Územie dnešného Slovenska bolo osídlené už v období paleolitu. Z historicky doložených etnických skupín významne zasiahli do historického vývoja územia predovšetkým Kelti, ktorí sem prenikli už v 4. stor. pred n.l. a systematicky osídlili územie od 2. stor pred n. l. V dobe okolo zmeny letopočtu dochádza v našej oblasti k výrazným politickým, hospodárskym, spoločenským a kultúrnym zmenám. Jednak do Podunajska prenikajúci Rimania a jednak zo severu postupujúce germánske kmene. Germáni si založili Marobudovo"kráľovstvo" organizované na princípoch vojenskej demokracie. Rozkladalo sa na území stredného Dunaja až po stredné Nemecko.Vnútorné rozpory podnecované Rimanmi spôsobili skorý pád Marobuda (r.19),ale aj jeho nástupcu Katvalda (r.21). Rimania potom presunuli časť vojenských družín Germánov na ľavý breh Dunaja, k Morave a Váhu na juhozápad Slovenska. Tu vytvárajú Rimania (v 1.polovici 1st.) kráľovstvo Vanniovo (regnum Vannianum). Aby mohli Rimania čeliť nárazom týchto kmeňov, budujú na pravom brehu Dunaja pohraničné pevnosti - limes Romanus a usadzujú tu svoje légie.Od dôb Domitiana (81-96) až po Hadriána (117-138) prenikajú rímske légie stále hlbšie do vnútrozemia ľavého brehu Dunaja a pripravujú sa na úplne okupovanie nášho územia. Budujú vojenské pevnosti. Napätie na strednom Dunaji vyúsťuje do Markomanských vojen.
Celkovo môžeme vojny rozdeliť do 3 fáz:
1.začína 166-171, 2.fáza: 172-175 a posledná 177-180. V prvej fáze, v období začínajúcej všeobecnej krízy Rímskeho impéria sa vazalské kmene menia na lúpežné vojská, ktoré prenikli až k mestu Aquilea (v Taliansku).
2 fáza je odveta za tento vpád Germánov do severného Talianska. Rimania spravili rozsiahlu ofenzívu vedenú priamo cisárom Marcusom Aureliom, ktorého sprevádzal jeho zať a spoluvládca Lucius Verus, po jeho smrti cisárov ešte nedospelý syn Commodus. Najdôležitejšie momenty tohto obdobia sú znázornené na stĺpe M.Aurelia, ktorý stojí v Ríme na Piazza Colunna. Na stĺpe je zobrazený aj"zázračný dážď", ktorý 11. júna 172 zachránil v období veľkého sucha rímske jednotky v germánskom obkľúčení pred vyčerpaním a porážkou. Rímske jednotky prenikli hlboko do vnútrozemia západného a južného Slovenska (do Pomoravia, Považia, Pohronia a na Ponitrie). Marcus Aurelius vtedy písal medzi prestávkami v bojoch svoju filozofickú štúdiu"Hovory k seb" na brehu rieky Hron (lat.Granus). M.Aurelius sa nedožil konca vojny, zomrel nečakane v tábore Vindobona (Viedeň) 17.3.180 (19.roku svojej vlády). Mier (tzv. Commodov mier) s Germánmi podpísal až jeho syn ešte v tom istom roku. Na základe neho Rimania opustili všetky pevnosti severne od Dunaja do 7.5km: Trenčín, Stupava, Milanovce a niekoľko staníc na Pohroní.
Vojny skončili teda víťazstvom Rimanov, to však neznamenalo, že bolo zažehnané nebezpečie zo strany barbarov. Je pravdepodobné, že ešte aj za Commodovej vlády (180-192) bol limes Romanus znovu ohrozovaný. Najznámejšou historickou pamiatkou z čias pobytu rímskych légií na našom území je nápis na trenčianskej skale. Od konca 4. storočia začali do Karpatskej kotliny prenikať slovanské kmene. Od začiatku 6. storočia boli Slovania neustále ohrozovaní Avarmi. Zjednotili sa pod vedením franského kupcu Sama a vytvorili tak Samovu ríšu, prvý štátny útvar, ktorý sa rozprestieral na území dnešného Slovenska a trval od r. 623 do r. 658. Od konca 8. stor. sa začali tvoriť väčšie kmeňové útvary. Vytvorilo sa významné kniežactvo so strediskom v Nitre, kde panoval knieža Pribina.
