speech-uk/opentts-sentences huggingface dataset:
— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.
— Як до потре́би.
— Як довіря́ють листа́ дуплу дере́ва, крилу́ го́луба чи наши́йникові соба́ки.
— Як дру́га, — зніякові́вши, відповіла́ міле́ді.
— Як же мені́ розумі́ти це? Я ничого не зна́ю.
— Як же ти, ду́рнику, заро́биш, не вмі́ючи нія́кого ремесла́? — пита́ла ті́тка.
— Як же це так? — запита́в я.
— Як же? — ка́же Петро́.
— Як мо́жна, я че́сний євре́й.
— Як назива́єшся? — пита́є мене́ шанда́р.
— Як немо́жна більш, па́не.
— Як оте́є так? — кри́кне Гвинтовка.
— Як оте́є тебе́ госпо́дь сюди́ зані́с?— пита́є Шрам.
— Як пан зна́ють.
— Як ся ма́єте, па́не Староміський? — обізва́вся Га́ва, наближа́ючися до старо́го.
— Як так, то ви мені́ ще де́шево діста́лися.
— Як так? — не зрозумі́в Атос.
— Як ті́льки я кри́кну, то ти за́раз же й біжи́.
— Як то де? Зані́с додо́му.
— Як то на що? На про́даж.
— Як то ні́чим? здивова́вшись, ка́же Сурма́ч.
— Як то? — вже з невдово́ленням спита́в пан Андрі́й.
— Як то? — запита́ли ми оби́два враз.
— Як тре́ба рятува́ти Украї́ну, ба́йду́же мені́ і лі́та́, й ра́ни.
— Як уї́сться в кого, то вже свого́ дока́же.
— Як хо́чете, — озва́вся Атос.
— Як хо́чете, па́ні Бонасьє, — сказа́в коли́шній кра́мар.
— Як ча́сом, Га́во.
— Як, ви ї́дете! — ви́гукнула па́ні Бонасьє.
— Як, що таке́? А пові́симо вас.
— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.
— Як! — відказа́в Фелтон.
— Як? — згукну́в Д'Артаньян.
— Як? — здивува́вся хан.
— Як? — зля́кано спита́ла Мари́на.
— Як? Так як бог дасть.
— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі́ скри́кнув коміса́р.
— Яка́сь люди́на чека́є на вас вдо́ма, — відпові́в Ба́зен.
— Яка́сь па́ні в передпоко́ю.
— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.
— Якби́ я не знав.
— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.
— Яке́ са́мо? — спита́в Портос.
— Яке́? — спита́в кавалери́ст.
— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.
— Яки́й же я тобі́ во́рог? — спита́в здиво́вано хан.
— Яки́й золоти́й пісо́к? — спита́в спантали́чений матро́с.
— Яки́й ти дурне́нький! І не вгада́в.
— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.
— Яки́м ви дорожите́ ще бі́льше, як мені́ здає́ться, ніж я свої́м́́́.
— Яки́м же, бга́те, оце́ слу́ча́єм? — пита́є за́раз Черева́нь.
— Яки́м пра́вом, заважа́єте ви мені́ вме́рти? — спита́ла вона́.
— Яки́м чи́ном? — спита́ли ра́зом Портос і Араміс.
— Яки́м шля́хо́м́ мені́ ї́хати? — і собі́ спита́в Д'Артаньян.
— Яки́мось ди́вом, па́не.
— Які́ і́нші інстру́кції? — спита́ла чарівна́ мандрі́вни́ця.
— Які́ ко́ні? — спита́в Атос.
— Які́ ти й жене́ш наза́д, — дода́в Д'Артаньян.
— Я́ко́сь не чу́ти її в воло́ці.
— Я́ко́сь то Бог дасть, бу́де коли́сь і на на́шій ву́лиці пра́зник.
— Якра́з скі́льки нам тре́ба! Наб'ємо́ рушни́ці.
— Якщо́ ви не ско́ритеся, ми приму́симо вас.
— Якщо́ вино́ ще зали́ши́лось, — за́гудів глузли́вий го́лос Атоса.
— Якщо́ льока́й ви́пив ті́льки полови́ну, то я збанкруту́ю.
