Так, як чорт із попо́м.
— Так, якщо́ вона́ не зна́тиме, що то нака́з короля́.
— Так! — ви́гукнула міле́ді.
— Так! — відпові́в незнайо́мий.
— Так! — відповіла́ Га́нна.
— Так! — сказа́в Д'Артаньян.
— Так! Але́ ті́льки о пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян.
— Так! Араміс — оди́н з найкра́щих мої́х дру́зів.
— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.
— Так? Ну, це га́рно.
— Таки́й, як я.
— Такі́ вони́ мої́, як твої́.
— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.
— Тако́ї, бра́те.
— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.
— Те, щоб Шраменя перш доказа́ло, що згі́дне воно́ би́тись із Кири́лом Ту́ром.
— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.
— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.
— Тепе́р до рі́дного Бу́гу поверта́ються з похо́ду козаки́.
— Тепе́р заги́не Украї́на — говори́в До́вбня.
— Тепе́р запі́зно.
— Тепе́р мені́ залиша́ється перевести́ найважли́ві́шу части́ну тру́су.
— Тепе́р мені́ так до обніма́ння, як грі́шнику до гаря́чої сковороди́.
— Тепе́р про і́нше.
— Тепе́р про нас хіба́ ті́льки почу́єш.
— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.
— Тепе́р складі́мо пля́на кампа́нії, — сказа́в Портос.
— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.
— Тепе́р це вже не нена́висть, а по́мста.
— Тепе́р це ма́ло ціка́во, — відповіла́ па́ні Бонасьє.
— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.
— Тепе́р я зна́ю, що мені́ було́ тре́ба.
— Тепе́р я пропа́в, — і механі́чно, не чини́вши нія́кого о́пору, пішо́в за ва́ртою.
— Тепе́р я розумі́ю! — із захо́пленням ви́гукнув Портос.
— Тепе́р, ю́ний мій дру́же, — сказа́в він, — А́нглія нале́жить нам двом.
— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.
— Терпі́ння, ва́ша ясновельмо́жність, за́раз усе́ розкажу́.
— Ти б, здає́ться, ті́лько й роби́ла, що ня́ньчилась ізо мно́ю.
— Ти до́бре зна́єш, як ми співчува́ємо цій бі́дній мале́нькій па́ні Бонасьє.
— Ти до́брий коза́к.
— Ти ж ба́чиш, — каза́в Богу́н ге́тьманові, — лю́ди не хо́чуть кори́тися ля́хам.
— Ти знав!? Що ти знав? Ти міг зна́ти лише́ части́ну.
— Ти зро́биш те, про що про́сить твоя́ мале́нька Газізя.
— Ти ка́жеш, Атосе, хоч раз та гара́зд.
— Ти не так ста́виш пита́ння, — відпові́в Араміс.
— Ти сла́вний коза́к і коли́ помре́ш, то я й про тебе́ пі́сню скла́ду.
— Ти чого́, Лейбу́ню? — го́стро спита́ла вона́.
— Ти щасли́вий, — повтори́ла ти я́ко́сь безду́шно, мов луна́.
— Ти, дити́но? — здивува́лася цига́нка.
— Ти! Скажи́ кра́ще, що ти був за знаря́ддя ціє́ї кля́тої жі́нки.
— Тим гі́рше для вас, люб'я́зний хазя́їне, тим гі́рше.
— Тим то й вона́ ду́же до́бре зна́ла, що тепе́рішній моме́нт заслуго́вує ува́ги.
— Ти́сячу рече́й.
— Ти́хо, — застерегла́ її міле́ді — на́віть тут немо́жна так говори́ти про нього.
— Ти́хо, — прошепоті́ла па́ні Бонасьє.
— Ти́хо, — сказа́в Атос.
— Ти́хо, Д'Артаньяне, — застері́г Атос.
— Ти́хо! — застерегла́ па́ні Бонасьє́, здригнувшися.
— Тікай, неща́сний, — згукну́в Араміс, ки́даючи йому в обли́ччя свій капелю́х.
— Тікаймо на Вкраї́ну.
— Ті́льки дале́ко тобі́, ті́тко, — сказа́в він.
— Ті́льки два, ха, ха, ха! — регота́вся Владко.
— Ті́льки з мало́го під'ї́зду, Тревій, з мало́го.
— Ті́льки з пое́тами трапля́ються такі́ ре́чі, — серйо́зно мо́вив Атос.
— Ті́льки одне́ сло́во, — відпові́в Д'Артаньян.
— Ті́льки реда́кція цього́ листа́ зана́дто важка́.
— Ті́льки я не сповіща́в вас.
— То був Джон Рандольф, — з іро́нією докінчи́в Фортюн.
— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.
— То були́ чудо́ві дні.
— То в бага́тших, нас не заче́плять.
— То вже дай нам хоч ватажка́! — загука́ли селя́ни всі враз.
— То вже і́нша річ.
— То вже не на́ша печа́ль.
— То гра́йте на оби́дві збру́ї.
— То зле, коли́ не ма́єш що роби́ти.
— То і в мене́ грабо́ване? — го́стро спита́в пан Андрі́й.
— То і́нша річ.
— То й з'ясо́вуйте собі́! — сказа́в ба́йду́же Атос.
— То й не поважа́й, не зляка́єш.
— То й поготі́в, — сказа́в Атос.
— То коля́дники збиточники.
— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.
— То спро́буйте мене́.
— То то, ба́чите! П'ять душ зарі́зав.
— То ході́мо ж! До села́ ще не бли́зько.
— То ходімте.
— То я пови́нен зна́ти, де ваш пісо́к.
— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.
— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.
— Тоді́ — паль! — скома́ндував Атос.
— Тоді́ бу́дьте обере́жні.
— Тоді́ ва́ше дору́чення не бу́де ви́конано.
— Тоді́ ви дві́чі збреха́ли, бо я ба́чив, що з ва́шої.
— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.
— Тоді́ ми наздого́нимо каре́ту й зни́щимо всіх, що сиді́тимуть усере́дині.
— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.
— Тоді́ підожді́ть тро́шки, зачека́йте.
— Тоді́ почина́ймо! — сказа́в Атос.
— Тоді́ ска́жеш гоп, як переско́чиш.
— Тоді́ ста́вте діяманта.
— Тоді́ ти не ви́конаєш дору́чення — заува́жив Д'Артаньян.
— Тоді́ шви́дко пі́дете до свого́ бо́га, лихо́го бо́га бі́лих люде́й.
— Тоді́ я вас відря́жу на той світ до чо́рта в пе́кло.
— Тоді́ я прийшо́в не свого́ ча́су.
— Тоді́ я пропа́в! — промо́вив Д'Артаньян.
— Тоді́, біжі́ть до двере́й сами́ й відчиня́йте їх.
— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.
— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.
— Тоді́, па́ні, вам тре́ба було́ зверну́тися до мене́, бо я розумі́юся на цих спра́вах.
— Той шля́хтич, учо́ра.
— Той, кого тобі́ тре́ба.
— Той, що вкрав мою́ жі́нку.
— Тому́ я й згада́в про свою́ хати́ну.
— Тому́, що боя́лась скомпрометува́ти вас.
— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.
— Точні́сінько так відповіда́ла мені́ й моя́ жі́нка.
— То́чно не зна́ю, па́не, але́ підо́зрюю одну́ люди́ну.
— То́чно таки́й.
— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.
— Тре́ба обігну́ти о́стрів, — промо́вив П'єр, випуска́ючи до́вгий букси́рний моту́з.
— Тре́ба попере́дити короле́ву.
— Тре́ба посла́ти когонебудь до герцоґа.
— Тре́ба шука́ти де да́лі, де нас ще не зна́ють.
— Три чве́рті годи́ни.
— Трива́йте, тре́ба впе́внитися, що нас ніхто́ не слу́хає.
— Три́дцять екю.
— Три́дцять п'ять хвили́н на во́сьму, — сказа́в Атос.
— Тро́є? Чудо́во.
— Туди́, або́ куди́сь і́нде.
— Туди́, куди́ нам нака́зано вас одвести́.
— Тут же на дру́гім по́версі.
— Тут живе́ Опана́ско, але́ не Кагане́ць, ті́льки Моримуха.
— Тут і гада́ти не тре́ба, я зна́ю це.
— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.
— Тут із нами у Гвинтовки,— ка́же Петро́.
— Тут ізо мно́ю.
— Тут немо́жна.
— Тут усе́ гара́зд, усе́ чудо́ве.
— Тут чи поблизу́.
— Тут яка́сь таємни́ця, Атосе.
— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.
— Тут, за годи́ну.
— Тут, тут — передра́знив Пани́ло.
— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.
— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.
— Тю тю, ду́рню! ка́же, засмія́вшись, Сомко.
— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.
— У вас все бу́де, мада́м.
— У вас ні́би то ціка́ві нови́ни.
— У вас чудо́вий кінь, мій лю́бий Портосе.
— У ва́шій спра́ві проха́в мене́ пан Н.
— У держа́вній зра́ді! — верескну́в переля́каний Бонасьє.
— У лі́вий бік ноже́м, пра́вда? — переби́в Б'юкенгем.
— У льо́сі бага́то пацюкі́в.
— У льо́сі, па́не.
— У мене́ є во́рог.
— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.
— У мене́ є чудоді́йний бальза́м для ран.
— У мене́ нема́ ані́ покої́вок, ані́ льокаїв.
— У мене́ промайну́ла ду́мка, — промо́вив Д'Артаньян.
— У мене́ се́рце мушкете́ра.
— У мене́ сті́льки ж.
— У моє́му неща́сті.
— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.
— У нас вам, Марі́я Ка́рловна, до́бре бу́де.
— У нас ви́старчить на двох.
— У нас нема́ єґомостя.
— У нас ніхто́ не ба́чив, що́би полотня́нки пра́ли.
— У нас рі́зні по́гляди на одне́ мі́сце в тво́рах св.
— У нього ко́рчі́.
— У нього священик з Мондідьє та настоя́тель манастиря́ єзуї́тів з Ам'єну.
— У протиле́жному кінці́ мі́ста.
— У тако́му ра́зі — дода́в Атос — ми до́бре обро́бимо цих ши́беників,.
— У тако́му ра́зі мені́ нема́ більш чого́ тут роби́ти.
— У тако́му ра́зі умо́втеся з кра́марем і ви́значте до́бру ціну́ за свої́ по́слуги.
— У тако́му ра́зі я йду за вами, па́не.
— У тако́му ра́зі, філо́софе, — сказа́в Д'Артаньян, — навчі́ть мене́, допоможі́ть мені́.
— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.
— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.
— У тім, що вона́ так узива́є себе́? Звича́йно.
— У то́му, що ви мене́ коха́єте.
— У чім спра́ва? — запита́в Сазерланд.
— У чому́ річ? — спита́в Портос.
— У чому́ са́ме? — спита́ла міле́ді.
— У чому́ спра́ва? — запита́в я.
— У Чо́рну Го́ру, бга́тику, — ка́же Черева́нь.
— Уби́в чи просмикну́в — це вже, па́не, як вам бі́льше до вподо́би.
— Уби́вство! — залементува́в Патрік.
— Увійді́ть — сказа́в коршма́р, — вона́ ще у себе́ в кімна́ті.
— Уда́рити, — ка́же, — в ра́ду.
— Узя́ти сто пістолей.
— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.
— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.
— Усі́ тро́є, як чу́єш, па́не ге́тьмане.
— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.
— Усьо́го, — відпові́в Атос.
— Усю́ до оста́ннього сло́ва.
