Men måste det verkligen vara så? Givetvis finns det egenskaper – språk, historia och så vidare, som delvis knyter oss till andra från samma kultur. Samtidigt låter det ganska dammigt. Varför kan inte jag "känna igen mig" i en person som inte är svensk? Var händer med intellektuella preferenser? Med intressen? Med politiska åsikter? Är mångfaldsförespråkarna medvetna om att den gruppmystik man här sänker sin själ i är exakt densamma som SD alltid slagits för? Och varför skulle en föreläsare från en global akademisk elit plötsligt kasta allt överbord bara för att det kommer en fattig student från samma avlägsna land? Det här är inte bara romantiskt. Det är också lite naivt.