— Якщо́ монсеньє́р побажа́є, я до по́слуг ва́шої еміне́нції.
— Ян відверну́вся від петлі́.
—Так ти спра́вді не оддаси її без бо́ю? — пита́є ще Петро́.
, був зо́всім своєрі́дна і немаловажна фігу́ра в тій шляхе́тській роди́ні.
, був, як то ка́жуть, жид з голово́ю.
, вра́жена при́крою зві́сткою, ра́птом поки́нула мі́сто та відступи́ла десь да́лі.
, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.
, ішли́ два пішохо́ди.
, коли́ тро́хи не все па́нство розбі́глося.
, недале́ко Дрого́бича.
, хто розбива́ти крамни́ці, а хто по замо́жних двора́х.
, що коли́ до двох дода́ти оди́н, то бу́де три.
, які́ зна́ли, хто де живе́, та води́ли това́ришів по замо́жніших двора́х.
А бідола́шні верну́лись у ха́ту да й заголоси́ли, на́че по ме́ртвому.
А бода́й — подві́йний па́м'ятковий день.
А Брюхове́цький тим ча́сом бенкетовав у Ніжені.
А бу́демо би́тись, то заги́немо.
А було́ тоді́ на що там задиви́тись.
А в ві́льних хви́лях пишу́ тобі́ оце́й лист.
А в ко́рчмі́ не хо́чуть, бо там блощи́ці.
А в коха́нців ї́хне було́.
А в мене́ є хати́на.
А в нас тепе́р бач, як завело́сь? Що ко́жен себе́ гле́дить, аби́ йому було́ до́бре.
А в них ко́жна годи́на зді́бна вби́ти живу́ ду́шу.
А в ній ку́блилося ти́хе, відлю́дне життя́ старо́го ба́тька і молодо́ї ді́вчи́ни.
А в пові́трі над труно́ю ве́село щебетали пташки́, байду́жі до лю́дсько́го го́ря.
А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.
А в такі́м ра́зі проща́йся з душе́ю! Понесе́ про́сто в вир.
А в тім — є ще ра́да.
А в чоловікі́в ви́йшло своє́ безладдє.
А Васи́ль Нево́льник, стоючи́ ко́ло них, собі́ ра́дується, похи́туючи голово́ю.
А Васю́та собі́ підні́меться, бо за ним уся́ Сіверія, уся́ стародубівщина потя́гне.
А вже до сього́ не дале́ко.
А ви народи́лися не для тако́го життя́.
А ви чого́сь дарма́ сканда́лите, буя́ните, — пря́мо щось неможли́ве ро́бите.
А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.
А ви, Зигмунде, відділі́ть четве́рту части́ну харчі́в та відкладі́ть на бік.
А ви, хло́пці, відійді́ть у бік.
А військо́ви́й пи́сар, хоть і чув, да не озира́всь.
А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.
А він про них усе́ докла́дно знав, на́віть те, чого́ й ї́хнє пле́м'я не підо́зрювало.
А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.
А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.
А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.
А вона́ йшла спокі́йно, байду́жна на всі безсоро́мні ру́хи, до́тики та о́крики.
А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.
А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.
А вони́ вже й розпусти́ли гу́би.
А воно́ було́ ось як.
А воро́та в Череваня не про́сті́, а держа́вські.
А впрочім, дру́же мій, зна́єш прецінь, що женю́ся.
А вра́жий запоро́жець аж за боки́ бере́ться, рего́чучи.
А все ж таки́ ми лю́бимо життя́ й нена́видимо смерть.
А все заду́рно.
А все таки́ я хоті́в би зна́ти.
А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.
А втім вона́ з пе́вних озна́к впізна́ла две́рі й підійшла́ до них.
А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.
А втім тре́ба було́ кінча́ти.
А втім я не даре́мно відбу́в цю по́дорож, бо ба́чу вас.
А втім, — додала́ черни́ця, — пово́дячись з не́ю так, кардина́л, ма́бу́ть, мав ра́цію.
А втім, до цього́ ху́тко зви́кнеш, бо в не́ї чудо́вий го́лос.
А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.
