speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
— І я так са́мо, — сказа́в Араміс.
— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.
— І я теж бою́ся.
— І я теж, — відпові́в Д'Артаньян, — хоч я й не пе́вний, що балака́ю з Арамісом.
— І я теж, — відпові́в Портос, — якщо́ Д'Артаньян зго́дний.
— І я теж, — дода́в Араміс.
— І я теж, — підтве́рдив Араміс.
— І я теж, — сказа́в Портос.
— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.
— І я, — сказа́в Портос.
— І я! — дода́в Араміс.
— І я! — приєдна́вся Портос.
— І, ді́йсно, я — кат мі́ста Лі́ля, і ось моя́ істо́рія.
— І, па́не ясновельмо́жний! Про що ви турбу́єтесь! — сказа́в коза́к Сердю́к.
— Іване́ць ось вознесе́н, а Сомко з мої́м панотце́м гірку́ю ви́пили.
— Іва́сь, Івано! — переглуми́вся пан керкерма́йстер.
— І́ди, — ка́же, — до свого́ това́риша.
— І́ди, дурни́й! — сказа́в з ви́разом пого́рди й огидливости Едму́нд.
— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.
— Іді́ть до своє́ї кімна́ти, — сказа́ла вона́ па́ні Бонасьє.
— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.
— Іді́ть зі мно́ю, Фло́йде, — промо́вила вона́ про́сто, — ви мені́ якра́з потрі́бні.
— Іді́ть ко́жен до себе́, — ще раз запропонува́в Атос, — і да́йте мені́ во́лю.
— Іді́ть собі́ геть! Ряту́йте свою́ шку́ру! Ми на це зго́джуємося.
— Іді́ть собі́, — відказа́ла міле́ді, — я не люблю́ мудрува́нь.
— Іді́ть сюди́ студе́нти із Принстона! Та шви́дше.
— Іді́ть туди́, аби́ він міг засві́дчити, що ви були́ в нього до пів на деся́ту.
— Іді́ть, покли́чте ло́рда Вінтера, — пора́див Фелтон.
— Іді́ть, сіда́йте тут ко́ло мене́.
— Іді́ть, я вам нака́зую.
— Іді́ть, я слі́дом́ за вами.
— Ї́дьмо додо́му.
— Ї́дьмо, — повтори́в Д'Артаньян.
— Із божка́! — ка́же Шрам.
— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.
— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.
— Із яки́ми вістьми? — пита́є ге́тьман.
— Ізда́лось! — аж кри́кнув кова́ль.
— Її брат? — повтори́в Атос.
— Її вже пока́рано, монсеньє́р.
— Її взива́ють міле́ді, та вона́, ма́бу́ть, францу́зка.
— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.
— Її ім'я́? Ім'я́ її? — допи́тувався Д'Артаньян.
— Її коха́нець.
— Її, па́не, ви́крадено.
— Їй і вам, — ви́правив Д'Артаньян.
— Їй мло́сно.
— Іна́кше ка́жучи, ви чека́єте, щоб я показа́в себе́ гі́дним бу́ти́ мушкете́ром.
— І́нший,— ка́же,— панотче, тепе́р час, і́нші й зви́чаї.
— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.
— Іродова душа́! — ка́же Шрам.
— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.
— Іти́ за вами! — верескну́в Бонасьє.
— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.
— Їх п'я́теро, — по́шепки сказа́в Атос, — нас ті́льки тро́є.
— Їх пере́дано до су́ду, па́не.
— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.
— Іще́ не одгадав! — ка́же Черева́нь.
— Йой, не йдіть там — скри́кнула па́нночка.
— Йой, па́не, — кри́кнув Йосько і ки́нувся па́нові до ніг, заливаючися сльоза́ми.
— Йо́лоп! — сказа́в Атос, підступа́ючи до нього.
— Йому од люде́й одцуратись! — ка́же Васи́ль Нево́льник.
— Йосько Штерн.
— К дия́волу кармази́нів! — загука́ла грома́да, роздрочи́вшись, як бугаї́.
— Каганці́в? — перепи́туємо.
— Кажи́ йому я́сно! — засмія́вшись, мо́вив запоро́жець.
— Кажи́, ді́точко моя́, — мо́вив Д'Артаньян, — я слу́хаю тебе́.
— Кажі́ть, мада́м! Кажі́ть, ва́ша вели́чність! — відмо́вив Б'юкенгем.
— Кажі́ть, хто був цей чолові́к? — ви́гукнув офіце́р.
— Кажі́ть, я вас слу́хаю.
— Кажі́ть, я слу́хаю.
— Кажу́ ж вам, що я хазя́йка буди́нку.
— Кажу́ ж тобі́, що все зна́ю.
— Камі́ння несе́.
— Капіта́на королі́вських мушкете́рів.
— Капіта́не! — сказа́в Фелтон.
— Кардина́л бу́де вам ду́же вдя́чний, па́не нача́льнику, якщо́ ви так зро́бите.
— Кардина́л? — ви́гукнула па́ні Бонасьє.
— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.
— Ка́ру на го́рло, — приглу́шеним го́лосом відповіли́ обо́є.
— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.
— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.
— Ке́псько, ду́же ке́псько.
— Ке́псько, пога́но, па́не! — відпові́в коро́ль.
— Ки́ньмо це! — повтори́в він, зверта́ючись до Лавсона.
— Кири́ло! — ка́же Шрам.
— Кири́ло! — ка́же Шраменко.
— Кід загадко́во усміхну́вся.
— Кіллісну сказа́ла, щоб ви нега́йно приїзди́ли.
— Кла́дки не є.
— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.
— Княги́не моя́, зо́лото моє́! — ка́же їй Гвинтовка.
— Кого ви розумі́єте під низько́ю люди́ною? — спита́в Фелтон.
— Ко́ло манастиря́ бо́сих кармелі́тів.
— Ко́ло со́тні.
— Конста́нсія Бонасьє.
— Конста́нціє, Констанціє, — крича́в Д'Артаньян.
— Конста́нціє! Моя́ Конста́нціє! — відпові́в юна́к.
— Ко́нче потрі́бно, щоб ці чоти́ри юнаки́ ста́ли мої́ми.
— Коня́тину! — з оги́дою повтори́в Араміс.
— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.
— Короле́ва, ряту́ючи Б'юкенгема, свого́ коха́нця, ро́бить до кінця́ пра́вильно.
— Королі́вська ліле́я! — відпові́в Атос.
— Королі́вські мушкете́ри.
— Коро́ль нака́зує, ва́ша вели́чність.
— Короля́ та короле́ви.
— Коту́зі до заслу́зі.
— Коха́ння до тебе́, яке́ почина́є вже понима́ти мене́.
— Кра́ще вам бу́де збира́тися.
— Кра́ще вже й не кажі́ть, па́не, — відпові́в слуга́.
— Кра́ще дові́даймось, чого́ цей халами́дник хо́че.
— Крута́ годи́на наступи́ла.
— Куди́ ви? — пита́ються.
— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.
— Куди́ ж се їм була́ дале́ка доро́га? — спита́в Петро́.
— Куди́ ж тебе́ тя́гне се́рце? — спита́в Петро́.
— Куди́ ми йдемо́? — на ми́гах запита́в він.
— Куди́ тепе́р іти́? — поду́мав я собі́.
— Куди́ хо́чете, аби́ ви зсади́ли мене́ в Порте́смуті.
— Куди́ це ти так поспіша́єш? — спита́ли здиво́вані мушкете́ри.
— Куди́? — спита́в Портос.
— Леда́чу ж ви́брав він доро́гу — ка́же Шрам.
— Ле́ле, па́не, — зідхну́в Ба́зен, — тепе́р усе́ на сві́ті йде догори́ нога́ми.
— Лист від жі́нки, монсеньє́р.
— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.
— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.
— Лист, — сказа́в юна́к.
— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.
— Листа́, що надійшо́в пі́дчас ва́шої відсутности і яки́й мене́ проси́ли́ переда́ти вам.