— Усю́ цю спра́ву я взяв на себе́.
— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.
— Ухва́лено! — підхопи́ли ра́зом три мушкете́ри.
— Учини́в він таке́, що ті́лько пху! Не хо́четься й ви́мовити.
— Учо́ра ввечорі він зно́ву був.
— Фати́ма пола́ялася з Ребідою.
— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.
— Фло́йде! — промо́вила вона́, ди́влячись йому у ві́чі.
— Фреда здвигну́ла плечи́ма.
— Ха, ха, ха.
— Ха, ха, ха! — засмія́вся я.
— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.
— Ха, ха, ха! Ха, ха, ха! Хвилинку, Массіно! Я за́раз бу́ду тут.
— Хазя́їн, таки́ хазя́їн, і ді́ло тя́мить, — каза́в пан Андрі́й.
— Хай бог часті́ше посила́є мені́ таки́х пасажи́рів, як ва́ша ми́лість.
— Хай бу́де кузи́на.
— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.
— Хай ва́ші шамани́ проро́блять таке́ чу́до, яке́ я вам показа́в сього́дні, — сказа́в я.
— Хай вони́ ви́кличуть Кіллісну з не́ба, куди́ я її посла́в.
— Хай йому біс, — пробурмотів Д'Артаньян.
— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.
— Хан зра́див нас.
— Хвали́ти бо́га! — згукну́в герцоґ.
— Хвилинку, Массіно.
— Хіба́ би у на́шого навчи́теля.
— Хіба́ вам не одна́ково? — відпові́в Атос.
— Хіба́ ви пора́нений? — спита́в герцоґ.
— Хіба́ він не друг вам? — байду́жно спита́в баро́н.
— Хіба́ ж і ви ма́єте ворогі́в? — спита́в Рішельє́.
— Хіба́ ж ми з вами не при́ятелі, — докоря́в він.
— Хіба́ ж так стоя́ла спра́ва? — невпе́внено спита́в коро́ль.
— Хіба́ й Базен ї́де з нами? — спита́в Араміс.
— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.
— Хіба́ тата́ри зі схо́ду йдуть? — обізва́вся чолові́к придивля́ючись.
— Хіба́ ти забу́в щось? — спита́в Араміс.
— Хіба́ ти не ба́чиш, вони́ ціля́ють в тебе́.
— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.
— Хіба́ у ва́шому містечко́ві є поря́дне вино́? — спита́в Атос.
— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.
— Хм, збенте́жені й ка́ються? — промо́вив коро́ль.
— Хмельни́цький? Чу́ла про нього.
— Ходи́, мені́ то вже зна́ти, за що.
— Ходім бо, Атосе, ході́м — підганя́в Д'Артаньян, — піддамо́ хо́ду, піддамо́.
— Ходім, — сказа́в він — я не хо́чу ки́дати тебе́ в тако́му стано́вищі.
— Ходім! Я ві́рю вам, мій дру́же.
— Ході́ть до обі́ду! — ка́же вона́ рі́зко і щеза́є.
— Хоро́ше, хоро́ше.
— Хоро́ше! — згукну́в Д'Артаньян.
— Хоч би воно́ й ста́лося так, то не бою́ся.
— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.
— Хоча́ вда́чею був весе́лий, жартівли́вий, та шви́дко звик до мовчазно́го Урі Бре́ма.
— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.
— Христо́с гра́є! — ка́же дід.
— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.
— Хто ви таки́й і що вам тре́ба? — ви́гукнула вона́.
— Хто ви таки́й і що я вам таке́? — промо́вив він.
— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.
— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.
— Хто вона́? — спита́в Атос.
— Хто ж се гово́рить? — сказа́в Гвинтовка.
— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.
— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.
— Хто зна́є? Та дарма́! — сказа́ла міле́ді, написа́вши на́зву на кла́пті папе́ру.
— Хто ї́де? Відповіда́йте, чи ми бу́демо стріля́ти.
— Хто йде? — спита́в він, здаля́ поба́чивши верхі́вців.
— Хто поба́чить? Вони́ всі деліка́тне па́нство.
— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.
— Хто там грю́кає, на́че в свої́ воро́та? — пита́є Васи́ль Нево́льник крізь віко́нце.
— Хто це вам сказа́в? — спита́ла міле́ді.
— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.
— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.
— Хто? — спита́в кардина́л.
— Це — тигри́ця, панте́ра.
— Це — той чолові́к.
— Це абсолю́тний секре́т.
— Це англі́йка, що зроби́ла яки́й — небудь зло́чин у Фра́нції, і її затаврува́ли.
— Це був жахли́вий рубе́ць.
— Це бу́де кінь на змі́ну, — сказа́в Атос.
— Це було́ б ва́жко, — дода́в Араміс.
— Це було́ б ду́же хоро́ше.
— Це вам, па́не — ви́мовив Пля́нше, пода́вши запи́ску юнако́ві.
— Це вже мій секре́т.
— Це вже на́ша річ, — сказа́в Вовку́н.
— Це ви приї́хали з Було́ні? — спита́ла вона́ в міле́ді.
— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.
— Це ви, па́не, врятува́ли мене́? — сказа́ла вона́.
— Це ви, Фелтоне! — згукну́ла полоня́нка.
— Це ви? — спита́ла вона́.
— Це він! — згукну́в Бонасьє.
— Це він! — згукну́в Д'Артаньян.
— Це ві́рно, — сказа́в Араміс.
— Це все єди́не — верескну́ла молода́ жі́нка.
— Це все, що тре́ба! — сказа́в Атос.
— Це Генри́сь збира́ється ї́хати, — сказа́ла я мимохо́дом.
— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.
— Це ді́йсно так, — сказа́в Д'Артаньян.
— Це ді́йсно так, Араміс ма́є ра́цію, — сказа́в Атос.
— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.