А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.
А Гвинтовка оставсь тепе́р пе́ред Шра́мом ні в сих ні в тих.
А грошей я не дам, бо не хо́чу, щоб ти в такі́ діла́ устрява́в, це одно́.
А гу́би в не́ї були́ чудо́ві, скида́лися на кора́ли.
А да́лі неможли́во було́ плисти́, бо заме́рзла прі́сна вода́.
А день все ж таки́ ясні́в, і ріполови співа́ли.
А Джек Дальтон? Заги́нув від ви́буху на Морсько́му Ле́вові вку́пі з усіє́ю кома́ндою.
А Джо Ледью.
А До́вгий Джеф став зо́всім безпора́дний.
А жиди́ тим ча́сом присі́ли се́ред поля́ни, по́ки паничі не пі́дуть.
А з бокі́в усе́ нові́.
А з дру́гого крила́ сомкі́вці теж заворуши́лись.
А за мене́ не турбу́йтесь! В мене́ тут не пропаду́ть.
А за ним ку́па люде́й чима́ла́, все в кармазинах да в сає́тах.
А за ним низовці, охляп на міща́нських ко́нях, жену́ться, як шуля́ки.
А за ним повали́ло коза́цтво, як за ма́ткою бджо́ли.
А за ним поліцмайстер і кі́лька ще яки́хось пані́в.
А зако́н лише́ посміха́вся на це.
А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.
А зо́рі? То лю́дські́ ду́ші.
А Іва́нцеві того́ було́ й тре́ба.
А і́нші там же покла́ли го́лови.
А їх він у думка́х і в се́рці ста́вив по́над ре́шту люде́й.
А й спра́вді, пре́дки па́на Іва́на були́ ма́бу́ть ідеалі́стами свого́ ча́су.
А Йосько вже пе́ред мі́нутою був ві́льний.
А Йосько рад би був день удво́є продо́вжити.
А ка́жуть, що Сомко хо́че теж із москале́м по Га́дяцьких пу́нктах торгова́тись.
А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.
А кардина́л ді́йсно розлюти́вся.
А Кири́ло Тур бу́цім на те й не вважа́є.
А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.
А козака́м і ба́йду́же, ті́лько смія́лись.
А козако́ві по́ле не по́ле, мо́ре не мо́ре, щоб ізнайти́ до́лю.
А коли́ ви ви́дужаєте, я ма́тиму за найбі́льшу для себе́ ша́ну ста́ти зно́ву про́ти вас.
А коли́ зако́н дозволя́в, то й христія́нська е́тика ухваляла.
А коли́ Опана́с прийшо́в зі шко́ли, ми за́раз до нього, як пси до ді́да на перела́зі.
А коли́ проки́нувся десь ко́ло п'я́тої, одино́кою моє́ю ду́мкою була́ Киценька.
А ко́ло шо́стої Плянше вже об'яви́вся.
А коміса́р тимча́сом похапливо писа́в листа́, на яко́го чека́в секрета́р.
А Корні́й Онофрієвич за́вжди́ був люди́ною обере́жною.
А кошт уве́сь я сам понесу́, то моя́ річ.
А краді́жки ї́хньої я не бою́ся, вони́ до́бре тя́млять, що я їх на́скрізь ба́чу.
А ли́жви страше́нно наму́ляли нам но́ги, аж ра́ни пороби́лися, і ті ра́ни не зажива́ли.
А лю́ди, як дізна́лися, то й почали́ вчаща́ти за по́зичкою.
А ма́єш до́каз, що я не хоті́ла утаї́ти від тебе́ ні́чого.
А мене́ тя́гне до чого́сь ви́щого.
А мене́ щось на сон знемогає.
А мені́ трицять і два ро́ки́.
А ми тимча́сом ви́йдемо та позастро́млюємо коли́ в шатро́, щоб тро́шки підміцни́ти.
А моє́ коха́ння ви́йшло з нього ще палкіше та загартованіше.
А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.
А на дворі́ ра́дісно та я́сно сяло́ со́нце.
А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.
А на сто́лику вся холо́дна ку́хня.
А на та́ці було́ намальо́ване таке́, що вся́ке б засмія́лось.