— Лиш ми два.
— Лі́жка — відпові́в Д'Артаньян — у цій хвили́ні воно́ найпотрібні́ша для мене́ річ.
— Лорд Вінтер.
— Лорд Вінтер? — згукну́в Фелтон.
— Ло́рдові, як і мені́ відо́мо, що міле́ді Вінтер — вели́ка злочи́нниця.
— Лю́бий мій дру́же, не мо́жна так, — обізва́вся зтиха Карковський.
— Лю́бий юна́че, я вам розтрощу́ го́лову.
— Лю́биш мене́, Массіно? — запи́туєш ти ти́хо.
— Лю́биш мене́, Массіно? — по хвиле́вій мовча́нці знов запи́туєш ти.
— Люди́на з Менґа! — відпові́в юна́к і зник.
— Ляга́й спа́ти, не турбу́йсь.
— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.
— Ляга́ймо спа́ти.
— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.
— Ма́бу́ть — за́йве сло́во, — посміхну́вся Д'Артаньян.
— Ма́бу́ть ку́ля не досяга́є! — скава́в Джеджалій незадово́лено.
— Ма́бу́ть неду́рно я ви́тратив оста́нню пісто́лю.
— Ма́бу́ть пе́ред сльоза́ми.
— Ма́бу́ть, сам лихи́й мені́ помага́є.
— Ма́бу́ть, ти́сячу пістоле́й.
— Ма́бу́ть, у вас в Сі́чі ті́лько й робо́ти, що потіша́ти оди́н одного́ ви́гадками.
— Ма́бу́ть, яки́йсь льока́й, — пробурмоти́в Д'Артаньян.
— Ма́бу́ть, які́сь пога́ні нови́ни.
— Мада́м Лянуа, абсолю́тно ві́ддана ва́шій еміне́нції, як ви то зна́єте.
— Ма́ємо ще два ти́жні, — каза́в він своїм́́́ при́ятелям.
— Ма́єте ра́цію.
— Ма́єте ра́цію, — відказа́в Д'Артаньян.
— Ма́єте ра́цію, — відпові́в Фелтон, гля́нувши на міле́ді й не зроби́вши кро́ка до не́ї.
— Ма́єте ра́цію, капіта́не, — відпові́в Д'Артаньян.
— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.
— Ма́йже ні́коли.
— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.
— Маню́сю — говорю́ я — ти ду́же весе́ла сього́дні.
— Маню́сю, — мо́вить і урива́є.
— Маню́сю, забу́дь мене́, пі́длого! — блага́в, рида́ючи, Воло́дя.
— Маню́сю, я пі́дли́й, я негі́дний! Я програ́в тебе́ в ка́рти.
— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.
— Марш з вікна́! — ще голосні́ше кри́кнув ше́львах.
— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.
— Ма́ю вели́ке ща́стя зазнайо́мити вас з Фредою Молуф.
— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.
— Ма́ють о́чі — ви́гукнула міле́ді, — і не ба́чать, ма́ють ву́ха і не чу́ють.
— Мела́сю! — ка́же Черева́нь.
— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.
— Ме́не диву́є ті́льки те, що вас попере́дили про моє́ прибуття́.
— Ме́не посила́ють.
— Ме́не ті́льки це здивува́ло.
— Ме́не турбу́є не па́ні Бонасьє.
— Ме́не, квапли́вий па́не, ви зна́йдете, не ганя́ючись за мно́ю.
— Мерзе́нна тварю́ка! — прошепта́в Д'Артаньян.
— Мерзо́тник! — скри́кнула міле́ді.
— Мерзо́тник! Мерзо́тник! — ричала вона́.
— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.
— Ми били́ся в за́кла́д, що перебу́демо одну́ годи́ну, а залиша́лися тут півтори́.
— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.
— Ми вже приї́хали.
— Ми говори́ли про люди́ну, з яко́ю ви рішили одружи́тись.
— Ми дамо́ їм грошей? — перепита́в Атос.
— Ми до ва́ших по́слуг, ва́ша еміненці́є.
— Ми до Со́мко́вого та́бору.
— Ми за́раз пообі́даємо, дороги́й дру́же, незабува́йте лише́, що сього́дні п'я́тниця.
— Ми ї́демо з панотцем на смерть у Па́волоч.
— Ми ма́ли цю честь.
— Ми му́симо йти за́раз до узгі́рря на край мі́ста.
— Ми не ба́чили її, монсеньє́р.
— Ми пита́ли.
— Ми пі́демо і пригото́вимо мі́сце, а ви прибува́йте.
— Ми почали́ вже нетерпели́витись, — сказа́в Атос.
— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.
— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.
— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.
— Ми таки́ й пі́демо, гаспедів си́ну! — ка́же ба́тько Пу́гач.
— Ми таки́х пита́ннів не розв'я́зуємо в Аля́сці, — промо́вив він непе́вним то́ном.
— Ми ще не на шляху́ туди́.
— Милува́ла руко́ю? — глузли́во гри́мнув є́внух.
— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.
— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.
— Мій плян? — перепита́в Д'Артаньян.
— Мій това́риш знав її й назива́в так.
— Мій чолові́к у Басти́лії! — кри́кнула па́ні Бонасьє.
— Міле́ді говори́ла з ними.
— Міле́ді тобі́ ска́же.
— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.
— Міле́ді! — прошепоті́в Атос.
— Мілорд — герцоґ Б'юкенгемський — півго́лосом сказа́ла нані Бонасьє.
— Мілорд їх ма́тиме.
— Мілорде! — скри́кнула короле́ва.
— Мілорде! Па́ні! Вибачьте.
— Мі́сяць ін ско́ро за́йде,— ка́же запоро́жець,— поба́чиш, не повила́зять.
— Мішане, — ка́же, — гуля́ють з козака́ми.
— Мне отмщение, и аз воздам, — сказа́в господь.
— Мов яки́йсь де́мон глузу́є з лю́дсько́ї ві́ри, з лю́дсько́го сподіва́ння.
— Мовчи́, дурни́й! — промо́вив юна́к.
— Мовчи́, ду́рню! — кри́кнув Мундзьо.
— Мовчи́, стара́! Не з тобо́ю гово́рять! — кри́кнув він з жартовли́вою погро́зою.
— Мовчі́ть та бері́ть, — сказа́в Д'Артаньян.
— Мовчі́ть, мовчі́ть! — блага́в герцоґ.
— Мовчі́ть! — відпові́в Фелтон.
— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки.
— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки свого́ бра́та.
— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.
— Моє́му па́нові? — перепита́в здиво́ваний Пля́нше.
— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.
— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.
— Мо́же воно́ й так.
— Мо́же до́ма.
— Мо́же зна́єте, а мо́же й ні.
— Мо́же й так, — відпові́в Атос.
— Мо́же коли́сь і бу́дуть лі́пші, але́ тепе́р ке́псько з нами.
— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.
— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.
— Мо́же ще там де́що в мене́ в ша́фі бу́де, — сказа́в ба́тько.
— Мо́же, воно́ так бу́де й лучче.
— Мо́жемо й тут перечи́слитися так са́мо, як у Борисла́ві.
— Мо́жете, па́ні, — сказа́в він з підне́сенням.
— Можли́ва річ.
— Мої́ вожаки́ пі́дуть попе́реду.
— Мої́ ро́ки́ — ро́ки́ безрозу́мних наді́й, монсеньє́р, — відпові́в Д'Артаньян.
— Молоде́, перемогло́.
— Молоде́ць Атос! — пробурмотів Д'Артаньян.
— Молю́ тебе́, воло́дарю́! — припа́ла до ніг мурзи́ Мари́на.
— Монсеньє́р безумо́вно впізна́є́ своє́ письмо́.
— Монсеньє́р, — відпові́в Атос.
— Мо́ре, дра́гий по́бро! — кри́кнув Чорногор.
— Моро́з клубка́ми впе́рся в те́плу кімна́ту.
— Моста́ не є.
— Мости́вий па́не, — писа́в він.
