Puhuja: Lea Mäkipää
Puolue: ps
Päivämäärä: 2017-05-31 Arvoisa puhemies! Käsittelen tätä hallituksen esitystä 94, ja aluksi on todettava, että puolustusvaliokunnassa teimme hyvää, tiivistä yhteistyötä, vaikka ei ihan yksimielinen tämä mietintö loppujen lopuksi ollutkaan. Arvoisa puhemies! Suomella on ollut historiallisista syistä johtuen ulkopolitiikassa verrattain kapea liikkumatila. Kylmän sodan päättymisen jälkeen tilanne on ollut Suomen kannalta vapaampi, vaikka viime aikoina kansainväliset jännitteet ovatkin taas kiihtyneet. Tarve kansainvälisen avun antamisen ja vastaanottamisen sallivalle lakimuutokselle on ollut ilmeinen vähintään vuodesta 2009, jolloin Lissabonin sopimus astui voimaan. Siinähän Suomi sitoutuu siihen, että se antaa pyydettäessä muille jäsenvaltioille apua aseellisen hyökkäyksen, terrori-iskun, luonnonkatastrofin tai muun suuronnettomuuden kohdatessa. Apua annetaan kaikin käytettävissä olevin keinoin. Avunantolauseke koskee YK:n peruskirjan mukaista puolustautumista, hyökkäykseen siinä ei anneta valtuuksia. Osittain tällä lainmuutoksella on kuitenkin EU-kehikkoa laajempi merkitys. Suomi voi lain voimaan tullessa antaa ja vastaanottaa kansainvälistä apua myös muilta ulkomailta. Valiokunnan mietintö on osa kokonaisuutta, jonka muodostavat ulkoasiainvaliokunnan mietintö kansainvälisen avun päätöksentekoa koskien ja hallintovaliokunnan sisäministeriön hallinnonalaan kuuluva mietintö. Mikä tämän lainsäädäntömuutoksen merkitys sitten on? Nyt Puolustusvoimille lisätään uusi neljäs tehtävä. Puolustusvoimille annetaan ensi kertaa mahdollisuus sotilaallisen avun tehtäviin. Se on Suomen kannalta iso periaatteellinen muutos, jos tämän myötä tulemme lainsäädännössä verrokkimaiden kanssa samalle tasolle. Lainsäädäntömuutos vahvistaakin Suomen puolustuspoliittisen yhteistyön edellytyksiä. Julkisessa keskustelussa hallituksen esityksestä leijonanosan on saanut palkatun henkilöstön osallistuminen kansainvälisen avun tehtäviin. Valiokunta on mietinnössään painottanut sitä, että kantahenkilökunnan osallistuminen kansainvälisen avunannon tehtäviin perustuu virkavelvollisuuteen. Ei haluta joutua siihen tilanteeseen, että avainhenkilö kieltäytyisi tiettyyn tehtävään osallistumisesta ja siten vaarantaisi tehtävän ripeän toimeenpanon. Tärkeää on kuitenkin, että kantahenkilökunnan osalta käytetään ensisijaisesti sellaista henkilöstöä, joka on sitoutunut kansainvälisiin tehtäviin. Valiokunta yhtyi hallituksen esityksen näkemykseen siitä, että reserviläisten ja varusmiesten osalta osallistuminen Puolustusvoimien kansainväliseen toimintaan tulee perustua täyteen vapaaehtoisuuteen. Ja vaarallisiin tehtäviin ei voi asevelvollisia käyttää Sen varmistaminen, että Suomella on riittävä kyky suoriutua kansainvälisen avunannontehtävistä, vahvistaa Suomen uskottavuutta kansainvälisenä puolustuskumppanina ja edesauttaa sitä, että tiukan paikan tullen meille annetaan myös apua. Lopuksi: Ei voida myöskään ajatella, että käytettäisiin vain sellaisia sotilaita, jotka ovat astuneet Puolustusvoimien palvelukseen tämän lain voimaan astumisen jälkeen, mitä oppositiokin mietinnössä esittää. Silloin joidenkin tehtävien osalta saatettaisiin joutua odottamaan jopa vuosikymmeniä, ennen kuin niihin saataisiin lain voimaantulon jälkeen palveluksen aloittanut sotilas. Puolustusministeriö on päässyt mielestäni lopputulokseen henkilöjärjestöjen kanssa