А навкруги́ ні тепла́, ні зву́ка, — оди́н лю́тий хо́лод і ти́ша.
А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.
А не зрива́ю з ним, бо ма́є го́стре перо́, ще гото́в пошко́дити.
А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.
А особли́во я здивува́вся.
А оста́нній, як усі́м відо́мо, ма́ло кого бої́ться.
А ось і тре́тій о́стрів.
А ось, здає́ться, і оди́н з них.
А пан Андрі́й одра́зу повеселі́шав, так на́че він заспоко́їв себе́ ціє́ю ви́тівкою.
А Петра́ везли́ ти́хою сту́пою, з обере́жністю.
А Петро́, як уско́чив у ха́ту, то й став у поро́га, як уко́паний.
А по ро́ці схо́чете ма́ти да́лі зі мно́ю ді́ло, то до́бре, а ні, то ні.
А поба́чимось за кра́щих днів.
А по́ки що ході́мо лиш у ха́ту та посні́даймо.
А по́над ті моги́ли пливе́ ріко́ю одно́ вели́ке непере́рване стражда́ння.
А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.
А по́тім — ба́йду́же.
А по́тім ви́рядились да́лі, сподіва́ючись уночі́ добу́тися до Ам'єна.
А по́тім знов до землі́.
А по́тім ся́де до фортеп'яна, вда́рить кі́лька ако́рдів і затя́гне пі́сню.
А по́тім я почала́ ревнува́ти тебе́ до це́ї со́йки.
А по́тім, поду́мавши хвили́ну, він дода́в.
А пра́вда, і др.
А прої́хали ми всьо́го лише́ дві́сті миль.
А проте́ й тут пішло́ до́сить ле́гко.
А слів я тоді́ не жалі́в.
А Сомко́, зна́єте, яки́й? За́раз загори́ться, як по́рох.
А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.
А срі́бний дитя́чий голосо́к дзвени́ть ко́ло не́ї.
А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.
А стари́й став мов осу́джений.
А стук ішо́в по ці́лім буди́нку.
А та́бор Сомкі́в стоя́в під Ніженем, за Біля́вськими лева́дами.
А так мені́ аж обри́дло.
А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.
А таки́й, що тро́шки вкра́де, і собі́ зна́йде й мені́ ко́ри́сть зро́бить.
А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.
А там, да́лі — обста́вини пока́жуть, куди́ прямува́ти.
А те Хмари́ще було́ окри́те гая́ми, спра́вді на́че хма́рами.
А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.
А тепе́р ба́чу, що ще бі́льшого лишу́ по собі́.
А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.
А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.
А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.
А тепе́р слу́хай моє́ї ра́ди.
А тепе́р це було́ б зо́всім не доречі.
А ти на́віть у мене́ в ха́ті був.
А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.
А ти що за чолові́к? — обернувсь до Петра́.
А тимча́сом іді́ть за мно́ю.
А тимча́сом молода́ жі́нка все посува́лася напере́д, раху́ючи буди́нки та ві́кна.
А тимча́сом пошлі́ть по ка́нцлера.
А то ду́мав, що вже по тобі́.
А то стоя́ла все, мов нежива́, ко́ло чорного́рця, ди́влячись на страшне́ однобо́рство.
А той дия́вол не хто був, як полига́ч Брюхове́цького — Вуяхевич.
А той одно́ю руко́ю підде́ржує бра́нку, а дру́гою пра́вить коня́.
А той собі́ зраді́в, поба́чивши Шра́ма.
А тому́ він стара́вся, як ка́же в свої́х записка́х Рішельє́, таї́ти її якомо́га до́вше.
А тут я осели́вся тимчасо́во.
А тут, прина́ймні, нам ніхто́ не заважа́тиме.
А хоч і вра́диш, то неху́тко, ще надбіжа́ть та й одні́муть дівойку.
А христия́не неха́й собі́ змага́ються.
А хто зна́є на́віть, чи ці́ла оця́ істо́рія не ви́йде тобі́ на до́бре.
А це було́ головне́.
А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.