V r. 833 porazil moravský vládca Mojmír Pribinu a položil základy Veľkomoravskej ríše, ktorá vznikla spojením kniežactiev Moravského a Nitrianskeho. Veľká Morava dosiahla rozmach v hospodárskej a kultúrnej oblasti. Musela však čeliť tlaku Franskej ríše, ktorá usilovala o úplné podmanenie Veľkej Moravy. Kniežatá Veľkej Moravy však využívali vnútorných rozporov vo Franskej ríši a snažili sa z vazalského vzťahu čo najviacej odpútať. K podmaňovaniu Veľkej Moravy prispievalo i jej pokresťančovanie biskupmi a kňazmi prichádzajúcimi zo západu. Už r. 828 dal Pribina vysvätiť kresťanský kostol v Nitre. Tlaku zo západu sa pokúšal čeliť knieža Rastislav povolaním vierozvestcov Cyrila (Konštantína) a Metoda z Byzantskej ríše (863). Najvýznamnejším obdobím Veľkej Moravy bola vláda kniežaťa Svätopluka (870 až 894), ktorý ríšu vnútorne upevnil a rozšíril jej územie. Po Svätoplukovej smrti sa však začala rozpadať. Územie Slovenska sa po páde Veľkej Moravy postupne stávalo súčasťou vznikajúceho uhorského štátu. Slovanskí veľmoži vstupovali do služieb dynastie Arpádovcov a podieľali sa na formovaní štátnej moci. Za vlády prvého uhorského kráľa Štefana I. (1000-1038) sa vytvorila celouhorská štátna organizácia, ktorá v niektorých momentoch naväzovala na staršiu veľkomoravskú organizáciu. Uhorsko tak bolo od začiatku mnohoetnickým štátom. Nekontrolovaný rast pozemkového vlastníctva šľachty po tatárskom vpáde v druhej polovici 13. stor. i v Uhorsku viedol k upevňovaniu moci niekoľkých šľachtických rodín. Najmocnejší veľmoži sa snažili o úplnú nezávislosť na kráľovi. V posledných desiatich rokoch 13. storočia začal takto vystupovať Matúš Čák Trenčiansky, ktorý ovládol väčšinu územia Slovenska. Z tohto obdobia pochádza najstarší písomný záznam slova"slovenský" a to v listine cirkevného hodnostára v Kláštore pod Znievom z roku 1294.
R. 1301 vymrela dynastia Arpádovcov. Od tej doby sa pri moci v Uhorsku striedali cudzie dynastie. Obdobie rozkvetu prežilo Uhorsko obzvlášť za vlády dynastie Anjouovcov (1308 až 1387). Žigmund Luxemburský vládol v Uhorsku plných 50 rokov. Viedol však nákladnú zahraničnú politiku a to spoločne s vojnou proti husitom oslabovalo štát i kráľovskú pokladňu. I keď kráľ za veľké peniaze prenechával mnohé svoje panstvá magnátskym rodinám, šľachta nebola spokojná s jeho panovaním a dávala to otvorene najavo. Po Žigmundovej smrti nastalo dlhé obdobie feudálnej anarchie, ktorú sa podarilo ukončit až kráľovi Matejovi Korvínovi (1459 až 1490). Po jeho smrti, za vlády Jagelovcov, kráľovská moc opäť upadla. Súčasne sa od juhu ohlásil nový nebezpečný nepriateľ - Osmanská ríša. Po katastrofalnej porážke uhorského vojska 1526 pri Moháči sa dostalo Slovensko do nebezpečného susedstva Turkov. Novým kráľom sa stal Ferdinand Habsburský. Časť uhorskej šľachty zas povolala na trón Jána Zápoľského. Ich nepriateľstvo prinášalo veľké škody v dobe neustálych tureckých útokov. Ferdinand sa ukázal ako silnejší panovník a Zápoľskému zostalo Sedmohradsko kde vládol ako turecký vazal. Slovensko (ako časť Uhorska) sa tak od vlády Ferdinanda I. stalo súčasťou habsburskej ríše.
