Když slyšíme „Projekt Manhattan“, automaticky se nám v mysli vynoří atomová bomba. Ve skutečnosti však v Československu nic podobného neprobíhalo, alespoň ne v takovém rozsahu. Ale „neexistence bomby“ neznamená, že Československo bylo za svou železnou oponou pasivní. Tajné ambiciózní vědecké programy bezpochyby existovaly.
Co je v našem kontextu projekt Manhattan
Ve skutečnosti se režim za železnou oponou soustředil na utajené projekty ochrany proti chemickým, biologickým a radiačním hrozbám – tzv. CBRN (Chemical, Biological, Radiological, Nuclear). Poodhalme, co o těchto projektech dnes víme a co zůstává obestřeno tajemstvím.
Chemická obrana, výzkumy a agent GV
Jedním z nejdiskutovanějších případů je tzv. agent GV. Podle zdrojů byl tento nervový jed nezávisle zkoumán i v Československu v roce 1983. To sice samo o sobě neznamená, že byl vyráběn nebo použit vojensky, ale naznačuje, že výzkum organofosfátových jedů běžel i u nás.
Dále je známo, že pro Československo, stejně jako pro jiné evropské státy ve 20. století, byla klíčovým bodem obranná strategie: vývoj ochranných masek, dekontaminačních metod a monitorovacích zařízení, jak popisuje portál euro-sd.
Chemické vojsko a dekontaminace
Historie chemických jednotek v československé potažmo české armádě je podrobně rozebrána v bakalářské práci o historii chemického vojska, kde autor Matouš Turan zdůrazňuje vývoj dekontaminačních praporů a jednotek schopných zasahovat při únikových haváriích i vojenských incidentech.
Tyto jednotky se cvičily nejen v teorii, ale i v praxi, například při společných cvičeních s vojsky Varšavského paktu, kde byl simulován únik toxických látek a reakce na chemické útoky.
Biologická obrana: tajemné hranice výzkumu
Biologická složka obrany byla přísně střežená. V Československu fungovalo zařízení známé jako Odbor biologické ochrany Těchonín – ústav, jehož cíle zahrnují izolaci a léčbu osob nakažených exotickými patogeny a zajištění ochrany proti biologickým hrozbám. Ostatně, funguje i dnes.
Vznik tohoto centra ukazuje na snahu režimu připravit se na scénáře biologických útoků nebo aspoň na jejich možná použití protivníkem. Z dostupných zdrojů však nevyplývá, že by Československo mělo rozsáhlý ofenzivní biologický program, alespoň ne takový, jaký dokumentují některé státy jako Sovětský svaz (např. projekt Biopreparat).
Dalším faktorem, který omezoval vývoj biologických zbraní, byly mezinárodní úmluvy, zejména Úmluva o biologických zbraních (BWC). Československo bylo součástí sovětského bloku, kde byl rozpor mezi vojenskými ambicemi a diplomatickými závazky poměrně složitý.
Radiační ochrana: stín jaderných hrozeb
I když se Československo nikdy nepustilo do vlastního vývoje atomové bomby, radiační ochrana byla významnou součástí obranných programů. V rámci projektu ochrany obyvatelstva odborníci studovali schopnost detekce záření, filtraci vzduchu, ochranu proti kontaminaci a zvládání následků havárií.
Historické dokumenty sice nenaznačují existenci tajné „jaderné bomby ČSSR“, ale obranné systémy proti jadernému ohrožení byly reálnou součástí vojenského plánování.
I po konci studené války je obrana klíčová
Po skončení studené války a rozpadu Československa „zdědila" Česká republika významnou část odborníků a zařízení pro CBRN obranu. Dnes patří mezi klíčové instituce 31. prapor radiační, chemické a biologické ochrany v Liberci, který je považován za jeden z nejlépe vybavených v rámci NATO.
V Česku také sídlí Joint Chemical, Biological, Radiological and Nuclear Defence Centre of Excellence (JCBRN CoE), což je středisko ve Vyškově, které podporuje výzkum, výcvik i mezinárodní spolupráci v oblasti obrany proti zbraním hromadného ničení.
České vojsko také nasadilo své chemické jednotky během války v Zálivu (války v Perském zálivu), tehdy se specializované jednotky účastnily operací dekontaminace v prostředí, kde existovalo reálné riziko použití chemických zbraní. Tématu se podrobně věnuje Wikipedia.
„Československý Manhattan“ nebyl projekt jaderné zbraně, ale spíše souhrn skrytých programů obranné povahy. I náš stát se připravoval na scénáře, které mnozí považovali za nereálné. Dnešní české instituce navazují na tuto zkušenost a rozvíjejí ho v transparentním prostředí a v rámci mezinárodní spolupráce.