А ча́сом пря́мо було́ ви́дно, що в ка́зці снує́ пе́ред нами свої́ вла́сні мрі́ї.
А Черевани́сі щось ду́же су́мно.
А Черева́нь собі́ стої́ть, мов сон йому сни́ться.
А Черева́нь ті́лько сміє́ться.
А Черева́нь, слу́хаючи, ті́лько смія́вся.
А чому́? Тому́, що ви люди́на му́жня.
А чорного́рець аж на ко́ні не вси́дить, ди́влячись на ту монома́хію.
А Шра́му було́ не по нутру́.
А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.
А що запоро́жцеві вкра́сти, що заду́має, то мов із гамана́ тютюну́ діста́ти.
А що не хо́чете ви, щоб у вас зе́млю відібра́ли, це мені́ ди́вно.
А що оповіда́ю гла́дко, то не диву́йтеся.
А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.
А я б тобі́ ра́див сиді́ти ти́хо, лі́пше бу́де для тебе́.
А я вам за той час бу́ду щось каза́ти.
А я вам хіба́ дам.
А я ду́маю, що на яки́йсь час тре́ба переста́ти роби́ти.
А я зана́дто стари́й горобе́ць, щоб дав злови́ти себе́ на поло́ву.
А я посла́в козака́ навпере́йми.
А я регота́лася, регота́лася як шале́на.
А я сиджу́ і любу́юся тобо́ю.
А я тим ча́сом пої́ду з Черева́нем у Ніжень.
А я ще чи прода́м, чи не прода́м, то ті́льки Бог зна́є.
А я, молоде́нька,.
А якщо́ не поверну́ся, то теж не ляка́йтеся.
А, пра́вда! Стари́й лісни́чий пої́хав був із дочко́ю до Льво́ва.
А, хай йому біс, як же ви мене́ зашибли.
А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.
Аджеж ви зна́єте Атоса.
Аджеж ви ста́вили збру́ю про́ти коня́ чи ста пистолей, на ви́бір.
Аджеж і він бідола́ха, що йому ска́жуть, те й му́сить роби́ти.
Аджеж то страше́нна річ, що тут ді́ється! Так да́лі йти не мо́же.
Аджеж це для мене́ стра́та.
Аджеж я зна́ю, розумі́ю тепе́р, що та хви́ля рішила про мою́ до́лю.
Аджеж, до того́, я ще й пікардієць.
Аж затря́сся небора́к.
Аж незаба́ром щось заманя́чило.
Аж ось вона́ знов увійшла́ в світли́цю.
Аж ось і він.
Аж ось і генера́льного пи́саря уздрі́ли.
Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.
Аж ось Ле́ся зра́зу закрича́ла, мов проки́нувшись.
Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.
Аж ось ста́ли наздоганя́ти свої́х.
Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.
Аж раз оди́н із них попа́вся.
Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.
Аж со́ром! Да вже ж як собі́ хо́чеш, а в мене́ не ду́рно ридван нагото́влений.
Аж су́мно йому ста́ло.
Аж су́мно ста́ло Петро́ві, як розібра́в, що воно́ єсть о́тся ку́па голо́ти.
Аж тепе́р ба́чу, що то був яки́йсь до́брий дух.
Аж тут бе́рег під ним — хруп! Одколовсь, і вже коза́к похили́всь наза́д.
Аж тут не весіллє ви́йшло.
Ай, як це су́мно! Але́ що ж, вона́ цьому́ не ви́нна.
Але́ Андрусь на те не спуска́вся.
Але́ ба́чите — ось я приї́хала.
Але́ блюзні́рство — то розлуча́ти серця́, що їх бог сотвори́в одне́ для одного́.
Але́ Богу́н був не з тих люде́й, що спиня́ються пе́ред перепо́нами.
Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.
Але́ в них не було́ ні жерди́н, ані́ лижв, і вони́ всі пішли́ під лід.
Але́ вели́кої щу́ки не було́.
Але́ ви — я́нкі, а він був брита́нець, син джентльме́на.
Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.
Але́ ви не з'яви́лися.
Але́ він ки́нув цю ду́мку.
Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.
Але́ він не взяв на ува́гу ві́тру.
Але́ він не прийшо́в.