— Мо́ю любо́в до вас.
— Моя́ рука́ й моє́ се́рце нале́жать вам, як і моє́ коха́ння.
— Моя́ сестра́ в пе́рших, — поясни́в Араміс.
— Моя́ спра́вжня короле́ва — Га́нна Австрі́йська.
— Моя́, па́не офіце́ре.
— Моя́, па́не, — відповіла́ молода́ жі́нка ле́две чу́тно.
— Му́жність, а головне́ — обере́жність! І пам'ята́йте, що ви нале́жите короле́ві.
— Мунди́р ляйтенанта мушкете́рів.
— Мунди́ри ґварді́йців па́на кардина́ла.
— Му́сите здогада́тись про це, подиви́вшись на мій мунди́р, мада́м.
— Му́шу запе́внити вас, па́не, що я зо́всім не пита́в вас.
— На ва́шому мі́сці я зроби́в би так.
— На все Бо́жа во́ля.
— На ву́лиці розмовля́ють.
— На до́брий час, Портосе! На цей раз ва́ша іде́я ді́йсно таки́ іде́я.
— На її ви́гуки збі́глися льока́ї.
— На кого ма́єте підо́зру? Поба́чимо.
— На ко́нях на́ших льока́їв, чорт побира́й.
— На мені́ був широ́кий плащ і здорове́зний капелю́х, — поясни́в Араміс.
— На насту́пний понеді́лок.
— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.
— На одну́ осо́бу, що зда́вна вже за не́ю сте́жить.
— На п'ятсо́т.
— На те, на що ми сього́дні виряджа́ємось до А́нглії.
— На цей раз ви щасли́во спе́калися ли́ха.
— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.
— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.
— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.
— На ща́стя, поза́втра ми виступа́ємо з Пари́жу.
— На що ви там ди́витесь? — спита́в Д'Артаньян.
— На що дурні́ші.
— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.
— На, ма́єте! — кри́кнув го́рдо, розклада́ючи всі ті скарби́ на столі́.
— Наби́йте зно́ву рушни́ці, Грі́мо! — наказа́в Атос.
— Набу́ти бага́то грошей? — спита́в Бонасьє з грима́скою.
— Навпаки́, — насто́ював Араміс — ва́ші міркува́ння для нас ду́же ці́нні.
— Навпаки́, — сказа́в Д'Артаньян, — ми бу́демо чу́ти ще бі́льше.
— Навчи́вся казки́ хло́пам оповіда́ти, то й нам ка́зку ка́же.
— Наго́да тра́питься, — відказа́в Рошфор.
— Надаре́мно, ви її не зна́йдете.
— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.
— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.
— Нака́зуйте, сір, — відпові́в кардина́л.
— Нам тре́ба ї́хати.
— Напе́вно у вас є які́сь дрібни́ці, що їх ви хоті́ли б узя́ти з собо́ю.
— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.
— Наре́шті, ваш діямантовий пе́рстень зали́ши́вся? — бо́язко спита́в він.
— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.
— Наре́шті, я тут.
— Наре́шті! — згукну́в Д'Артаньян.
— Нас помі́тили.
— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.
— Наса́мперед ви́йдімо з цього́ буди́нку, а там поба́чимо.
— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.
— Наш брат не у вся́кі две́рі й сунься.
— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.
— На́ші не кудкудахчуть, ізні́сши яє́чко.
— На́шою любо́в'ю.
— Не бі́йся, ду́рню! — сказа́в Фавель.
— Не бі́йся, не відіб'є́ться.
— Не бі́йся, па́ні,— ка́же, всміхну́вшись, Васи́ль Нево́льник.
— Не бі́йся, я не відступлю́ся від спі́лки з козака́ми, але́ стано́вище на́ше зле.
— Не бі́йся! Ти пі́деш пли́тшим бе́регом, а я гли́бшим.
— Не бі́йтеся, ді́ти! — говори́в він.
— Не боїте́сь, що відберу́ть.
— Не бреші́ть, мій чарівни́й я́нголе, — усміхнувшися відпові́в Д'Артаньян.
— Не бу́дьте нерозва́жні, ка́жуть єва́нгелія та пан кардина́л, — пора́див Атос.
— Не в тім спра́ва, — почервоні́в Араміс.
— Не варт я тебе́! Одного́ па́льчика твого́ не варт.
— Не ва́ше ді́ло, Бі́лю! З вами я поговорю́ зго́дом.
— Не вбива́йсь, паніма́тко,— ка́же тоді́ Петро́,— мо́же, ще все гара́зд бу́де.
— Не вдава́й твого́ се́рде́нька в розпу́ку.
— Не відмовля́йтесь! Признава́йтесь! — насто́ювала міле́ді.
— Не ві́рю, до́ки ти не подаси́ мені́ яко́гось до́казу.
— Не влу́чив! — сказа́в засму́чений коза́к.
— Не вся́кого чолові́ка, Опана́се, — дода́в я.
— Не глядіть на мене́, як теля́ на нові́ воро́та! — гри́мнув він го́стро.
— Не гні́вайся, вельмо́жний аго́! — покі́рливо одмо́вила цига́нка.
— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.
— Не дармо́ йде про тебе́ ли́ца́рська сла́ва.
— Не ди́вно те.
— Не до вече́рі тепе́р на́шому бра́ту,— одвітова́в Пу́гач.
— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.
— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.
— Не ду́маю, па́не! Хіба́ ста́неться щось нове́.
— Не жарту́йте із святи́ми реча́ми, мій дру́же.
— Не жиді́вська то річ тре́фні ра́ки лови́ти.
— Не жури́сь, ба́тьку, — ка́же Сомко́, — усе́ бу́де гара́зд.
— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.
— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.
— Не занеду́жаю.
— Не застрі́лиш! — ше́пнув Тоньо.
— Не збрешу́ й тепе́р,— ка́же Кири́ло Тур.
— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.
— Не зга́дуй, Мари́ночко, того́, що було́.
— Не знать, що ти прова́диш, сва́те! — дав йому одві́т Шрам.
— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.
— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.
— Не зна́ю, сло́во чести́, — відпові́в Атос.
— Не зна́ю, чи мо́жу я сказа́ти вам те, що ду́маю.
— Не ї́здить же нам, па́не бра́те, із тобо́ю одни́м шля́хо́м́,— ка́же пону́ро Шрам.
— Не кажі́ть цього́, мада́м, — відпові́в Фелтон.
— Не ква́пся попере́д усі́х! Не бери́ сам! — огри́знувсь і́нший.
— Не ква́птесь, про́шу́ вас.
— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.
— Не ла́дно так каза́ти.
— Не ма́єш що роби́ти? — здивува́вся Фавель.
— Не мо́же, бо пора́нений.
— Не мо́жу сказа́ти, бо й сам не зна́ю.
— Не мо́жу сказа́ти, щоб так ду́же, — мо́вив я.
— Не мо́жу, — сказа́в шля́хтич.
— Не нага́дуйте, Дейвіде, не тре́ба! Я пам'ята́ю всю свою́ гане́бну поведі́нку.
— Не пита́йте мене́.
— Не пла́чте, ду́рні! — ка́жуть їм запоро́жці.
— Не побива́йся, ге́тьмане! — ка́жуть полко́вники.
— Не помиля́єтеся, люб'я́зний па́не Бонасьє́! Ми з дру́зями відбули́ мане́ньку по́дорож.
— Не прино́сив ніхто́, але́ оди́н лист надійшо́в сам собо́ю.
— Не про гаре́мні нови́ни я пита́ю — менї ва́дить їх слу́хати.
— Не рви свого́ се́рця.
— Не розкиса́й.
— Не розумі́ють, що чи́нють! — говори́в він, зібра́вши полко́вників.
— Не руш зві́дси.
— Не суді́ть зана́дто поква́пливо, ка́же єва́нгелія, — відмо́вив кардина́л.
— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.
— Не тре́ба, — відказа́в Араміс.
— Не тре́ба, не тре́ба, — поспі́шно сказа́в Вовку́н, — я сам це зроблю́.
