Puhuja: Eero Lehti
Puolue: kok
Päivämäärä: 2017-09-27 suhteessa dollariin on. Kuitenkin devalvoitumista on tapahtunut parin vuoden aikana vähintään 10 prosenttia, todennäköisesti lähempänä 20:tä prosenttia. Suomi oli kansainvälisen buumin joukossa viimeinen maa, joka siihen pääsi mukaan. He, jotka ovat liike-elämässä, tietävät, että tilauskirjat täyttyvät niissä paikoissa, niissä yrityksissä, niissä maissa, joissa on eniten kilpailukykyä suhteessa laatuun ja hintaan. Kun Suomi on tässä viimeisenä, se ei lupaa tulevaisuudelle kovin hyvää. Dollarin ja euron kurssilla on ollut tapana vaihdella. Se on pahimmillaan ollut 0,80 ja parhaimmillaan 1,60, riippuen kummalta puolelta sitä katsotaan, siis yhden suhde kahteen on jo ollut vaihteluväli. Ollaan oltu 1,04:ssä, nyt taidetaan olla 1,20:ssä, ja pitkän aikaa oltiin 1,40:ssä. Se, Suomi on nyt päässyt siihen mukaan, tarkoittaa sitä, että olemme aika huojuvalla pohjalla ja emme voi vaikuttaa juuri lainkaan euron ja dollarin väliseen kurssiin. Omaan kilpailukykyymme olemme pyrkineet hallituksen toimenpiteillä yhdessä työmarkkinajärjestöjen kanssa kyllä vaikuttamaan, mutta marginaalia se on suhteessa siihen, mikä on dollarin ja euron kurssi, mikä koskee tietysti koko euroaluetta, johonka Suomi vie. Suomi vie puolivalmisteita, laitteita, koneita, jalostetaan muissa maissa pidemmälle ja viedään kohdemaahan. Kun hallitusohjelmaa tehtiin, 110 000 uuden työpaikan luominen oli tietysti ihan oikeansuuntainen ratkaisu. Mutta eduskunnan salissa taitaa olla nähtävissä vain yksi henkilö, joka muistaa sellaisen ajan, kun Suomessa oli vain rakenteellista työttömyyttä, siis sellaista työttömyyttä, joka johtuu markkinoille tulevista opiskelijoista, jotka ovat valmistuneet, tai muusta työvoimasta, joka on päättänyt tulla työmarkkinoille ja jota Suomen kokoisessa maassa ja Suomen kaltaisessa maassa on työvoimasta ehkä 2, 3, 4 prosenttia korkeintaan. Sen jälkeen kun tämä 60—70-luvun taitteessa ollut tyypillinen tilanne alkoi muuttua, syntyi muutakin työttömyyttä, ja on syytä kysyä, mistä se johtui ja kenelle siitä kuuluvat ansiot tai kenelle se saavutuksena kuuluu. Tällä hetkellä näiden vanhojen laskukaavojen mukaan meillä on todennäköisesti noin 600 000 ihmistä ilman työtä, joista 80 000 voidaan katsoa tähän rakenteellisen työttömyyden joukkoon. Se on kansallinen epäonnistuminen, joka on erittäin rankka taakka tälle taloudelle, tälle elinkeinoelämälle, tälle kansalle, joka tässä maassa asuu. Käytännössä se tarkoittaa, että nämä ihmiset on tavalla tai toisella kuitenkin ruokittava, hoidettava ja heille on annettava asunto ja varmasti monta muutakin palvelua. Jos niistä ihmisistä, jotka nyt ovat työttöminä, saataisiin 400 000 ihmistä työhön, Suomen taloudellinen tilanne olisi ylijäämäinen. Me pystyisimme välittömästi lyhentämään tätä 100 miljardin lainaa ihan toisessa tahdissa kuin nämä spekulaatiot tällä hetkellä ovat. Miksi tähän ei aseteta todella tällaista tavoitetta, että hyväksymme rakenteellisen työttömyyden mutta muuta emme? Eilen julkistettiin eräs kirje, jossa Lasse Laatunen, työnantajapuolen merkittävä neuvottelija, esitteli, kuinka hyvä järjestelmä meillä on. Tätä kuitenkaan ei käytetä missään muussa maassa sellaisena kuin se Suomessa on, ja en ole huomannut myöskään, että työntekijäjärjestöt olisivat ryhtyneet kovin merkittäviin ponnisteluihin viedä tätä muihin maihin. Meidän kilpailijamaissamme tätä on purettu. Saksa purki tämän parikymmentä vuotta sitten ja sai työmarkkinansa toimimaan, sai talouselämänsä toimimaan ja on talouselämässä merkittävä veturi ja varmasti merkittävin Euroopan veturi. Me hyväksymme tämän kuin voisimme pitää sitä saavutettuna etuna tai sellaisena, jolle ei voi mitään tehdä. Todellisuudessa työmarkkinoita ei ole. Työn antamisen kynnys on noussut ihan moninkertaiseksi viimeisen 40 vuoden aikana. Myös työntekijän kannalta on tietyissä tilanteissa suunnilleen sama, ottaako työtä vastaan, ja monessa tapauksessa hän saa saman verran etuisuuksia