Але́ він опиня́в та лома́в себе́ та ще стри́мувався.
Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.
Але́ він сказа́в це в те́плій краї́ні, де гаря́че со́нце вгамо́вує ене́ргію.
Але́ він стри́мався та приві́тно вита́в го́стя.
Але́ він уті́к до священика.
Але́ він шви́дко ско́чив на но́ги.
Але́ вночі́! Вночі́ щу́ка спить, а ви́дра гуля́є.
Але́ вона́ засмія́лась.
Але́ вона́ зна́ла, що роби́ла, чого́ хоті́ла, і ми пішли́ до священика.
Але́ вона́ мені́ здає́ться не ду́же небезпе́чною.
Але́ вона́ мусіла поверну́тися до Лювру.
Але́ все ж таки́ до́бра ді́вчи́на.
Але́ все таки́ по́мочі, особли́во від на́ших письме́нників, потребу́ю.
Але́ Га́ва вже не слу́хав.
Але́ Га́ва не глядів на ті обстано́ви.
Але́ Герінгтон не зме́ншив хо́ду.
Але́ Гершко смія́вся з того́.
Але́ гов! Ра́дість бли́снула на Лейбуне́вім лиці́.
Але́ го́лод був ду́жчий, а побо́ї наво́дили їх ті́льки чимра́з на нові́ хи́трощі.
Але́ го́лос не урива́вся.
Але́ Д'Артаньян не ви́клав ще нам свого́ пля́ну.
Але́ Д'Артаньян не прийшо́в.
Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.
Але́ диві́ться, не підведі́ть мене́! — промо́вив він до Ча́рлі Сітки.
Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.
Але́ до́бре пам'ята́ю дру́гу обіця́нку, що ви її, мабу́дь, теж пам'ята́єте.
Але́ Едму́нд почу́в ра́птом страшну́ відра́зу від води́, звича́йну в усі́х, що топи́лися.
Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.
Але́ ж Епінґвел! Її оста́ннє бажа́ння він ви́конає, оскі́льки змо́же.
Але́ ж і хо́лод був лю́тий.
Але́ ж любо́в до життя́! Любо́в до життя́! Він не міг її позбу́тись.
Але́ ж нам не ра́ція було́ втруча́тися в цю спра́ву і доча́сно зві́дси викида́тися.
Але́ за́мість мене́ вмер і́нший.
але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.
Але́ зверні́мось до дору́чення, що ви́зволите мені́ дава́ти.
Але́ зву́ків так ма́ло, вони́ такі́ одномані́тні, що не мо́жуть до́вго зайня́ти слу́ху.
Але́ зі мно́ю ста́лася жахли́ва приго́да.
Але́ зни́кла вона́, і зник факт, — зали́ши́лася за́гадка.
Але́ зо́всім инша спра́ва з Фредою.
Але́ Івасів страх пе́ред обзо́ленням був даре́мний.
Але́ їм іще́ цього́ ма́ло.
Але́ їх шви́дко не ста́ло, і же́ртву прине́сено.
Але́ й ви́пивши, не мякшав, а роби́вся ще похмурні́ший та більш серди́тий.
Але́ й пан Андрі́й намі́гся.
Але́ й тут не мав ща́стя.
Але́ йому не до́вго жи́ти.
Але́ Кардеджі ті́льки всміхну́вся.
Але́ коли́сь він був ткаче́м, і тому́ шви́дко сплу́тав матро́сові ру́ки й но́ги.
Але́ крижані́ го́ри ме́ншали, доро́га кра́щала.
Але́ Лейбуньо зареві́в на весь го́лос.
Але́ люди́на враз завме́рла.
Але́ ма́ма приро́да не зна́є сантиментальности і не слу́хає мрій.
Але́ ми ба́чили, що Б'юкенгем дві́чі чи три́чі узя́в го́ру над кардина́лом.
Але́ на две́рях враз спини́вся.
Але́ на ко́жен гріх є й поми́лування.
Але́ на Соро́ковій Ми́лі змага́ння було́ обме́жене.
Але́ на цей раз спра́ва серйо́зна — ви скомпрометува́ли да́му.