Turci sa síce zastavili na Južnom Slovensku ale často podnikali divé nájazdy, lúpili a získávali otrokov.Ich útoky neboli však jediným nešťastím. Z obyvateľstvom kruto zaobchádzali aj cisársky žoldnieri a vojaci rôznych uhorských šľachticov. Takmer 150 rokov trvalo nebezpečné turecké susedstvo. Turci dokázali podniknúť nájazdy aj do hĺbky slovenského územia do Banskej Bystrice. Turecká okupácia vlastného Uhorska spôsobila že na Slovensko utiekla značná časť maďarskej šľachty a poddaného ľudu. Šľachta sa snažila preniknúť hlavne do miest. Ľud sa usadzoval hlavne na Južnom Slovensku a odvtedy v niektorých oblastiach maďarské obyvateľstvo početne prevláda nad slovenským. Od tejto doby možno pozorovať u slovenskej drobnej šľachty zemianstva tzv. hungarizáciu (pomaďarčovanie). Pretože Ferdinand I. a jeho nástupcovia boli nie len uhorskými ale i českými kráľmi, Slovensko sa oddelené od ostatných častí Uhorska dostalo pod vládu spoločných panovníkov do užšieho styku s českými krajinami. Od prelomu 14. a 15. storočia bol spisovný jazyk Slovákov čeština, a úzky styk s Čechami a Moravou umožnil priame a rýchlejšie šírenie českých kníh na Slovensku.
V 16. storočí sa Slovensko stalo jednou z najdôležitejších križovatiek Európy. Súviselo to z bojom proti Turkom, prenikaním reformácie a nových myšlienkových prúdov. Reformácia umožnila vznik vlastnej inteligencie z vedúcimi osobnosťami. Vzniklo mnoho stredných škôl a mnohé tlačiarne. Slovenské mestá mali živé styky s poľskými a nemeckými mestami. Európsku úroveň dosahovala architektúra, maliarstvo, sochárstvo a literatúra. Habsburgovci vystupovali ako katolícka dynastia a snažili sa čeliť šíriacemu sa protestantizmu, o ktorý sa opierala časť odbojnej šľachty. Protestantizmus, pokusy o jeho potlačenie a násilnú rekatolizáciu, odboj šľachty a turecké nájazdy spôsobili, že 16. a 17. storočie bolo v Uhorsku mimoriadne krvavým obdobím. Stavovské povstania nasledovali jedno za druhým. Po porážke Turkov pri Viedni r. 1683 a po doznení povstania F. Rákocziho II. na začiatku 18. stor. sa Habsburgovcom podarilo štátnu moc postupne konsolidovať. Panovník Karel VI. sa vydaním pragmatickej sankcie r. 1713 snažil zabezpečit nedeliteľnosť habsburského mocnárstva a nástupnické právo pre svoju dcéru Máriu Teréziu. Habsburská centralizácia vyvrcholila za vlády Márie Terézie (1740-1780) a jej syna Jozefa II. (1780-1790).
Josef II. sa snažil podporiť centralizáciu i zavádzaním nemčiny ako úradného jazyka. Obaja chceli modernizovať ríšu mnohými vnútornými reformami. Pod vplyvom osvietenských myšlienok a nemeckej romantickej filozofie, predovšetkým J. G. Herdera, si začínajú i európske národy vytvárať ideové základy pre národné hnutie. Vstup tretieho stavu a neskôr i širších ľudových vrstiev do politického diania spoločne so sociálnymi premenami v spoločnosti dali tomuto hnutiu reálny sociálny a politický základ. Tento proces začal i na Slovensku. V prvej etape sa hnutie v čele s inteligenciou sústreďuje na otázky jazyka, kultúry a národných dejín. V tej dobe sa kodifikuje spisovný slovenský jazyk. Prvú kodifikáciu uskutočnil A. Bernolák r. 1787, druhú, všeobecne prijatú - štúrovci v r. 1843. V polovici 19. stor. Ľudovít Štúr a jeho spolupracovníci sformulovali i slovenský politický program zameraný na dosiahnutie samosprávy Slovenska a na demokratické reformy v společnosti. Svoj program sa Slováci pokúsili presadiť v revolúcii v rokoch 1848-1849.