— Це ду́же ле́гко, — відпові́в Араміс.
— Це ж мій жо́втий ко́ник! — згукну́в він.
— Це ж наш ґеше́фт почина́ється! Ме́ні здає́ться, що це ду́же до́брий поча́ток.
— Це ж не бу́де зра́дою ха́нові, — упевня́ла себе́ Мари́на.
— Це за́йве, у мене́ вдо́ма до́сить цього́ припа́су.
— Це за́сідка, — сказа́в Д'Артаньян.
— Це здає́ться наш хоро́брий мушкете́р? — спита́в кардина́л.
— Це зна́чи́ть, що мене́ обду́рено.
— Це инша спра́ва, але́ все ж таки́ ви чого́сь на́че о́сторонь стоїте́ від цього́.
— Це і́нша річ, як нака́зуєш.
— Це й є Бонасьє? — спита́в Рішельє́ по хвили́нній мовча́нці.
— Це й кра́ще, — дода́в Рошфо́р, — бо мені́ тре́ба ї́хати да́лі.
— Це ке́пська спра́ва.
— Це ма́рна́ річ.
— Це мене́ не обхо́дить.
— Це мене́ посла́в бог оборони́ти вас.
— Це мені́ ве́льми неприє́мно, — вів да́лі Д'Артаньян.
— Це мені́? — спита́в Д'Артаньян, схопи́вши запи́ску.
— Це мій ву́йко, брат моє́ї ма́ми.
— Це моє́ ім'я́, — спокі́йно сказа́в Атос.
— Це можли́во.
— Це найбли́жчий шлях на Ло́ндон.
— Це не Араміс! — скри́кнув він.
— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.
— Це не гадю́ка! Це неви́нна салама́ндра.
— Це не мій секре́т.
— Це неможли́во.
— Це неможли́во, — одпові́в він.
— Це неможли́во, па́не.
— Це неможли́во! Ви таки́й відва́жний, так по мисте́цькому ору́дуєте шпа́дою.
— Це неможли́во! Такі́ злочи́нці, як він, не мо́жуть ма́ти зно́син ні з ким.
— Це непога́но! — сказа́в Атос.
— Це несправедли́во.
— Це па́стка, — сказа́в Атос, — не ї́дьте, Д'Артаньяне.
— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.
— Це пита́ння ха́тнього поря́дку.
— Це поба́чення неприємніше за пе́рше.
— Це пра́вда.
— Це пра́вда, — переби́в Луї́ Савой.
— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.
— Це страшни́й супе́рник.
— Це так, па́не коміса́ре.
— Це так! Але́ та жі́нка нале́жить до при́ятельок Арамісових.
— Це таки́ до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.
— Це ті́льки тимчасо́ва за́три́мка, — відмо́вив Араміс.
— Це тому́, що ви мене́ не лю́бите.
— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.
— Це тому́, що моє́ ща́стя здає́ться мені́ непе́вним.
— Це хоро́брий юна́к, — заува́жив кардина́л.
— Це ще жа́рти.
— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.
— Це, пе́вно, яки́йсь ви́щий офіце́р прова́дить нічни́й об'ї́зд, — ви́словив га́дку Атос.
— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.
— Цей до́ктор ма́є небо́гу, — нава́жився наре́шті Араміс.
— Цей пе́рстень, моя́ люба́, у мене́.
— Цей пе́рстень, напе́вно, наві́ював би мені́ бага́то сумни́х спо́гадів.
— Цей чолові́к, — закі́нчи́ла міле́ді, прити́шивши го́лос, — мій брат.
— Цить, Портосе, — сказа́в Атос, — ви незно́сні.
— Цить! Ти́хо! — застері́г Атос.
— Цих розко́шів мо́жете зазна́ти й ви, люб'я́зний Арамісе, бо оди́н з цих ко́ней ваш.
— Ціє́ї ж но́чі,.
— Ціє́ї ж хвили́ни, то́бто ско́ро ви оде́ржите мої́ інстру́кції.
— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.
— Ці́лих п'ять кіп.
— Ці́лі й неушко́джені.
— Цілі́сінький, мій лю́бий.
— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.
— Цілко́м пе́вний.
— Цілко́м правди́во, — підтве́рдив Кід.
— Цілко́м так, цілко́м ві́рно, ма́єте чудо́ву память, міле́ді.
— Цілко́м, до свого́ коня́ вклю́чно, па́не.
— Цур йому! — ка́же Гвинтовка.
— Цього́ ми торкнемо́ся пізні́ше, коли́ ви забажа́єте.
— Цього́ не мо́же бу́ти.
— Цього́ я не зна́ю.
— Цю жахли́ву шту́ку утну́в чолові́к на́шої герцоґині.
— Цю жі́нку тре́ба суди́ти, а не вбива́ти.
— Ця жі́нка по́вна таємни́ць, — поду́мав Д'Артаньян.
— Ця небо́га поде́коли захо́дить до свого́ дя́дька.
— Ця спра́ва обхо́дить бі́льше ва́шу вели́чність, ніж мене́, — відпові́в кардина́л.
— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.
— Чверть мілі від мі́ста.
— Чека́йте, — відпові́в Атос.
— Чека́ти, — відпові́в Атос.
— Чека́ю ва́ших нака́зів.
— Че́рез півгодини ваш нака́з бу́де ви́конаний.
— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.
— Че́сно й одве́рто? — повтори́ла міле́ді з невимо́вно хи́трим ви́разом.
— Чи ви Бо́га не боїте́ся, па́не Хвили́моне, — нера́до відпові́в пан Андрі́й.
— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.
— Чи від своє́ї па́ні, — переби́в Д'Артаньян.
— Чи він вам до вподо́би? — спита́в Д'Артаньян.
— Чи ві́рите ви в при́види? — спита́в Портоса Атос.
— Чи ві́рите ви мені́? — зві́дався Фелтон.
