Kdo by se dobrovolně vzdal značky UNESCO? Vždyť to zní jako výhra v loterii. Jenže zkuste si představit, že před vaším domem každý den zastavují autobusy, lidé vám fotí okna a vy sami si doma nemůžete bez povolení zatlouct ani hřebík.
Vlkolínec chtěl být zachráněn
Vlkolínec leží na Liptově, v srdci slovenských Karpat, nedaleko Ružomberku. Na první pohled působí jako živý skanzen. Čtyřicet tři zachovaných dřevěných domů v pastelových barvách, některé s historií sahající hluboko do minulosti. Právě pro tuto jedinečnost byl Vlkolínec v roce 1993 zapsán na seznam světového dědictví UNESCO.
Cílem bylo uchovat autentickou horskou osadu střední Evropy v její původní podobě. Jenže čas ukázal, že ochrana má i svou odvrácenou stranu. Místní dnes tvrdí, že místo pomoci přišla zátěž, která změnila jejich domov v turistickou atrakci a že nemají žádné soukromí.
Z vesnice se stalo „turistické zoo“
Obyvatelé se nebojí mluvit otevřeně. Jeden z nich v rozhovoru pro britský deník The Mirror uvedl: „Jsme teď zahlceni davy, pravidly a pozorností celého světa, která nás připravila o soukromí, důstojnost a jakýkoli pocit normálního života.“ Místní popisují, že se z jejich obce stalo jakési „turistické zoo“. Lidé přijedou, vyfotí si domy, projdou se mezi nimi a zase odjedou. Pro návštěvníky romantika. Pro ty, kdo tam žijí, každodenní realita plná omezení.
Vlkolínec dnes navštíví přibližně sto tisíc turistů ročně. Zkuste si ten nepoměr představit. Sto tisíc návštěvníků a pouhé čtyři rodiny, které tam skutečně bydlí.
Sto tisíc návštěvníků ročně
Statistiky mluví jasně. Před třiceti lety zde žilo sedm rodin, celkem sedmadvacet lidí. Dnes jich zůstalo čtrnáct. Mnohé domy slouží jako rekreační objekty nebo expozice pro turisty. Trvalý život ustupuje víkendovým pobytům a jednodenním výletům.
Možná si říkáte, že turisté přinášejí peníze. Ano, část ekonomického přínosu existuje. Jenže běžný život potřebuje víc než vstupné a suvenýry. Potřebuje školu, služby, sousedy, děti na dvorku. Když se obec promění v kulisu, život se pomalu vytrácí.
Přísná pravidla
Místní obyvatelé upozorňují i na přísná pravidla ochrany. Každá úprava domu vyžaduje souhlas, rekonstrukce podléhá detailní kontrole. Někteří tvrdí, že nemohou chovat zvířata ani hospodařit tak, jak byli zvyklí.
Status světového dědictví měl chránit tradiční způsob života. Podle místních právě ten postupně mizí pod náporem regulí. „Ultrastriktní pravidla ochrany dědictví vedla k zákazu právě takového stylu života, díky němuž byla naše vesnice hodna ochrany,“ zaznělo z úst jednoho z obyvatel. Těžko hledat výstižnější shrnutí jejich pocitu.
UNESCO jako magnet na davy
Značka UNESCO funguje jako magnet. Jakmile se místo ocitne na seznamu, objeví se v průvodcích, na cestovatelských webech i v nabídkách zájezdů. Vlkolínec se stal symbolem tradiční architektury Slovenska.
V příběhu této krásné vesničky vyvstává otázka: Co je důležitější, zachovat dokonalý obraz minulosti, nebo umožnit současným obyvatelům normálně žít? Ochrana památek má smysl. Bez ní by mnohé unikátní lokality dávno zmizely. Jenže pokud pravidla znemožní obyčejné fungování, vzniká napětí.
Místní se nyní domáhají zrušení zápisu na seznam světového dědictví. Historie, a zejména té vlastní, si váží, ale chtějí zpět kontrolu nad vlastním domovem. Chtějí žít bez neustálého dohledu a omezení, která jim komplikují každodenní rozhodování.
Vlkolínec dnes stojí na rozcestí. Pro turisty zůstává pohlednicovým obrazem horské vesnice. Pro čtyři rodiny je to domov, kde se řeší běžné starosti i velké dilema: zda je prestižní titul skutečně požehnáním. Až se příště vydáte do podobné lokality, možná si vzpomenete, že za krásnými kulisami někdo skutečně žije.
Zdroje:onet.pl, mirror.co.uk