— Не турбу́йтесь, я до́бре ви́вірив.
— Не турбу́йтеся, па́не, — відказа́в Пля́нше.
— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.
— Не тя́миш? А пра́вда, ти не бува́в у Суберльової.
— Не хова́йсь од мене́, серде́нько,— ка́же Петро́.
— Не хо́чу мани́ти вас.
— Не цура́йтесь.
— Не я, а ми! — ви́правив Д'Артаньян.
— Невели́чке мі́сто на рі́чці Ліс.
— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.
— Невже́ ви гада́єте, що з ним ско́їлося ли́хо? — спита́в Араміс.
— Невже́ спра́вді? — схопи́лася вона́.
— Невже́ ти оце́ ві́зьмешся за таке́ ді́ло? — пита́є Брюхове́цький.
— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.
— Невже́ж ми ота́к ї́хатимемо че́рез ці́лу ніч? — спита́в Пля́нше.
— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.
— Негі́дник! — прошепоті́в Фелтон.
— Неймові́рна річ, щоб це був він.
— Нема́є за що помща́тись ха́нові, — одпові́в Богу́н.
— Нема́є їй за́хисту ні з яко́го бо́ку.
— Неможли́во, щоб джентлме́н написа́в тако́го листа́ да́мі.
— Неможли́во! — згукну́ла міле́ді.
— Немо́жна га́яти жо́дної хвили́нки.
— Неодмі́нно му́сиш так зроби́ти, іна́кше, присяга́юся, я вб'ю тебе́.
— Непору́шний, люб'я́зний.
— Непра́вда! — з комі́чним обу́ренням відповіда́є Опана́с.
— Неха́й ве́лик росте́ да щасли́в бу́де! — ка́же Шрам.
— Неха́й за́раз же при́йде, якщо́ він вже поверну́вся.
— Неха́й собі́ ї́де.
— Неха́й собі́ й держи́ться, коли́ йому так до смаку́.
— Неха́й собі́ наближа́ється, — відказа́в Атос.
— Неха́й так.
— Неха́й так — сказа́в драгу́н.
— Неха́й хапа́ють кого хотя́.
— Неха́й, неха́й! — ка́же ще оди́н, ідучи́ ми́мо.
— Неха́й! — ви́хопилося наре́шті в нього.
— Неха́й! Я одна́ково компромету́ю й себе́.
— Нечи́стому бага́цько ді́ла й по монастиря́х, — одвіту́є той да й одки́нув відло́гу.
— Ні — відмо́вив Фелтон, — це вартови́й попереджа́є мене́, що йде патру́ль.
— Ні — самозадово́лено відповіда́в Бонасьє, — це жі́нка зана́дто поверхо́ва.
— Ні в яко́му ра́зі.
— Ні вже,— ка́же,— сього́ не бу́де.
— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.
— Ні до кого наві́дуватися! — не то жа́лібно, не то жартовли́во скри́кнув ба́тько.
— Ні на одну́ хвили́ну не ки́ну я так Б'юкенгема, — заяви́в Д'Артаньян.
— Ні сло́ва про те, що ста́лося.
— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.
— Ні у мене́, — сказа́в Араміс.
— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.
— Ні, — вага́ючися, відказа́в Біль.
— Ні, — ви́гукнув Фелтон, — ти жи́тимеш, і жи́тимеш відомщена.
— Ні, — відказа́в Атос.
— Ні, — ка́же Шрам, — Барабанив тепе́р по́вна Украї́на.
— Ні, — сказа́в він — це неможли́во.
— Ні, — спокі́йно відказа́ла вона́.
— Ні, Атосе, ні.
— Ні, ба́тьку, він не так ду́мав, вируча́ючи з біди́ мою́ го́лову.
— Ні, в Росі́ї установля́ли зако́ни не пани́, а цар та урядо́вці.
— Ні, ва́ша ясновельмо́жність.
— Ні, ва́ша ясновельмо́жність, ми не всі були́ в гу́рті, і ви це за́раз поба́чите.
— Ні, голу́бко моя́ неща́сна, я не мо́жу одда́ти тебе́ бусурманові на пота́лу.
— Ні, дода́йте лише́ дві пляшки́ шампа́ні, а ре́шта неха́й бу́де за серве́тки.
— Ні, дру́же, — сказа́в він.
— Ні, з да́мою був кавале́р, що сиді́в зачини́вшись із не́ю.
— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.
— Ні, зо́всім ні! — запе́внив я.
— Ні, зро́ду не ба́чив.
— Ні, Іва́не.
— Ні, із І́чні.
— Ні, її коха́є оди́н з мої́х при́ятелів.
— Ні, і́ншому.
— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.
— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.
— Ні, мада́м, присяга́юся че́стю салда́та, присяга́юся ві́рою христия́ни́на.
— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.
— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.
— Ні, монсеньє́р.
— Ні, на ньому пі́дпис ва́шої еміне́нції.
— Ні, навпаки́, це до́брі хло́пці, ла́гідні й суми́рні, як ягня́та.
— Ні, не бі́йся — відпові́в він.
— Ні, не глузу́ю, коза́че.
— Ні, не зна́ю й зна́ти не хо́чу.
— Ні, не сатані́, а кардина́лові.
— Ні, не спи́тувалась, та її спра́ва окре́ма.
— Ні, не сплю.
— Ні, не страха́юся! — рішу́че одпові́в Хмельни́цький.
— Ні, не стра́шно.
— Ні, не чу́ю.
— Ні, ні, — запевня́в той, — ти жи́тимеш, чи́ста та неща́сна жі́нка.
— Ні, ні, — промо́вив Кент, сіда́ючи на стілечко.
— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.
— Ні, ні, вам не пощасти́ть утекти́ й сього́дні, — сказа́в лорд Вінтер вихо́дячи.
— Ні, ні, це не для мене́! Це чужи́й елеме́нт.
— Ні, ні! — запротестува́в він.
— Ні, ніза́що в сві́ті.
— Ні, па́не, навпаки́.
— Ні, па́не! — мо́вила я рішу́че.
— Ні, Пля́нше, бо ти вже приї́хав.
— Ні, поясні́ть, будь ла́ска.
— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.
— Ні, про́шу́ па́на.
— Ні, розка́зуйте собі́ да́лі.
— Ні, сер, не мо́жна.
— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.
— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.
— Ні, це не ха́нові! Цю ку́пу я дам тобі́ за те, щоб мені́ поба́читись з Михнюківною.
— Ні, ша́бля — чолові́ча си́ла, а ку́ля — суд бо́жий.
— Ні, я не вага́юся.
— Ні, я не мо́жу! я піду́! — одпові́ла Мари́на вже рішу́чо і відки́нулася од козака́.
— Ні, я не хо́чу звіря́тись ні на кого.
— Ні, я хо́чу, щоб ви поду́мали.
— Ні, я чека́в на сусі́дів, та вони́ повідо́мили мене́, що не при́йдуть.
— Ні! — відпові́в Стокард.
— Ні! А, головне́, пан Д'Артаньян вчора́шній ве́чір перебу́в у мене́.
— Ні! Сподіва́юся, в прису́тності да́ми ви не насмі́литеся втекти́.
— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.
— Ні́би не зна́єте, яки́й пісо́к, — мій.
— Ні́би я не зна́ю тебе́! За пе́ршим ра́зом пізна́в.
— Ні́ко́ли б не був наді́явся наско́чити тут у лі́сі на таке́ ди́во.
— Ніхто́, опрі́ч вас не пови́нен зна́ти ціє́ї таємни́ці.
— Нічогі́сінько не зна́ю.
— Ніщо́ не виклика́є спра́ги так, як безсо́ння.
— Нія́ких таки́х книжо́к ані́ раху́нків у мене́ нема́.
— Нія́кої, присяга́юся вам.
— Ну ж бо, ну! Го́ді вам, Тревій! — сказа́в коро́ль.
— Ну лиш, підпері́зуйсь,— ка́же ба́тько Пу́гач,— я до́вго жда́ти не бу́ду.