Але́ на́раз, мов з батога́ трі́снув, усе́ зміни́лося.
Але́ не ква́птеся, обмірку́йте гарне́нько.
Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.
Але́ незаба́ром коро́ль зно́ву став сумни́й й був не в до́брому гу́морі.
Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.
Але́ ніхто́ на це не зважа́в.
Але́ ніхто́ не відповіда́в, на́віть луна́.
Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.
Але́ о сьо́мій будь напогото́ві з двома́ кі́ньми.
Але́ оди́н про́ти всіх, з проштри́кнутим стегно́м, Бікара все ж не піддава́вся.
Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.
Але́ переконавшися, що шелепота́ння те не втиха́є, набра́в наді́ї.
Але́ перепочи́нок був ті́льки тимчасо́вий.
Але́ перш, ніж прочита́ти її, я хоті́в побала́кати з вами.
Але́ пі́сля війни́ бу́де мир.
Але́ полко́вники не кори́лися.
Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.
Але́ про́філь був у не́ї на про́чуд га́рний.
Але́ раз заси́дівся до пі́знього ве́чора.
Але́ се́рце твоє́, Ча́рлі, залиша́лось холо́дним, і не було́ там мі́сця для мене́.
Але́ сидячи́ за столо́м, при пи́ві, знов почу́в яке́сь невдово́лення.
Але́ ски́нув він о́ком на мою́ до́ньку, що розцвіла́, ста́ла жі́нкою.
Але́ ско́ро галасіння її сти́хло.
Але́ ско́ро й соба́к не ста́ло, і ми почали́ ї́сти упря́ж, мокаси́ни й ху́тра.
Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.
Але́ сподіва́юся, що до вас не поста́вляться суво́ро.
Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.
Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.
Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.
Але́ тепе́р і́нше ді́ло.
Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.
Але́ тепе́р при́йде дурни́ця.
Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.
Але́ той час уже́ мину́в.
Але́ той, з Рубце́м на Щоці, не хтів відда́тися сме́рті.
Але́ тре́тього дня вже ста́ло очеви́дним, що весни́ йому не перегна́ти.
Але́ тут підві́вся оди́н із них, До́вгий Джеф, я́нкі, широконо́сий, мускуля́стий.
Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.
Але́ Фреда посміха́лась, посміха́лась аж поча́в він вчаща́ти до не́ї.
Але́ Фреда, ві́рна своїм́́́ стари́м тради́ціям, не могла́ цього́ допусти́ти.
Але́ ха́нові не так то корті́ло підніма́ти свою́ сла́ву.
Але́ це було́ давно́.
Але́ це було́ за часі́в, коли́ кам'яни́й вік тут хили́вся до зане́паду.
Але́ це її тро́шки присми́рить.
Але́ це не бу́де дитя́ча гра.
Але́ це не полк, а ці́ла а́рмія.
Але́ цим лю́дям на́віть і на ду́мку не прийшло́ таке́.
Але́ ця жі́нка ла́дна відда́ти віть за віть і не схи́бить.
Але́ че́рез хоробу́ на нього зійшла́ благода́ть бо́жа, він покла́в уступи́ти до о́рдену.
Але́ шви́дко, як цього́ й сподіва́вся матро́с, траге́дія перейшла́ у фарс.
Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.
Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.
Але́ я бу́ду би́тися ліви́цею, як і за́вжди́ роблю́ в таки́х ви́падках.
Але́ я волі́ю відбива́ти шпа́дою вда́ри спи́са, ніж лома́к.
Але́ я зна́ю багатьо́х її найбли́жчих дру́зів.
Але́ я зна́ю, що ви благоро́дні й хоро́брі дворя́ни, і що на вас мо́жна зві́ритись.
Але́ я зна́ю, що не пору́шу прися́ги.
Але́ я їх до́бре знав і ганьби́в да́лі, на чім світ стої́ть.
Але́ я не ва́ртий ми́лости, що ви мені́ ро́бите.
Але́ я не дурни́й.
Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.
Але́ я прийшо́в дру́гий і переї́ду пе́рший.
Але́ я сві́дчуся не́бом, ніхто́ не ві́дданий вам бі́льше за мене́.