Z Francúzska a nemeckých štátov sa revolučná vlna 13. marca rozšírila do Viedne, kde povstanie zvrhlo metternichovský absolutizmus a otvorilo cestu konštitučnej monarchii. Panovník vyhlásil základné občianske slobody a novú ústavu. Čoskoro zasiahla celú monarchiu, jej výsledkom v Uhorsku boli marcové zákony, prijaté Uhorským snemom 15. marca 1848 v Bratislave. Podľa týchto zákonov sa Uhorsko konštituovalo ako nezávislý štát s vlastnou vládou, spojenou personálnou úniou s Rakúskom. Tieto slobody však namiesto priznania národných práv Nemaďarom otvorili cestu radikálnej maďarizácii, čo aktivizovalo ich národné hnutia, ktoré žiadali územno-politické vyčlenenie svojich etnických území. Slovenské národné hnutie vedené štúrovcami zvolávalo petičné zhromaždenia v regiónoch, výsledkom čoho boli Liptovské žiadosti, prijaté 28. marca 1848 a Nitrianske žiadosti, prijaté 28. apríla 1848. Slovenský pohyb na jar 1848 vyvrcholil vyhlásením Žiadostí slovenského národa 11. mája a vystúpeniami jeho reprezentantov na Slovanskom zjazde 2.-12. júna v Prahe. Jeho hlavnou úlohou bolo vypracovať program pretvorenia Rakúska na spolkový štát s rovnoprávnym postavením Slovanov. Rokovanie zjazdu bolo prerušené pražským povstaním, ktoré bolo neskôr potlačené. 16. septembra 1848 vznikla vo Viedni Slovenská národná rada.
Po Slovanskom zjazde sa začali vyhrocovať mocenské rozpory medzi uhorskou mocou, na čele ktorej stáli predstavitelia maďarského reformného hnutia a Viedňou a hnutiami Nemaďarov, čo vyústilo do občianskej vojny a ťaženia cisárskej armády do Uhorska. Súčasťou týchto ozbrojených konfliktov bolo aj septembrové povstanie (18.-28. septembra), zimná výprava (4. december) a letná výprava (10. mája 1849). Keďže viedenská vláda a Habsburgovci sľubovali uchovať výdobytky revolúcie, zaistiť rovnosť národov a ríšu prebudovať na federatívny štát, slovenská politika sa pridala na jej stranu. Stotožnila sa so zásadami austroslavizmu (2. december) a svoj nový program panovníkovi oficiálne predložila v marcovom prosbopise 20. marca 1849. Po rozpustení ríšskeho snemu 7. marca 1849 bola vyhlásená oktrojovaná ústava. Po jej vydaní a predovšetkým po kapitulácii maďarskej armády pri Világoši viedenská moc nabrala centralistický kurz, ktorý vyústil do nastolenia neabsolutizmu. Preto bolo neúspešné aj petičné hnutie na jeseň 1849 (7. októbra). V riešení slovenskej otázky revolúcia priniesla chabé výsledky. Slovensko zostalo súčasťou Uhorska, niekoľko Slovákov sa dostalo do úradov, vychádzali Slovenské noviny, na niektorých školách sa vyučovalo slovensky, dočasne sa pribrzdila maďarizácia. V období uvolnenia absolutizmu, po porážke Rakúska vo vojne proti Sardínskemu kráľovstvu (1859), sa Slováci pokúsili opäť presadiť svoj program. Vypracovali Memorandum slovenského národa s požiadavkom slovenskej autonómie (1861).
V úvodnej časti Memoranda sa poukazuje na to, že Slováci sú na území, ktoré obývajú, starým autochtónnym národom, že tisíc rokov od začlenenia do uhorského štátu sa zúčastňovali na hospodárskom i kultúrnom rozvoji krajiny, ako aj na jej obrane. Táto historická argumentácia však slúžila iba na podporu prirodzených právnych zásad demokratického rešpektovania rovnoprávnosti národov, na ktorých sú koncipované aj hlavné požiadavky Memoranda. V prvom bode Memoranda sa vyslovuje požiadavka, aby sa osobitnosť slovenského národa a vlasteneckosť jeho reči uznali a zabezpečili najvyššími ústavnými listinami tak, aby národ mohol skutočne uplatňovať svoju suverenitu. V druhom bode žiadajú "osobnosť našu národnú uznať v priestore v tom, ktorý ona jako súvislá nepretržitá masa skutočne zaujíma, pod menom hornouhorského slovenského Okolia so zaokrúhlením stolíc podľa národností", lebo - ako zdôrazňujú -"všetko, čo v materiálnom svete jestvuje, len v čase a priestore jestvovať môže". Požiadavku Okolia zdôvodňujú tým, že je základným predpokladom národnej rovnoprávnosti, a zároveň vyhlasujú, že neznamená ani separovanie sa od Maďarov ani ohrozenie jednotnej vlasti.