— Ну так що ж? Неха́й собі́ ла́ють, — ка́же Гвинтовка.
— Ну так, — сказа́в він.
— Ну що ж, у ко́жного свій смак.
— Ну що, си́ну? — спита́в ба́тько.
— Ну, — ка́же, — бгате, тепе́р розка́зуй, а ми слу́хаємо.
— Ну, а да́лі? — спита́в Фелтон.
— Ну, а куди́ ж би тебе́ ще тягну́ло се́рце? — ка́же Петро́.
— Ну, а про Киценьку.
— Ну, а про що ж тебе́ суддя́ пита́в? — промо́вив пе́рший Журковський.
— Ну, а тепе́р ви му́сите все зрозумі́ти.
— Ну, а тепе́р? — запита́в він.
— Ну, а що ж би ти роби́в, ба́тьку? — пита́є ге́тьман.
— Ну, а що ж вам таке́? Ви́дно по вас, що вас щось ні́би гризе́.
— Ну, але́ перечека́єш тро́хи, то ще й з зи́ском продаси́.
— Ну, але́ тебе́ там лю́ди не забу́ли.
— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.
— Ну, Анто́шку, — промо́вив він.
— Ну, бга́тику,— ка́же Черева́нь,— хоч уби́й, не второ́паю.
— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.
— Ну, бра́те Миха́йле, тепе́р і я скажу́, що є тобі́ чим на ста́рість похвали́тись.
— Ну, бува́йте ж здоро́ві, бра́тці! — ка́же Кири́ло Тур.
— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.
— Ну, вже пусті́мо, ні́чого роби́ти,— ка́жуть косарі́, розхо́дячись по бока́х доро́ги.
— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.
— Ну, виріша́йте мерщі́й! — повтори́в Жюсак.
— Ну, гляди́ ж! У мене́ тверда́ шко́ла.
— Ну, го́ді ж, го́ді вже про се! — ка́же Черева́нь.
— Ну, да ще помі́ряємось, чия́ ві́зьме.
— Ну, до́бре, я зна́ю, що зроблю́.
— Ну, дру́зі мої́, кінча́ймо з ними! До стіни́, до стіни́! — скома́ндував Атос.
— Ну, зна́ємо, що не від во́вка.
— Ну, зна́єте що, йдіть ви до на́шого села́ і допита́йтеся до двора́, до ді́дича.
— Ну, і що ж ти зроби́в по́тім? — запита́в я.
— Ну, і що ж! — відпові́в Атос, — всьо́го ті́льки че́тверо.
— Ну, і що ж? — напосіда́ла вона́.
— Ну, їдь же собі́ обі́дати, — ка́же Шрам, — нам ні́коли.
— Ну, й що ж було́ б, коли́ б ви були́ чолові́ком? — ла́гідно запита́в він.
— Ну, й що ж? — спита́в Д'Артаньян.
— Ну, коза́че, коли́ вже тобі́ так пи́льно припа́ло, то от тобі́ уся́ істо́рія.
— Ну, коли́ зна́єш, то й лучче, — ка́же запоро́жець.
— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.
— Ну, куди́ ж би ти по́тяг свої́ тене́ти? Кири́ло Тур засмія́всь.
— Ну, не розумі́ю тебе́, Мундзю, — сказа́в він по хви́лі.
— Ну, не хвали́сь іще́, синку́, да бо́гу моли́сь,— сказа́в пону́ро Шрам.
— Ну, неха́й.
— Ну, ні́чого сказа́ти, панотче! — ка́же Череваниха Шра́мові.
— Ну, ну, — напівнедові́рливо, а напівпохапливо сказа́в Ґава.
— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.
— Ну, ну, не бі́йся, в нас нема́ того́ зви́чаю, — сказа́в Тоньо.
— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.
— Ну, ну, розбира́йся, та ляга́й спа́ти!— сказа́в Владко.
— Ну, ну, ти дурне́нький! Го́ді тобі́.
— Ну, ну, цить дурне́нький! — мо́вила вона́.
— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.
— Ну, от і у мене́ таке́ ж се́рце.
— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.
— Ну, паніматко! — ка́же Кири́ло Тур.
— Ну, пе́вно — сказа́в пова́жно Тоньо.
— Ну, пе́вно, забу́ли! — мо́вив Опана́с.
— Ну, поба́чимо.
— Ну, преці́нь раз нагада́лися підписа́ти! — сказа́в дру́гий поліція́н.
— Ну, проба́ч мені́, мій воло́дарю́, коли́ я ви́нна.
— Ну, пропусті́те ж нас, коли́ так,— ка́же Шрам.
— Ну, сла́ва Бо́гу! Сла́ва Бо́гу! — проговори́в Тоньо.
— Ну, смерти всі ми ждемо́, та й боя́тися її нема́ що, — мо́вив я.
— Ну, та й до́бре ж, — сказа́ла міле́ді, — ви́конав він свою́ ро́лю.
— Ну, та й не ди́во.
— Ну, та не потребу́єте руша́ти, я собі́ сам заберу́.
— Ну, та той, той, той сам.
— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.
— Ну, так, за всі п'ять кіп.
— Ну, так, причіпа́ється по старі́й знайо́мості.
— Ну, так, чолові́к був моло́дший, нерозва́жний.
— Ну, тепе́р, бра́тчики, нам своя́ во́ля.
— Ну, то вже чи по́тім чи пе́ред тим, а все таки́ за́гадка.
— Ну, то до́бре.
— Ну, то й на те зро́бимо нотаріяльний контра́кт.
— Ну, то кінча́йте, про що почали́.
— Ну, то мо́же пригада́єш.
— Ну, то прода́й мені́ ни́нішні пироги́.
— Ну, то робі́ть, — відпові́в Га́ва, здвига́ючи плечи́ма.
— Ну, то сіда́й на коня́ і їдь додо́му.
— Ну, то тепе́р опові́ж і нам, як то було́.
— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.
— Ну, тоді́ ви не ви́йдете зві́дси, — загро́зливо сказа́в він.
— Ну, тоді́ я двома́ слова́ми нагада́ю вам за себе́.
— Ну, тоді́ я зо́всім не розумі́ю вас, мада́м, — сказа́в Фелтон.
— Ну, у мене́ не було́ і́ншого ви́ходу.
— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.
— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.
— Ну, що ж ви ска́жете? — зно́ву спита́в Гічкок.
— Ну, що ж так ди́вишся? Ско́ро ті́льки ма́єш охо́ту, то за па́ру день бу́деш чита́ти.
— Ну, що ж, якщо́ не приї́де, це познача́тиме, що він спізни́вся, ось і все.
— Ну, що ж! Ве́чір наста́не.
— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.
— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.
— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.
— Ну, що? — знов запита́в ба́тько по кілько́х днях.
— Ну, що? — пита́в при вече́рі ба́тько.
— Ну, що? — повтори́в своє́ пита́ння Тра́цький.
— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.
— Ну, я продава́тиму.
— Ну, як же розв'я́жемо ми цю спра́ву? — спита́в коро́ль.
— Ну, як же? — промо́вила Фреда, м'я́ко й бо́язко.
— Ну, як заколядува́ли? — пита́ємо.
— Ну, як? — ціка́во спита́в кардина́л.
— Ну, які́ ж бо ви! Ві́сім по два́дцять нови́х, то шістна́дцять шісто́к.
— Ну, якщо́ дру́гий кра́щий та моло́дший, то бери́ старо́го і дава́й вина́.
— Ну,— ка́же,— бга́те, не вниз іде́ш, а вго́ру.
— Ну́дно мені́.
— Нудьга́ у нього в оча́х.
— Ну́мо дава́йте обі́дати, — запроси́в Портос, — а то все захоло́не.
— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.
— О бо́же ж мій ми́лий! Як до́рого заплати́в я за цю по́ми́лку.
— О бо́же, спаси́телю! Се на́ші ї́дуть! — закрича́ла Ле́ся, гля́нувши на доро́гу.
