Jag är flykting själv. Vi tog oss över gränsen till ett grannland (sista sträckan till fots) som inte skickade tillbaka flyktingar. Sen blev vi omhändertagna av militärer. Vi fick fylla i en massa papper, lämna fingeravtryck och skriva på önskemål om vilket land vi ville komma vidare till. Mina föräldrars önskemål var Canada, USA, Schweiz och Sverige i nämnd prioriteringsordning. (Förlåt svenskar för att ni var sistahandsalternativet, men det fanns skäl till föräldrarnas önskan.) Efter nio månader i bevakade flyktingförläggningar (vi fick inte röra oss fritt) fick vi komma till Sverige. Här fick vi hälsokontroll och läkarvård (morsan var svårt sjuk i tuberkolos), svenska främlingspass, uppehålls och arbetstillstånd som måste förlängas vartannat år och lite starthjälp till självhjälp. Allt med hjälp av Röda Korset. De fixade ett förstajobb till föräldrarna med tjänstebostad i samråd med socialtjänsten och plats åt oss ungar i en vanlig svensk skola (bästa sättet att lära sig svenska snabbt). Vi ville till Stockholm men fick lov att ta vad som bjöds. Det blev Sveriges fulaste stad i Dalarna. Det positiva var att det fanns ett sanatorium för tuberkolossjuka på en närliggande ort med bra bussförbinderser dit.