Ostatné požiadavky, napríklad zavedenie slovenského úradovania v Okolí, slovenského vyučovania v školách všetkých stupňov, vydávanie zákonov v slovenčine, slobodné zakladanie literárnych, hospodárskych a osvetových spolkov a ustanovizní, zriadenie slovenskej právnickej akadémie, boli len doplnkom prvých dvoch základných požiadaviek. Maďarská vláda i cisár však všetky tieto podmienky odmietli. Maďarská vláda naopak stupňovala snahu o centralizáciu Uhorska a o jeho premenu v unitárny maďarský štát. Keď cisár po porážke v prusko-rakúskej vojne (1866) hľadal východisko z vnútornej krízy, rozhodol sa ustúpiť maďarskému nacionalizmu, ktorý mu pôsobil najväčšie problémy, a vyčleniť Uhorsko z jednotnej ríše. V rakúsko- uhorskom vyrovnaní (1867) sa habsburská monarchia rozdelila na dve časti - Predlitovsko (krajiny zastúpené v ríšskom sneme) a Zalitovsko (Uhorsko). Obe časti monarchie mali spoločného ministra zahraničia, financií a vojny. Spoločne s panovníkom a dvorom mal na politiku štátu veľký vplyv i generálny štáb spoločnej armády. Ostatné záležitosti si spravovali obidva štáty monarchie samostatne.
Maďari sa pokúšali využiť vyrovnania k dosiahnutiu svojho politického cieľa - jednotného a maďarského Uhorska a začali systematicky asimilovať horné vrstvy a inteligenciu nemaďarských národov. Po podpísaní dvojspolkovej zmluvy medzi Nemeckom a Rakúsko-Uhorskom (1789) maďarské vládnuce kruhy získali vo svojich centralizačných snahách i významnú podporu Nemecka, ktoré videlo v maďarskej centralizácii a maďarizácii posilňovanie Dvojspolku. Maďarizácia sa stupňovala a nemaďarské národy na ňu odpovedali tak, že sa postupne maďarskému štátu odcudzovali a hľadali riešenie svojich problémov mimo Uhorska. Tiež Slováci sa snažili dostať slovenskú otázku na európske fórum. V tomto úsilí ich podporovali predovšetkým Česi. Medzinárodná a vnútorná situácia v Rakúsko-Uhorsku sa vyvíjala tak, že Česi a Slováci hľadali cestu k tesnejšej súčinnosti. Ich spolupráca bola veľmi široká v kultúre, do istej miery i v hospodárstve, ale program politického zjednotenia a spoločný boj proti Rakúsko-Uhorsku a nemeckému vplyvu nebol v situácii na rozhraní 19. a 20. storočia reálny.
Medzinárodné vzťahy sa zmenili vypuknutím prvej svetovej vojny v júni 1914. Takmer hneď na začiatku vojny vypracoval T. G. Masaryk plán spoločného štátu Čechov a Slovákov. Plán si získal širokú podporu Čechov a Slovákov žijúcich v zahraničí. Podporu mu vyslovila i agilná Slovenská liga v USA. K Masarykovi sa ako jeho najbližší spolupracovník pripojil vo Francúzsku žijúci M. R. Štefánik. Československému zahraničnému odboju sa podarilo získať podporu dohodových mocností a zorganizovať početné (takmer stotisícové) vojsko - légie. Program spoločného československého štátu si postupne získaval podporu i domácich politických predstaviteľov. Slováci sa pre tento program definitívne rozhodli na porade v Turčianskom Sv. Martine 24. mája 1918. Dualistická monarchia sa po prehranej vojne rozpadla. Jedným z jej nástupníckych štátov sa stala i Československá republika. Bola vyhlásená v Prahe 28. októbra 1918 a Slováci sa k nej pripojili svojou deklaráciou na zhromaždení Slovenskej národnej rady v Turčianskom Sv. Martine 30. októbra 1918. Československá republika vznikla ako štát dvoch národov - Čechov a Slovákov - a významných národnostných menšín - Nemcov, Maďarov, Poliakov, Židov a po pripojení Podkarpatskej Rusi i Rusínov. Spojenie Slovenska s Českom do jedného štátneho celku bolo výhodné, ale postupne prinášalo i mnohé problémy. Česko bolo kultúrne i ekonomicky vyvinutejšie. Menej rozvinutý slovenský priemysel nebol schopný konkurovať vyspelejšiemu českému priemyslu.