— О голови́, сліпі́ї і жорсто́кі! — глаго́ле зно́ву Шрам.
— О пе́рший за Люксембурґом.
— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.
— О шо́стій чи о сьо́мій шлях до Шальо зо́всім безлю́дний.
— О, — сказа́в Д'Артаньян, — я цього́ не ба́чив.
— О, Атосе — промо́вив Араміс, — ти, ді́йсно, вели́кий чолові́к.
— О, бідола́шна жі́нка! Неща́сна жі́нка! — схвильо́вано повто́рював Атос.
— О, бо́же ж мій, бо́же ж мій ми́лий, ви́бач цій люди́ні, як і я їй вибача́ю.
— О, бо́же мій ми́лий, — шепоті́ла короле́ва, цо́каючи зуба́ми.
— О, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула Га́нна Австрі́йська.
— О, бо́же мій, бо́же! Ви сами́ ба́чите, що си́ли мене́ поки́нули, що я не мо́жу йти.
— О, бо́же мій, звича́йно, подарува́в, — відмо́вив Портос.
— О, ви го́лови цвілі́ї! — ка́же Брюхове́цький.
— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.
— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.
— О, дрібни́ці, — відпові́в Д'Артаньян, — ті́льки подря́паний.
— О, жах яки́й! — згукну́ла короле́ва.
— О, Іване́ць — соба́ка! — ка́же, зни́зивши го́лос, Гвинтовка.
— О, коли́ б зо мно́ю були́ мої́ дру́зі! — крича́в він.
— О, кра́ще смерть, ніж ганьба́.
— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.
— О, неща́сна.
— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.
— О, ні, — згукну́ла міле́ді го́лосом, де брені́ла спра́вжня щи́рість.
— О, ні, боро́нь бо́же, — відказа́в Бонасьє.
— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.
— О, ні, звича́йно.
— О, ні! Цига́нки того́ не дару́ють.
— О, па́не, — ви́гукнув Пля́нше, — або́ я все ви́конаю, або́ мене́ пошмату́ють.
— О, па́не, ви про́сто ллєте́ мені́ бальза́м у ду́шу.
— О, святі́ вго́днички! — ви́гукнув Араміс.
— О, смерть, смерть, — ле́две чу́тно сказа́ла вона́, заплю́щуючи о́чі.
— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.
— О, так, так.
— О, тру́днощі не страха́ють мене́.
— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.
— О, це вже зана́дто! — ви́гукнула міле́ді.
— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.
— О, що до цього́, то я не зв'я́зую себе́ обіця́нкою.
— О, щоб вас госпо́дь поби́в пра́ведним гро́мом! — ка́же тоді́ Шрам.
— О, я до́бре зна́ю цю місце́вість.
— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.
— О, я пе́вна цього́.
— О, я розумі́ю — заува́жив Рішельє́.
— О, як я вдя́чний вам, Арамісе, — скри́кнув Д'Артаньян.
— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.
— О, яки́й жах, яки́й безо́дній жах! — прошепоті́в фелтон.
— Обере́жно, хло́пче! Пильну́йся! Ось тут під цей корч заста́вимо.
— Обері́мо ново́го ге́тьмана! Обра́ли таки́ ж Джеджалія.
— Обри́дло мені́ чу́ти від тебе́, Газізю, про Украї́ну та украї́нців.
— Ов! На́віть пе́вність ма́єш? — з насмі́шкою спита́в Ґава.
— Овва́, — відпові́в Д'Артаньян, — це тому́, що я найбезтала́нніший з усі́х вас.
— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.
— Овва́! — ви́гукнув Портос.
— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.
— Од твої́х рече́й душа́ моя́ ожива́є, я́ко злак од бо́жої роси́.
— Од уса́того пацюка́ зна́ю.
— Од щи́рого се́рця, бо зна́ю, що то є коха́ти.
— Одва́жив со́лі до́бре.
— Одва́жив со́лі до́бре,— ка́же бо́жий чолові́к, да зроби́в негара́зд.
— Одведі́ть заарешто́ваного, — звелі́в коміса́р двом поліца́ям.
— Одда́й, бра́те, мені́ її без бо́ю.
— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.
— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.
— Оди́н ка́же, що зійшо́в на пси, а дру́гий, що пода́вся на па́на.
— Оди́н кінь відійшо́в! О, то зле! Тре́ба купи́ти дру́гого.
— Одна́ковий і до́сі.
— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.
— Одного́ ра́зу, зібра́лись ми вве́чері у комо́рі.
— Одну́ хвили́ну.
— О́дчини пе́рше воро́та,— озва́вся Шрам,— а по́тім біжи́ собі́, куди́ хоч.
— Ой ні, ні! — переби́ла Мари́на.
— Ой, бо́же мій милосе́рдний!— ка́же вдихну́вши Брюхове́цький.
— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.
— Ой, па́не, а шанда́р каза́в, що мене́ за те пові́сять — заво́див Йосько.
— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.
— Ой, па́не, я гада́в, що ду́шу з мене́ ви́жене.
— Ой, па́не! — відпові́в стари́й.
— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.
— Ой, синку́! — ка́же Шрам.
— Ой! Ой
— Он іде́ пано́к Підкоре́цький.
— Он там, он там знов підійшо́в, — ра́дувався Едму́нд, скида́ючи соро́чку.
— О́нде гнізди́ться ві́рність коха́ння, — пробурмотів Атос.
— Опі́вдні! До́бре, я бу́ду.
— Опі́сля́ дораху́єш.
— Оре́л, а не коза́к! — ка́же знов Васи́ль Нево́льник.
— Оста́вили на мої́ ру́ки това́риша.
— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.
— Ось ба́чте, ви вдру́ге мене́ так узива́єте.
— Ось вам ва́ша лі́ска.
— Ось вже оди́н є, — заува́жив Атос, проскака́вши кро́ків з п'ятсо́т.
— Ось ві́дповідь од ва́шої кузи́ни, па́не Арамісе.
— Ось вона́, диві́ться.
— Ось вони́, монсеньє́р.
— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.
— Ось диві́ться, — сказа́в він.
— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.
— Ось і вони́.
— Ось і на́ші кни́длі йдуть! — сказа́в Владко над Кеслеровим тапча́ном.
— Ось і я це зрозумі́в і відказа́в, що ви страше́нно шкодува́тиме, як повернете́сь.
— Ось куди́ мені́ тре́ба, па́не, — сказа́ла вона́.
— Ось лист, — сказа́в Д'Артаньян.
— Ось ли́хо! — ка́же, оберта́ючи те́є в жарт, Гвинтовка.
— Ось ма́єте.
— Ось ми й приї́хали, — сказа́в Атос.
— Ось мій гість! — ка́же Кири́ло Тур.
— Ось мій мішо́к з піско́м.
— Ось моя́ істо́рія.
— Ось поба́чите, вони́ за́раз ви́шлють про́ти нас ці́лий полк, — сказа́в Атос.
— Ось так чудо́во, Я́не! Заспоко́йтесь! — промо́вив Черво́ний Біль.
— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.
— Ось тепе́р ті́льки ви́сковзнулася пра́вда з твої́х уст.
— Ось ти й сам ба́чиш, мені́ ко́нче потрі́бний той лист.
— Ось тобі́ півпістолі.
— Ось тобі́ півпістолі за ці папе́ри, хо́чеш? — запропонува́в Д'Артаньян.
— Ось той лист! — ви́гукнула короле́ва перери́вистим, тремтя́чим го́лосом.
— Ось тут в Горбачо́вім пле́сі здорове́нна щу́ка є.
— Ось тут, — сказа́в він.
— Ось ху́сточка, па́не, що її ви не схоті́ли б загуби́ти.
— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.
— Ось чого́ я страха́вся, — сказа́в Фелтон.
— Ось чому́ я втру́тився у ва́шу розмо́ву.
— Ось чому́ я мо́жу попере́дити вас, що вас бу́дуть суди́ти й на́віть засу́дять.
— Ось що! — по хвили́нній мовча́нці закі́нчи́ла міле́ді.