Але́ якби́ ті́льки нитки́, то ми могли́ би зроби́ти й со́рок і п'ятдеся́т.
Але́, зна́єте, є лю́ди, за яки́ми ніщо́ не заги́не.
Але́, я́сна́ річ, ви переї́дете че́рез рі́чку лише́ в ра́зі небезпе́ки.
Англі́єць поверну́вся до них і розпові́в про дуе́ль, не омина́ючи жо́дної подро́биці.
Англі́єць подиви́вся — йому заби́ло дух.
Англі́йці були́ в ро́зпачі.
Англі́йці вклони́лися й пішли́.
Араміс ви́йшов з коршми́ Парпайо ра́зом із Портосом.
Араміс вів да́лі.
Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.
Араміс займа́в невели́чке поме́шкання, що склада́лося з будуа́ру, їда́льні та спа́льні.
Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.
Араміс зупини́вся, поба́чивши, що Атос усміхну́вся.
Араміс поверну́вся додо́му, а Атос і Д'Артаньян пішли́ заставля́ти сапфі́р.
Араміс пода́в ду́мку про льокаїв.
Араміс почервоні́в до білка́ оче́й, засу́нув листа́ у кешеню й застьобну́в камізельку.
Араміс роби́в спро́бу зня́ти річ про ви́свячення.
Араміс ру́хом губ схвали́в Ато́са.
Араміс тро́хи почервоні́в.
Араміс, відбу́вши по́дорож до Лотарі́нгії, ра́птом зник і переста́в писа́ти дру́зям.
Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.
Араміс, здава́лося, не мав жа́дних таємни́ць, а наспра́вді був по́вний їх.
Арешта́нти, ску́лені і дрожа́чі, увійшли́.
Атос би́вся так спокі́йно і так методи́чно, ні́би був у фехтова́льній за́лі.
Атос ва́жко зідхну́в і схова́в лице́ між доло́ні.
Атос ви́тяг шпа́ду й заступи́в йому доро́гу.
Атос дав козаре́ві срі́бну моне́ту, щоб той забира́вся геть.
Атос де́який час не збо́чував з не́ї й посува́вся напере́д, вту́пивши о́чі в зе́млю.
Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.
Атос же не поверну́в на́віть голови́.
Атос же́стом запропонува́в своє́му льокаєві підійти́.
Атос же́стом наказа́в Грі́мо принести́ нову́ пля́шку.
Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.
Атос зазна́в усі́х тих лих, що й Бонасьє.
Атос зали́ши́вся сиді́ти.
Атос засу́нув свого́ за по́яс.
Атос і Д'Артаньян диви́лись на них з вікна́.
Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.
Атос ки́нувся до бастіо́ну, зде́рся на плятфо́рму й зняв пра́пор.
Атос кі́льки разі́в насу́плював бро́ви.
Атос ле́гко ско́чив у сідло́ й погна́в коня́ вчвал.
Атос мав вели́кий вплив на юнака́.
Атос мале́нькими ковтка́ми допива́в оста́нню пля́шку еспа́нського вина́.
Атос на хвили́ну зами́слився.
Атос набли́зився до міле́ді.
Атос не вимага́в бі́льшого.
Атос не мав су́мніву, що то був кардина́л з своє́ю ва́ртою.
Атос не тя́мився з гні́ву.
Атос не тя́мився з ра́дощів, дові́давшись, що бу́де би́тися про́ти англі́йця.
Атос переско́чив че́рез огоро́жу в два чи три фу́ти завви́шки й підійшо́в до вікна́.
Атос пе́рший уби́в свого́ проти́вника.
Атос підві́в о́чі й ру́ки до не́ба.
Атос підві́вся й простя́г йому ру́ку.
Атос пішо́в да́лі.
Атос повтори́в запита́ння, яке́ поста́вив уже́ пе́ршому перехо́жому.
Атос подиви́вся на годи́нника.
Атос поділи́в їх на три гру́пи.
Атос поква́пився скориста́тися з цього́ до́зволу.
Атос пополотнів і собі́.
Атос посту́кав три́чі, але́ спе́ршу ніхто́ не відповіда́в.
Атос простя́г до не́ї ру́ку.