Zjednotenie územia Slovenska bol zložitý proces, pretože Maďari sa nechceli vzdať idey veľkého Uhorska. Hranice Československa boli potvrdené sústavou mierových zmlúv v r. 1919 -1920 (Versailleská, Saintgermainska a Trianonská). Československá republika bola demokratickým parlamentným štátom. Prvým prezidentom bol T. G. Masaryk (do r. 1935), po ňom nastúpil E. Beneš. Slovensko riadila ústredná vláda v Prahe. Pre jeho správu bolo zriadené zvláštne ministerstvo v čele s Vavrom Šrobárom. R. 1928 bolo na Slovensku zavedené krajinské zriadenie, ktorým bolo Slovensko rešpektované ako samostatný administratívny celok, ale bez samosprávnych orgánov. Vnútropolitická situácia Československej republiky sa komplikovala zložitým medzinárodným postavením štátu. Rapídne sa zhoršila po nástupe Hitlera k moci, kedy sa aktivizovali českí Nemci. Vtedy sa po prvý krát začalo hovoriť o Sudetoch a sudeckých Nemcoch. Likvidácia Československa sa stala jedným z cieľov nemeckej zahraničnej politiky. Nemecký tlak vyvrcholil r. 1938. 29. septembra podpísali v Mníchove Nemecko, Taliansko, Veľká Británia a Francúzsko dohodu, podľa ktorej muselo Československo odstúpiť Nemecku pohraničné oblasti obývané prevažne nemeckým obyvateľstvom. Oslabené Československo bolo vydané napospas nacistickému Nemecku. 6. októbra 1938 bola vyhlásená autonómia Slovenska. Prezident Beneš abdikoval a v novembri 1938 sa novým prezidentom stal Emil Hácha. 2. novembra muselo Slovensko a Podkarpatská Rus odstúpiť svoje južné územie Maďarsku. Nacistická agresia vyvrcholila v marci 1939, kedy slovenský snem 14. marca na Hitlerov nátlak vyhlásil samostatnú Slovenskú republiku. Nasledujúci deň, 15. marca, okupovalo Nemecko Čechy a Moravu. Slovenská republika bola nútená prijať tzv. ochrannú zmluvu, podľa ktorej Nemecko premenilo Slovensko na jeden zo svojich satelitných štátov.
Prezidentom Slovenskej republiky sa 26. marca 1939 stal Jozef Tiso. Až v ústave z 21. 7. 1939 nový štát dostal oficiálne pomenovanie Slovenská republika. Rozhodujúcu moc v krajine mala Hlinkova slovenská ľudová strana, čo bolo potvrdené v ústave i v niektorých zákonoch. Tlak Nemecka sa stupňoval. V lete 1940 musel prezident Tiso na priamy Hitlerov nátlak pripustiť k moci radikálnych prenemecky orientovaných politikov a musel súhlasiť s vyslaním nemeckých poradcov na Slovensko. V novembri 1940 pristúpilo Slovensko k Paktu troch veľmocí a po účasti na vojne proti Poľsku sa zúčastnilo i vojnového ťaženia proti ZSSR. Režim na Slovensku bol totalitný, nedemokratický a slovenská vláda nasledovala "príklad" nacistického Nemecka i v riešení "židovskej otázky". 9. septembra 1941 vydala vláda súbor protižidovských zákonov, tzv. židovský kódex, ktorý bol vypracovaný na základe nemeckých norimberských zákonov. Židov postupne zbavili základných politických, občianskych a nakoniec i ľudských práv. Vyvrcholením protižidovskej politiky vlády bolo vyvezenie slovenských židov do táborov smrti - do nemeckých koncentračných táborov. Od marca do októbra 1942 bolo odtransportovaných okolo 60 - tisíc slovenských židov, z ktorých veľká väčšina tam zahynula. Hospodárstvo Slovenska bolo podriadené záujmom Nemecka i vojne, ktorú viedlo. Továrne vyrábali zbrane a iný tovar pre potrebu armády. Rastúce požiadavky spôsobili že sa na Slovensku vybudovali priemyselné podniky, železnice a cesty. Lepšie uplatnenie v samostatnom štáte získali úradníci a príslušníci inteligencie. Hospodársky sa vzmáhali remeselníci a obchodníci. Vytvorila sa z nich skupina zbohatlíkov, z ktorých časť ťažila s prebratia majetku, ktorý predtým vlastnili židovskí občania (arizačný proces).