— Чи годи́ться ж мені́ вигубля́ти свої́х люде́й за Вкраї́ну? — міркува́в хан.
— Чи годи́ться ж тобі́, Газізю, ї́хати? Захо́дить о́сінь.
— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.
— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.
— Чи є у вас до́звіл за кардина́ловим пі́дписом? — спита́в нача́льник по́рту.
— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.
— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.
— Чи зна́єте ви ту осо́бу, що її ви́крала.
— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.
— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.
— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.
— Чи не поверну́ти нам до та́бору? — спита́в Портос.
— Чи не пора́нені ви, мій лю́бий? Ви таки́й бліди́й.
— Чи не пора́нені ви? — спита́в Д'Артаньян.
— Чи не пра́вда, Арамісе? — спита́в Портос, поверта́ючися до і́ншого мушкете́ра.
— Чи не прино́сили до мене́ листа́? — жва́во спита́в Д'Артаньян.
— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.
— Чи не Тревій підісла́в до мене́ цього́ ґасконця? Він ще зо́всім юна́к.
— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.
— Чи не час нам поверта́ти наза́д? — спита́в, оберну́вшись до Мари́ни, є́внух.
— Чи скі́нчите ви коли́, ґасконська ва́ша го́лово? — згукну́в коро́ль.
— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.
— Чи ти не Дмитро́ Верша? — спита́в вів.
— Чи ти скази́вся, дурни́й! — кри́кнув я.
— Чи то коро́ль уме́р? Чи не вби́ли ви кардина́ла? Ви на себе́ не схо́жі.
— Чи тобі́ бу́де ле́гше від цього́? — спита́в Атос.
— Чи удаєте́, що не розумі́єте, — заува́жила полоня́нка, недові́рливо посміха́ючись.
— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.
— Чим же я жи́тиму? У мене́ ті́льки спо́гади.
— Чого́ вам від мене́ тре́ба? — спита́ла міле́ді.
— Чого́ вам тре́ба від мене́? — сказа́ла вона́.
— Чого́ вам тре́ба, па́не? Я вас не зна́ю.
— Чого́ ж хо́че моя́ зі́ронька? — ласка́во спита́в хан.
— Чого́ тако́го? — запита́в Ґава, ви́тріщивши на Вовкуна́ заціка́влені о́чі.
— Чого́ ти, Ле́сю, на́че хова́єшся од мене́? — ка́же він їй раз, пійма́вши її за ру́ку.
— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.
— Чого́ ще оце́й ба́бський ре́п'ях од мене́ хо́че? — ка́же, зупини́вшись, Кири́ло Тур.
— Чорт з тобо́ю, дамо́.
— Чорт побира́й, — поду́мав ґасконець, — звіря́тись на не́ї, ма́бу́ть, ще зара́но.
— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.
— Чорт побира́й, сумна́ шту́ка те, що ви ка́жете.
— Чорт побира́й! — бу́ркнув той крізь зу́би.
— Чорт побира́й! — зами́слившись промо́вив Атос.
— Чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.
— Чорт побира́й! — кри́кнув він Д'Артаньянові.
— Чорт побира́й! — сказа́в Араміс.
— Чорт побира́й! — сказа́в Атос.
— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян.
— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.
— Чув, — ти́хо відпові́в гість і замо́вк.
— Чудна́ рекоменда́ція.
— Чудо́во скла́дено, — заува́жив Атос.
— Чудо́во, — відпові́в Д'Артаньян, — але́ я прийшо́в запропонува́ти вам ще кра́ще.
— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.
— Чудо́во, — прошепоті́ла міле́ді — ось правди́вий пурита́нин почина́є вже бреха́ти.
— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.
— Чудо́во! — відпові́в Бюзіньї.
— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.
— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.
— Чу́єте, ви до́брий чолові́че, поможі́ть мені́! — сказа́в він до Владка.
— Чу́ла від є́внухів, що Хмельни́цький прибу́в з си́ном та пятьма́ това́ришами.
— Чу́ли,— ка́же Шрам.
— Шано́вна грома́до! — ка́же.
— Шпигуни́ кардина́ла до́бре слу́жать йому.
— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.
— Ща́стя, це факт, яки́й не потребу́є до́казу, — мо́вив я, не випуска́ючи тебе́.
— Ще зо три ца́лі, — промо́вив він, ува́жно досліди́вши.
— Ще й сагайда́к із стрі́лкою на печа́ті ви́різано.
— Ще не зо́всім, але́ вже лі́пше.
— Ще не пройшло́ й дня, як прийшла́ вона́ у Перея́слав.
— Ще оди́н цаль до ри́ски зали́ши́вся.
— Ще раз верта́йся за гарма́тами! — одгукну́в До́вбня.
— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.
— Що брехня́? — пита́ю.
— Що бу́де, те й бу́де, — ка́же пону́ро Гвинтовка.
— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.
— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.
— Що вже й спомина́ти про се, Кири́ло? — ка́же Петро́.
— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.
— Що ви ка́жете? Не чу́ю! Кажі́ть голосні́ше! — мо́вив він.
— Що ви робитемете в По́ртсмуті? — допи́тувала міле́ді.
— Що ви розумі́єте під чотирику́тниками? — триво́жно спита́в Д'Артаньян.
— Що він зроби́в? — перепита́в Д'Артаньян.
— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.
— Що вона́ пи́ше? Прочита́й її листа́.
— Що ж ви стоїте́, на́че ста́туя.
— Що ж вона́ ма́є роби́ти тепе́р? — спита́в юна́к.
— Що ж з не́ю ста́лося? — жва́во запита́в Рошфор.
— Що ж мав чолові́к роби́ти? — відпові́в Староміський, немо́в би звиня́ючись.
— Що ж ма́є бу́ти, — відповіда́в я.
— Що ж оце́ ти сказа́в, бга́тику? — ле́дві промо́вив че́рез си́лу.