— Ось я вам дам кра́ще ді́ло до розмо́ви.
— Ось, — сказа́в він, — діяма́нтові наві́ски, по які́ ви приї́хали.
— Ось, що Я́не.
— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.
— От ба́чиш, пита́єшся, а й сам зна́єш, що з ним роби́ти.
— От до́брі люде́! — ка́же Кири́ло Тур.
— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.
— От і до́бре — сказа́в Ласочка — то я і проведу́ вас, бо й мені́ на той край.
— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.
— От люблю́ козака́! — мо́вив запоро́жець.
— От наш стари́й Шрам! — крича́ли міща́не.
— От сла́вно! — ка́же Гвинтовка.
— От так собі́! — відпові́в, схили́вши го́лову, — на́ші жиді́вські ґеше́фти.
— От то, то, то, то, то, то! — ра́дісно підхопи́в Вовку́н, схапуючися зі свого́ лежа́ння.
— От тобі́ і що.
— От уже́ Алла́х почу́в мої́ блага́ння й помнякши́в се́рце Газізі.
— От що зроби́в Іване́ць,— прийня́в ізнов сло́во бо́жий чолові́к.
— От я почу́всь на до́бре.
— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.
— От як, — ка́же.
— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.
— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.
— Отеє ще! — ка́же Гвинтовка.
— О́тже я розкажу́ тобі́ щось іще́ дивні́ше.
— О́тже, ви ба́чите, що ми ско́ро збли́зимось і зро́бимось на́віть по́други.
— О́тже, ви мене́ коха́єте! — згукну́в він.
— О́тже, ви поверну́лись до А́нглії — поча́в Вінтер.
— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.
— О́тже, йдіть до не́ї та попросі́ть її про це.
— О́тже, короле́ва бу́де вам ще бі́льше вдя́чна, зна́ючи про це.
— О́тже, ти ки́нув нас, щоб поверну́тись до не́ї? — спита́в Араміс.
— О́тже, у мене́ є ді́ло, бо я ді́йсно щасли́вий.
— Ох, го́лово ти моя́ ми́ла! — ка́же Сомко.
— Ох, на ра́дах, на ра́дах! — ми́мрить Брюхове́цький.
— Ох, на смерть! — відповіла́ па́нночка.
— Ох, не зна́ю, чи не бу́де це на́дто небезпе́чно.
— Ох, шви́дко сі гевали зро́блять вас гамаликами! — сказа́в тоді́ ба́тько Пу́гач.
— Охо́че, — відказа́в Араміс.
— Оце́ ді́йсно так, — озва́лись ра́зом Портос і Д'Артаньян.
— Оце́ ж й є підло́та, — відповіла́ міле́ді.
— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.
— Оце́ па́дло мо́же ста́ти нам у приго́ді? Чи ти збожево́лів? — здивува́вся Портос.
— Оце́ так чудасі́я, чорт побира́й! — сказа́в він.
— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.
— П'є́ре, допоможі́ть мені́ ви́йти.
— П'ятсо́т екю вам, а п'ятсо́т мені́.
— П'ятсо́т я вже дав вам.
— Пам'ята́йте, що за́раз ви захища́єте всю Украї́ну од нелю́дського ка́та.
— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.
— Пан веля́ть? — запита́в мене́ ке́льнер, не ди́влячися на не́ї.
— Пан війт мене́ зна́ють.
— Пан Д'Артаньян.
— Пан Д'Артаньян лише́ зомлі́в.
— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.
— Пан кардина́л, як я ба́чу, переборщи́в.
— Пан кардина́л! — ви́гукнув здиво́вано мушкете́р.
— Па́не Горді́ю со́тнику! — ка́же, засмія́вшись, Гвинтовка.
— Па́не госпо́дарю! — ка́же.
— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.
— Па́не Дже́ксоне! — звелі́в герцоґ.
— Па́не кардина́ле, ви чу́єте? Я хо́чу ма́ти ці листи́.
— Па́не ота́мане! — ка́жуть.
— Па́не Портосе! Па́не Портосе! — згукну́ла вона́.
— Па́не Портосе! Я ж зо́всім не розумі́юся на цих спра́вах.
— Па́не, ви по́вні великодушности, — сказа́в Атос.
— Па́не, запевня́ю вас, ви вто́млюєте мене́ ва́шим до́питом.
— Па́не! Ви обража́єте правосу́ддя.
— Па́не! Ви, сподіва́юся, ви́бачите мені́, — сказа́в він.
— Па́не!, я заува́жив вам не для того́, щоб посвари́тися.
— Пани́ Атос, Портос і Араміс.
— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.
— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.
— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.
— Па́ні переляка́лися? — запита́в Бори́с.
— Паніма́тко! — кри́кне запоро́жець.
— Паніматко! Учо́ра ді́ло пішло́ було́ на лад, да й розв'яза́лось із твоє́ї ла́ски.
— Панно́́ Маню́, одяга́йтеся, в що ма́єте найкра́ще.
— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.
— Перевели́сь? — ка́же.
— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.
— Перетягли́! — почу́вся Богуні́в го́лос.
— Перш за все убері́ться в цей хала́т, — запропонува́в мушкете́р своє́му дру́гові.
— Перш за все, забира́ймося геть — заува́жив Д'Артаньян, — а зрозумі́єш по́тім.
— Пе́рше — заарешто́вано па́на Атоса.
— Пи́йте тепе́р безпе́чніше, дорогії го́сті,— ка́же госпо́дар,— ля́шка вас не отруї́ть.
— Пів на во́сьму.
— Півгодини сту́каю до двере́й, та й го́ді вас добуди́тися.
— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.
— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.
— Підписа́ти нака́за про зві́льнення, і край, — підказа́в кардина́л.
— Підраху́ємо скі́льки в нас усьо́го.
— Підтопта́всь, — ка́жуть, — наш Іва́н Марти́нович.
— Пізні́ше, — відказа́в Атос, — мені́ тре́ба вжи́ти де́яких за́ходів.
— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.
— Пішо́в на дно! Нема́! Не ви́дно! — су́мно говори́в Тоньо.
— Плетеш небили́ці, Ґаво, — скри́кнув Вовку́н.
— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.
— Пля́нше, — сказа́в Д'Артаньян, — подба́й за слугу́, а я беру́ на себе́ па́на.
— Пля́нше! — ви́гукнув Д'Артаньян, не тя́млячись з ра́дощів.
— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.
— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.
— Побала́каймо кра́ще про щось і́нше, коли́ вам це не бу́де неприє́мно.
— Побалака́ймо трі́шки, — сказа́ла вона́.
— Поба́чимо ось, чия́ ві́зьме.
— Поба́чимо! — сказа́ли мушкете́ри.
— Поба́чите, що вона́ ва́рта і́ншої.
— Побі́йся бо́га.
— Поваксу́йте нам чо́боти та приведі́ть ко́ні.
— Поверні́мось до іде́ї.
— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.
— Поверта́й туди́, зві́дки прийшо́в, забира́й ці пога́ні о́вочі, цю паску́дну сала́ту.
— Поверта́йтесь до та́бору й там дові́даєтесь.
— Поверта́юсь до Пари́жу.
— Пові́дати вам про мою́ ганьбу́? — ви́гукнула міле́ді, почервоні́вши.
— Повідо́мити її про приє́мну новину́.
— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.
— Пога́ний хід, това́ришу.
— Пога́но, па́не, пога́но, — відпові́в го́лос, в яко́му Д'Артаньян впізна́в Пля́нше.
— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.
— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.
— Поди́виться на адре́су.
— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.
— Подо́баєшся мені́.
— Позво́льте вам предста́витися, — сказа́в я, знов наближа́ючися до нього.
— Познайо́мимося, Марі́я Ка́рловна, це ді́ло не до́вге.
— По́ки ще ні.
— По́ки я стері́г вікно́, він стері́г две́рі.
— Поки́нь тепе́р усі́х Череванівен, синку́! — ка́же пону́ро Шрам.
— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.
— Поклич тепе́р і її, хай сюди́ йде.
— Покли́чте до мене́ Рошфора, — сказа́в півголосом Рішельє́.
— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.
— По́льща могу́тня.
— Поме́р! Поме́р! — зойкнув Патрік.
— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.
— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.
— Помі́тить є́внух — бу́де пога́но.
— Попере́дити короле́ву? — промо́вив Атос.
— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.
— Поси́диш тро́хи та й ви́йдеш на во́лю.
— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.
— Пострива́й, бра́те, і я пої́ду.
— Посту́кати у две́рі.
— По́тім знайти́ фана́тика, що служи́тиме знаря́ддям правосу́ддя бо́жого.
— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.
— Похму́рна, похму́рна годи́на! — ка́же сам собі́ Шрам.
— Поцілу́йте мене́! — промо́вила вона́ ти́хо, проясні́вши на лиці́.
— Поцілу́йте молоду́! — гри́мнув Біль.
— Почека́й тро́шки, Томмі, почека́й — промо́вив я сам до себе́.
— Почека́йте на мене́, — сказа́в він, — я за́раз поверну́ся.
— Пошліть, мада́м, пошлі́ть та якнайско́рше, бо за годи́ну ми розпочнемо́ бале́т.
— Пощо ти, се́рде́нько, так не в по́ру ви́рвалася? — сказа́в до не́ї Воло́дко.
— Пощо? Щоб я знав.
— Поясни́, яки́м чи́ном? Пові́дай мені́.
— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.
— Пра́вда ва́ша.
— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.
— Пра́вда, вона́ мені́ ду́же заважа́є.
— Пра́вда, так, дити́но моя́, — сказа́ла короле́ва, — ти ма́єш ра́цію.
— Пра́вда, убра́ння́м — ні, але́ душе́ю ваш, — відказа́в Д'Артаньян.
— Пра́вда, я й забу́в, що він мушкете́р ті́льки тимчасо́вий.
— Пра́вда? — занепоко́їлась міле́ді.
— Пра́вда? — спита́ла міле́ді, вага́ючись воста́ннє.
— Пра́вду ка́жучи, і сам гара́зд не зна́ю.
— Пра́вду ка́жучи, і я теж! — призна́вся Атос.
— Пра́ведний бо́же! — пробурмотів Фелтон.
— Пра́вильно, — й Атос сіпну́в дзво́ника.
— Пречуде́сно! — підтве́рдив драгу́н.
— Прибу́де за дві годи́ни, ра́зом з Барабаше́м та шістьма́ ти́сячами ві́йська.
— Приведі́ть арешто́ваного! — наказа́в кардина́л.
— Приведі́ть соба́к до ополо́нки, що бі́ля ліка́рні, рі́вно о двана́цятій годи́ні ночи.
— Привіта́й же мої́х го́сте́й щи́рим сло́вом і ла́скою.
— Призна́ння? — сполотні́вши ви́мовила вона́.
— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.
— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.
— Прима́ра ма́є пра́во з'явля́тися тій люди́ні, що не вико́нує обіця́нок.
— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.
— Принесі́ть свічо́к та зміні́ть вартово́го, — дода́в ляйтенант.
— Пристава́й, бра́те, в запоро́жці.
— Присяга́юся вам.
— Присяга́юся, ви приму́сили мене́ забу́ти про все, люба́ Констанціє.
— Про кого допові́сти́ герцоґові? — спита́в Патрік.
— Про ле́ді Вінтер, — відпові́в Д'Артаньян, — так, про міле́ді Вінтер.
— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.
— Про те не турбу́йся, — одповіда́ли селя́ни.
— Про це не турбу́йтесь.
— Про що зами́слився? — зверну́вся Богу́н до Хмельни́цького.
— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.
— Проба́ч, проба́ч! Тепе́р я вже мо́жу пода́ти.
— Проба́чте, люб'я́зний земля́че! Я був неві́льний.
— Програ́вши ко́ні, я ду́же хоті́в би зберегти́ збру́ю.
— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.
— Про́йде час — і я бу́ду аба́том.
— Проло́жено! А з чого́сь же то її взя́то.
— Пропа́в чолові́к, пусти́вся бе́рега, — ду́має пан Андрі́й.
— Про́симо ж до нас на вече́рю.
— Про́симо, мілорде, ви — наш, — промо́вив він.
— Про́симо, про́симо, па́не добро́дію! — ка́же Гвинтовка.
— Прости́ти тре́ба.
— Проте́, і́ншим тре́ба, щоб ви туди́ пої́хали.
— Проте́, тре́ба скла́сти яки́йсь плян бо́ю, — промо́вив Араміс.
— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.
— Про́ти во́ди.
— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.
— Профе́сорам заборо́нена вся́ка полі́тика.
— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.
— Проща́й, мій чолові́че! — промо́вила вона́ до Гічко́ка.
— Проща́й, нам ні́коли.
— Проща́й, соко́ле мій! — зно́ву припа́вши до ми́лого, рида́ла Мари́на.
— Проща́йсь, па́не полко́внику, з гетьма́нством.
— Пусти́ти мене́ пе́ршим.
— Пусті́ть мене́.
— Пху! — аж плю́нув з доса́ди запоро́жець.
— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.
— Ра́дий, що вони́ вам подо́баються.
— Раз на рік.
— Ра́но ти, си́ну мій, ліг спочива́ти.
— Ра́но! — мо́вив Араміс.
— Реб Мойше, лю́ди ка́жуть, що ма́єш які́сь папе́ри по мої́м ба́тьку.
— Ридван! — да й упа́ла без па́м'яті.
— Річ не в тім — поча́в був дово́дити Цапковатий.
— Рішельє́ і сатана́ — оди́н біс.
— Роби́, що тобі́ ска́зано роби́ти.
— Ро́бите по́ми́лку.
— Ро́бите по́ми́лку, повто́рюю вам.
— Робі́ть з ціє́ю гра́мотою, що хочте.
— Робі́ть собі́ своє́, — сказа́в Пля́нше, — а я свого́ закі́нчи́в.
— Робі́ть те, що тре́ба, та ті́льки скорі́ше.
— Робі́ть те, що я звелі́в, — згукну́в коміса́р.
— Розв'яжі́ть моє́ вага́ння.
— Розважа́йтеся з ва́шою міле́ді, лю́бий Д'Артаньяне.
— Розво́дьте бійці́в! — крича́ть і́нші.
— Розкажі́ть, розкажі́ть Атосе.
— Розкажу́, ті́лько не дово́дь мене́ до гріха́.
— Розмовля́ти з вами, прино́сить мені́ неща́стя, — відказа́в Портос.
— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.
— Рошфоре, — сказа́в кардина́л, — ви ба́чите па́на Д'Артаньяна.
— Руша́ймо па́нським добро́м діли́тись! По́вне мі́сто тепе́р па́нства.
— Салама́ндра? — скри́кнула з комі́чним о́страхом па́нночка.
— Сам ба́чиш, що ніхто́.
— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.
— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.
— Са́ме під нами.
— Са́ме про не́ї.
— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.
— Сапфі́р нале́жить вам, дороги́й Атосе.
— Свого́ ча́су сла́вна була́.
— Свої́ми весе́лощами ви за́вжди́ розганя́єте сумні́ думки́.
— Се Васи́ль Нево́льник,— ка́же тоді́ піп.
— Се вже сестро́, приї́хали по мою́ ду́шу.
— Се вже, бга́тику, спра́вжня за́гадка.
— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.
— Се все ми зна́ємо.
— Се,— ка́же,— наш юроди́вий Кири́ло Тур.
— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.
— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.
— Сере́д за́колотів і неви́нному бу́де таж ша́на, що й ви́нному.
— Сиді́ти бу́ду так ви́со́ко, як мені́ подо́бається! — ка́же.
— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.
— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.
— Сіда́й бі́ля мене́, синку́,— ка́же ба́тько Пу́гач.
— Сідлай тепе́р ре́шту ко́ней і руша́ймо.