Dobré výsledky sa dosiahli aj v oblasti školstva a kultúry. V hospodárstve sa však začali prejavovať viaceré krízové javy (od r. 1943). Životná úroveň obyvateľstva sa začala znižovať. Proti nedemokratickému režimu a kolaborácii s nacistickým Nemeckom vznikal medzi slovenským obyvateľstvom odpor, ktorý zosilnil po nemeckých vojenských porážkach. Odpor vyvrcholil 29. augusta 1944 v ozbrojenom Slovenskom národnom povstaní. V októbri 1944, keď sa podarilo nemeckej ozbrojenej moci povstanie potlačiť, na východnom Slovensku už operovala Červená armáda, ktorá očisťovala územie Slovenska od nemeckých vojsk. Československá exilová vláda v čele s Edvardom Benešom si vytkla za cieľ obnovu Československa v jeho predvojnových hraniciach. Pre tento plán získala podporu západných veľmocí i Sovietskeho zväzu. 12. decembra 1943 podpísal E. Beneš v Moskve Zmluvu o vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci. Bolo to uznanie politickej reality, podľa ktorej sa Československo po vojne malo dostať do sféry sovietskeho vplyvu. V Moskve bola potom v marci 1945 zostavená nová československá vláda, ktorá sa vrátila na oslobodené územie a 4. apríla v Košiciach vyhlásila program obnovy Československej republiky.
Predvojnové hranice sa ale nepodarilo úplne zachovať, pretože Československo muselo odstúpiť Sovietskemu zväzu Podkarpatskú Rus (ako Zakarpatskú ukrajinu k Ukrajinskej SSR). Za situácie, kedy vývoj v strednej Európe kontroloval Stalin, nemohol sa v plnej miere obnoviť ani demokratický parlamentný systém. Podarilo sa opäť utvoriť unitaristický štát napriek nesúhlasu väčšiny slovenských politikov, bez ohľadu na výsledky jednaní v dobe vojny a na znení vládneho prehlásenia v Košiciach. Slovensko síce malo Slovenskú národnú radu a Zbor poverencov, ale tieto orgány boli podriadené ústrednému parlamentu a vláde. I keď ako v parlamente, tak i vo vláde boli zastúpení i Slováci, vyvolával tento fakt spolu s nedostatočným rešpektovaním potrieb a záujmov Slovenska na Slovensku nespokojnosť. So súhlasom veľmocí bola v rokoch 1945 - 46 vysťahovaná z Československa takmer celá nemecká menšina. V máji 1946 sa konali voľby do Ústavodarného zhromaždenia, na Slovensku zvíťazila Demokratická strana, ale celoštátne sa vďaka výraznému víťazstvu v českých krajinách stala najsilnejšou stranou KSČ.
Jej předseda Klement Gottwald zostavil koaličnú vládu. Po prehraných voľbách na Slovensku stratili komunisti, ktorí do tej doby boli stúpencami slovenskej autonómie, záujem na riešení slovenskej otázky a podporovali pražský centralizmus. Ich prvým a hlavným terčom boli ale demokratické sily na Slovensku. S podporou ZSSR stupňovali komunisti vnútropolitickú krízu. Najskôr, v novembri 1947, si vynútili reorganizáciu Zboru poverencov vo svoj prospech. Po krátkom období nezávislosti sa vo februári 1948 podarilo komunistom využiť vhodnú situáciu a uskutočniť prevrat. Po februári 1948 začali komunisti uskutočňovať v Československu totalitný systém podľa vzoru Sovietskeho zväzu. Československo sa stalo satelitom Sovietskeho zväzu. Konali sa politické procesy, upevňoval sa štátny centralizmus i pozícia komunistickej strany. 14. júna 1948 sa Klement Gottwald stal prezidentom republiky. Ústava z mája 1948 mala totalitný charakter.