— Що ж ти тепе́р ду́маєш із собо́ю чини́ти? — спита́в Шрам.
— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.
— Що ж, братйща? — ка́жуть і́нші.
— Що ж, для нас то все одно́.
— Що ж, коли́ хо́чете, то неха́й і так бу́де.
— Що ж! — ки́нули Портос і Араміс, — тре́ба на щось нава́житись.
— Що ж? — ка́же.
— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.
— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.
— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.
— Що з вами? — спита́в Пля́нше.
— Що з не́ю ста́лося, чи не так? — спита́в Д'Артаньян.
— Що за дурна́ в тебе́ голова́, бра́те,— ка́же Кири́ло Тур.
— Що за Кіллісну? — запита́в я.
— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.
— Що зо мно́ю було́? Як мені́ пога́но, — шепта́в Едму́нд слаби́м го́лосом.
— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.
— Що зро́блено, те зро́блено, і того́ вже не переро́биш.
— Що оце́ ти тво́риш, по́бро? — пита́є Чорногор.
— Що поро́биш? — каза́в мушкете́р.
— Що пра́вда, то пра́вда, ба́тьку.
— Що про те пита́ти, чого́ не ве́рнеш? — ка́же Шрам.
— Що роби́ти? — спита́в Д'Артаньян.
— Що са́ме пога́но? Що ти, дурни́й, хо́чеш сказа́ти? — спита́в Д'Артаньян.
— Що са́ме, бо́же мій ми́лий? — промо́вив юна́к.
— Що се? — ка́же Шрам.
— Що ска́же про це наш аба́т? — спокі́йно спита́в Атос.
— Що ска́зано, то ска́зано.
— Що сказа́ти ма́тері да сестрі́? — поспита́в Петро́.
— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.
— Що таке́ соціялізм, я, бігме, не зна́ю, те лише́ зна́ю, що це щось гі́дне ка́ри.
— Що таке́ тра́пилось? — спита́в молоди́й ляйтенант.
— Що таке́? — запита́в моло́дший.
— Що таке́? — захвилюва́лася міле́ді.
— Що таке́? — промо́вив Рішельє́, відчини́вши две́рі.
— Що таке́? — спита́в Д'Артаньян, не розумі́ючи, чого́ він сміє́ться.
— Що таке́? — спита́в стурбо́ваний Д'Артаньян.
— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.
— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.
— Що ти гово́риш, Мари́но? — пригні́ченим го́лосом спита́в Богу́н.
— Що ти за оди́н? — пита́ю закостені́лого това́риша, не встаючи́ з лі́жка.
— Що то за жа́рти! — приглу́шеним го́лосом мо́вила вона́.
— Що тобі́ до мене́? І́ди лише́нь ти, а я найду́ собі́ доро́гу.
— Що тобі́ ста́лося, що? — допи́тував Тоньо.
— Що тобі́ таке́? Ти хо́ра? — запита́в я її.
— Що тобі́? Де тебе́ тра́пило? — кри́кнули ми оба́, ки́даючися до Йоська.
— Що тра́пилось? У чім спра́ва? Я сам хоті́в би зна́ти? Поясні́ть мені́, будь ла́ска.
— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.
— Що це за лист? — спита́ла вона́.
— Що це за судно́? — спита́ла міле́ді.
— Що це за шум? — спита́ла міле́ді.
— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.
— Що це таке́? — спита́в Араміс.
— Що це таке́? — спита́в Араміс, уздрі́вши їх.
— Що це таке́? — спита́в Портос.
— Що я бу́ду на такі́м кла́птику роби́ти? — говори́в він до Мари́нці.
— Що я вам за вуйцьо? От постелі́ть тому́ хлопчи́ськові.
— Що, бага́то вам пла́тить короле́ва за слу́жбу? — запита́ла Джой.
— Що, ви давно́ вже тут, Джо́не? — спита́в він.
— Що, мо́же зірва́лось з я́коря? — Дик ши́роко махну́в руко́ю.
— Що, що? — закрича́в з усе́ї си́ли мій провідни́к.
— Що! — відпові́в той, ки́даючи шпа́ду на лі́жко.
— Що? — грі́зно насупи́в бро́ви хан.
— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.
— Що? — здиво́вано спита́в Бонасьє.
— Що? — спита́в Д'Артаньян.
— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.
— Щоб їх лихи́й злиза́в із їх юродством! — ка́же Шрам.
— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко, як до́бре мовля́є мій сват! — ка́же Шрам.
— Що́до мене́, — сказа́в коршма́р, — я втра́тив двох пожильці́в, залиша́ється оце́й.
— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.
— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.
— Щож уді́єш.
— Щось мої́ пре́дки ду́же че́сні були́! — завважа́в пав Іва́н, зга́дуючи свій рід.
— Щось не ду́же я йму ві́ри ї́хньому лицемі́рству, а на́дто цій ґаско́нській шту́ці.
— Ю́да ти беззако́нний! — кричи́ть Петро́.
— Я — Д'Артаньян.
— Я — же́ртва кардина́ла.
— Я — лорд Вінтер, баро́н Шефільд.
— Я б тобі́ шви́дко заткну́в пе́льку,— ка́же Петро́,— якби́ не забу́в ухопи́ти пісто́лі.
— Я ба́чив її на вла́сні о́чі.
— Я ба́чила, що до Бахчисара́ю пригна́ли бага́то бра́нців з Украї́ни.
— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.
— Я бу́ду вам щи́ро вдя́чний, якщо́ ви мене́ відпу́стите, — промо́вив мі́стер Те́йлор.
— я бу́ду жи́ти, але́ я втрача́ю все, що мені́ доро́жче за життя́, Фелтоне.
— Я бу́ду з ними розмовля́ти! — вла́сно сказа́ла Мари́на.
— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.
— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.
— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.
