Men tusentals människor når fram till Medelhavet där de i små båtar ger sig ut på en livsfarlig resa. Ofta är de nedkylda och chockade till följd av de hårda förhållandena till havs. De som överlever resan kommer till stränderna i Grekland, Malta och Italien. Länder som har det gemensamma att de spärrar in migranterna i allt annat än humana interneringscenter. En iransk man i 20-årsåldern berättar för Läkare utan gränser: ”Jag bor på golvet på en madrass. Det är så smutsigt och madrassen blir våt från toaletterna som flödar över. Vi får inte gå ut. Vi bor ovanpå varandra och människor hamnar ofta i slagsmål.”   Enligt EU:s lagstiftning kan migranterna helt legalt hållas i förvar i upp till 18 månader. Många av dem lider av depression och familjer splittras. De kan bo i stora sovsalar utan elektricitet med hål i taket där regnet rinner in. Och för dem som blir sjuka är tillgången till sjukvård ytterst begränsad. Vissa måste ha handbojor när de ska träffa en läkare. En pakistansk man i 30-årsåldern berättar: ”Det här stället är för djur. Jag ser på allas ansikten och jag ser bara död.”   Hur kan detta fortgå, år efter år i Europa, ofta ett stenkast ifrån platser där vi svenskar semestrar?.