V roku 1949 patrilo Československo k zakladajúcim štátom Rady vzájomnej hospodárskej pomoci (RVHP) a o 6 rokov pristúpilo k Varšavskej zmluve. 50-te roky sa vyznačovali perzekúciami a diskrimináciou ľudu a v 60. rokoch sa začali ozývať hlasy liberálnejšie zamýšľajúcichkomunistov. V júli 1960 bola prijatá nová ústava, ktorá ešte viac upevnila štátny centralizmus a premenovala štát na Československú socialistickú republiku. Symbolom byrokratickej diktatúry, štátneho centralizmu a úplného ignorovania slovenských požiadavkov sa stal prezident A. Novotný. Nespokojnosť s komunistickou totalitou bola na Slovensku umocňovaná nespokojnosťou s postavením Slovenska. Preto sa v období uvolnenia, v dobe "pražskej jar" v r. 1968, kedy sa prvým tajomníkem ÚV KSČ stal Slovák A. Dubček a prezidentom L. Svoboda, nastolil i požiadavku premeny štátu na federatívnom princípe. V októbri 1968 bol zákon o československej federácii prijatý, ale keď bol po okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy v auguste 1968 reformný proces zastavený, nastúpilo obdobie tuhej "normalizácie" a nemohol sa v plnej miere uskutočniť ani projekt federatívneho štátu.
Formálna federácia nevyriešila nevyhovujúci stav. K nemu predovšetkým prispela politika prevádzaná Gustávom Husákom, od r. 1969 prvým tajomníkom ÚV KSČ a od r. 1975 i prezidentom republiky. v 802. rokoch Československo podobne ako ostatné štáty východného bloku muselo zápasiť s ratúcimi hospodárskymi problémami, nepriaznivý vývoj pre komunistický aparát prerástol na konci desaťročia do otvorenej krízy režimu. Všetky nevyriešené otázky vyplávali na povrch opäť po páde komunistickej totality v novembri 1989 po nežnej revolúcii. Po prvom nadšení zo získanej slobody sa však začali prejavovať i pálčivé problémy, medzi nimi potom i neriešené postavenie Slovenska a rozdelenie kompetencií medzi federálne a republikové vlády. V prvých parlamentných voľbách v júni 1990 vyhralo Občianske fórum (v Čechách a na Morave) a Verejnosť proti násiliu (na Slovensku). Postupne sa začali realizovať demokratické reformy a zákonodarné opatrenia otvorili cestu pluralitnej spoločnosti a trhovému hospodárstvu. Revolučné premeny opäť nastolili na Slovensku citlivú a stále neuspokojivo riešenú štátoprávnu otázku.
Politickí predstavitelia Slovenska a Česka viedli takmer tri roky spory a rokovania o vzájomnom vzťahu. Vo voľbách v roku 1992 zvíťazili tak na Slovensku ako aj v Česku tie politické strany a hnutia, ktoré sa rozhodli o pokojné rozdelenie federatívneho Česko-Slovenska. Toto rozhodnutie schválili parlamenty oboch republík i Federálne zhromaždenie a l. januára 1993 vznikla samostatná Slovenská republika, od 19. januára 1993 je členom OSN (v poradí 180. člen).
Ústava Slovenskej republiky bola prijatá 1. septembra 1992 (tento deň je teraz štátnym sviatkom). Zákonodarná moc v nej patrí jednokomorovej Národnej rade SR, orgánmi výkonnej moci sú prezident a vláda. Súdnu moc vykonávajú nezávislé a nestranné súdy a jej súčasťou je aj Ústavný súd. Prvým prezidentom sa stal v roku 1993 Michal Kováč, v roku 1999 ho v tejto funkcii nahradil Rudolf Schuster. V čase vzniku SR stál v čele vlády líder HZDS Vladimír Mečiar. Jeho vláda odstúpila v marci 1994 a vystriedala ju vláda širokej koalície pod vedením Jozefa Moravčíka. Po predčasných voľbách na jeseň 1994, ktoré sa skončili víťazstvom HZDS, sa stal premiérom opäť Vladimír Mečiar. Po voľbách v jeseni 1997 vystriedal Mečiara líderSlovenskej demokratickej koalície (KDH, DÚ, DS, SDSS a SZ) Mikuláš Dzurinda. Predsedom Národnej rady bol od volieb 1998 Jozef Migaš. Slovensko je členom mnohých dôležitých medzinárodných orgánov: OSN, Medzinárodného menového fondu, Svetovej banky, UNESCO, Rady Európy a pod. Naša krajina vstúpi 1. mája 2004 do Európskej únie.