— Я вам це давно́ каза́в.
— Я вам, пано́чку, по полтиннику за вся́ке зе́рно́ дам.
— Я вас обража́ю?! — повтори́в лорд Вінтер із знева́гою в то́ні.
— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.
— Я вважа́ю вас не за ду́рня.
— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.
— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.
— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.
— Я вже й сам не раз про це мізковав.
— Я вже наці́лився, — відпові́в Д'Артаньян.
— Я вже раз ночува́в там, та закля́вся не ночува́ти бі́льше.
— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.
— Я вже сі́ла.
— Я взяв у вас оди́н відве́ртий лист, а поверта́ю вам дру́гий.
— Я ви́грав п'ять пістоле́й в Араміса.
— Я відповіда́ю за не́ї.
— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.
— Я ві́рив у бо́га все своє́ життя́.
— Я ві́рю вам.
— Я ві́рю ті́льки в те, що ба́чив на вла́сні о́чі.
— Я волі́в би сто пісто́лей.
— Я все зна́ю.
— Я вся твоя́, Астарочко.
— Я гада́в, що тепе́р пізні́ше.
— Я ґасконець, це так.
— Я дав тобі́ сло́во, — і тепе́р вдру́ге дару́ю тобі́ життя́.
— Я до вас, ба́тьку, в важли́вій спра́ві, — поча́в Макси́м.
— Я до ва́ших по́слуг, — заяви́в сержа́нт.
— Я до сло́ва ви́конаю ва́ше дору́чення, мілорде.
— Я добра́в спо́собу.
— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.
— Я дові́даюсь про це.
— Я допомага́тиму вам, монсеньє́р, од щи́рого се́рця.
— Я ду́же люби́в ва́шого ба́тька.
— Я ду́же ра́дий, моя́ доро́га, що ви не чолові́к.
— Я ду́же ра́дий, що ви мене́ зрозумі́ли.
— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.
— Я ду́маю, — сказа́в Атос.
— Я ду́маю, що кра́ще вам зали́ши́ти нас і більш не приїзди́ти.
— Я ду́маю, що нам не слід було́ й відпуска́ти її.
— Я ж уже́ доро́сла жі́нка, і до́бре все розумі́ю.
— Я з душі́ люблю́ сього́ пройди́світа,— ка́же ге́тьман Шра́мові стиха.
— Я з ра́дощів, Аста́рочко! — не признава́лася ді́вчи́на.
— Я забу́в, що А́нглія — о́стрів, а ви на ньому коро́ль.
— Я зали́шу́ вас з цим незнайо́мим, але́ ско́ро він ви́йде, я поверну́ся до вас.
— Я заплати́в за нього два́дцять пістоле́й.
— Я за́раз же поверта́ю додо́му.
— Я звича́йно верта́ю в п'я́тницю, а і́ноді бува́ю в мі́сті й по два рази́ до ти́жня.
— Я зго́ден, — сказа́в він, підві́вши го́лову.
— Я зго́джуюсь з Арамісом, — сказа́в Портос.
— Я здаю́сь на ва́ші запе́внення й поклада́юсь на вас.
— Я здаю́ся на ва́ше сло́во.
— Я здобу́в тебе́ мече́м́ у бойови́щі з Хамамбетом мурзою.
— Я знав про це.
— Я зна́ла, що в тебе́ до́бре се́рце, мій царю́! За те я тебе́ й люблю́.
— Я зна́ю й про це.
— Я зна́ю про ва́шу по́мсту.
— Я зна́ю, в нього є полоня́нка.
— Я зна́ю, що вас ви́крали.
— Я зна́ю, що спра́ва Портоса стої́ть га́рно, — відпові́в Д'Артаньян.
— Я зо́всім не розумі́юся на таки́х спра́вах, — промо́вила наре́шті ігу́меня.
— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.
— Я зрозумі́в би вас з одного́ ва́шого по́гляду.
— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.
— Я і без того́ зароблю́ собі́ на хліб! — го́рдо запе́внював він.
— Я і ді́йсно чув од не́ї ці прі́звища, — відпові́в кра́мар.
— Я ї́ду, — сказа́в Д'Артаньян, — ї́ду нега́йно.
— Я їм нашпіко́вану теля́тину з карчо́хами й мо́зоком.
— Я їх ма́тиму деся́ток.
— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.
— Я їх попере́джу.
— Я й не купува́в.
— Я йду, йду.
— Я йому дав сло́во, що він говори́тиме з нами безпе́чно.
— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.
— Я кажу́ про негі́дника Д'Артаньяна.
— Я кажу́ про смерть не для того́, щоб заляка́ти вас, мада́м.
— Я кажу́, сір, що ги́не моє́ здоро́в'я в цій безупи́нній боротьбі́ та ві́чній пра́ці.
— Я кажу́, що коха́ння — лотере́я.
— Я кажу́, що, ма́бу́ть, поді́я ста́лася так, але́ присяга́тися не бу́ду.
— Я ки́ну її.
— Я коха́в па́ні Бонасьє се́рцем, а міле́ді люблю́ голово́ю, — сказа́в він.
— Я ла́дна жи́ти, де хо́чете, аби́ ті́льки схова́тися так, щоб не зна́ли, де я.
— Я ла́дний йти за тобо́ю скрізь, аби́ помсти́тися за не́ї.
— Я ла́дний хоч за́раз.
— Я лише́ вчо́ра приї́хала.
— Я ма́ла ва́ше сло́во салда́та та джентлме́на і зві́рилася на нього.
— Я мо́жу да́ти ко́жному з них двохтижневу відпу́стку, ось і все.
— Я наво́див вам свої́ міркува́ння.
— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.
— Я найкра́ща її при́ятелька.
— Я написа́ла йому з Булоні.
— Я насто́юю на цьому́.
— Я не був ча́стим́́ го́стем у Суберльової.
— Я не вбача́ю жо́дних перешко́д до цього́.
— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.
— Я не від того́, щоб поба́чити знайо́ме обли́ччя.
— Я не від того́, щоб ухвали́ти цей плян, — сказа́в Атос.
— Я не ві́рю жінка́м, мій го́лубе.
— Я не га́яла даре́мно ча́су.
— Я не з вами говорю́, па́не.
— Я не зна́ю жо́дної обіця́нки.
— Я не люблю́ сва́ро́к, вам це відо́мо.
— Я не мо́жу га́яти ча́су.
— Я не мо́жу тобі́ сказа́ти причи́ни.
— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.
— Я оди́н з найві́дданіших йому люде́й.
— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.
— Я пе́вний цього́.
— Я перекажу́ йому це.
— Я перепиню́ вас.
— Я підкріпля́юся, — сказа́в Портос, — піджи́влююсь.
— Я підско́чив і ски́нув очи́ма на вождя́ Джо́рджа.
— Я піду́ в манасти́р.
— Я поба́чу короля́ сього́дні увечорі, але́ вас не ра́джу наверта́тись йому на ві́чі.
— Я поверта́юсь до це́ркви, і не впе́рше вступа́ю до не́ї.
— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.
— Я помсти́вся, — промо́вив він.
— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.
— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.
— Я приві́в тобі́ дру́гого, — сказа́в Д'Артаньян.
— Я приї́хала до тебе́ вмира́ти.
— Я прині́с вам ваш плащ, па́не, бо сього́дні до́сить хо́лодно.
— Я прожи́в за них бі́льше як два місяці́, і ще встиг насклада́ти ці́лі два ри́нські.
— Я проки́нувся в шпита́лю.
— Я пропа́в, — поду́мав юна́к.
— Я пропа́ла, — прошепоті́ла короле́ва, — пропа́ла, бо кардина́лові все відо́мо.
— Я пропа́ла, — прошепта́ла міле́ді.
— Я пропонува́в вам Тібурн, — сказа́в лорд Вінтер.
— Я ро́дом з Черво́ної Ріки́.
— Я розраху́юсь з П'є́ром, і хай він собі́ звідціля́ ї́де з гребця́ми.
— Я розумі́ю вас, ду́ко, — сказа́в коро́ль.
— Я розумі́ю шпина́т.
— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.
— Я сам, лю́бий Атос, — мо́вив тоді́ Д'Артаньян.
— Я скажу́ це ті́льки тому́, хто прозирне́ в мою́ ду́шу.
— Я сказа́в пра́вду.
— Я сказа́ла, що коли́ Луї́ Савой ви́йде перемо́жцем, то ма́тиме мене́ за дружи́ну.
— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.
— Я спита́в про вас і за́раз же побра́вся по схо́дах.
— Я так і ду́мав, — сказа́в Атос.
— Я так отоща́в, не ї́вши зра́нку, що й ра́дуватись незду́жаю.
— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.
— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.
— Я тебе́ навчу́, що тоді́ роби́ти, ко́му і як продава́ти.
— Я тебе́ розумі́ю.
— Я теж му́шу поста́вити вам кі́льки серйо́зних пита́нь.
— Я теж так ду́маю.
— Я ті́льки так сів, що́би тро́хи обігрі́тися, та й от і здріма́вся.
— Я тобі́ кажу́, Я́нкелю, не прода́м.
— Я тобі́ покажу́, як лю́бить муж.
— Я то́чно вико́ную інстру́кції ва́шої еміне́нції і нетерпля́че чека́ю на них.
— Я тут вихо́вувалася.
— Я Урі Брем! — про́сто відпові́в той, і моя́ хати́на на краю́ та́бора.
— Я хоро́брий.
— Я хоті́в би вступи́ти де до те́рміну, ремесла́ вчи́тися.
— Я хоті́в ви́класти вам цей плян в той день, коли́ я впе́рше запро́шував вас.
— Я хо́чу ба́чити її, Д'Артаньяне.
— Я хо́чу да́ти вам одну́ пора́ду.
— Я хо́чу, щоб ви ви́клопотали мені́ двохтижневу відпу́стку у па́на Дезеса́ра.
— Я хтів поба́чити па́на Араміса.
— Я це́ї шту́ки не вмі́ю, але́ як тре́ба, то допоможу́.
— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.
— Я чека́ю ва́ших нака́зів, — відпові́в Д'Артаньян, схрести́вши з ним шпа́ду.
— Я че́сна люди́на.
— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.
— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.
— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.
— я чув, що твої́ земляки́ прославля́ють тебе́, як завзя́того ли́царя.
— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.
— Я чу́ла, що вам довело́ся бага́то перете́рпіти від кардина́ла.
— Я щасли́вий.
— Я щасли́вий тим, що ти ди́вишся на мене́.
— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.
— Я, монсеньє́р, з приро́ди ду́же ла́гідний.
— Я, навпаки́, прийшо́в проси́ти за́хисту.
— Я, па́не, Д'Артаньян, ґасконський дворяни́н, ґварді́єць ро́ти па́на Дезеса́ра.
— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.
— Я! — згукну́в Бонасьє.
— Я? — ви́гукнув Б'юкенгем.
— Я? — відпові́в Араміс свої́м́́́ найприє́мнішим, ні́жним го́лосом.
— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.
— Я? До Ло́ндону? Чи не глузу́єте ви? У мене́ нема́є нія́ких справ з Ло́ндоном.
— Я? тебе́? — ка́же мені́ війт.
— Я? Я не проси́в відпу́стки.
— Як ба́чите ви заста́ли мене́ на шляху́ до зді́йснення мої́х мрій.
— Як ба́чите, вона́ впізна́ла мене́, — промо́вів він.
— Як ва́ше ім'я́, юна́че? — спита́в Атос.
— Як ви ви́рішили, — сказа́в Атос, — то йдіть.