Puhuja: Antero Laukkanen
Puolue: kd
Päivämäärä: 2018-06-27 asian alulle laittamisesta ja tälle koko ryhmälle, joka innostuneesti lähti mukaan tähän esitykseen. Tässä esityksessä mainitaan näin: ”Maksuhäiriömerkintöjen rangaistusluontoinen säilyttäminen velkansa maksaneilla ihmisillä ei ole tarkoituksenmukaista.” Tästä haluaisin muutaman ajatuksen sanoa. Näyttää siltä, että suomalaisessa yhteiskunnassa tällainen uuden alun antaminen epäonnistujalle on äärimmäisen vaikea asia. Muistan, kun viime laman aikana, 90-luvulla, omistin viisi yritystä, joista kolme meni sen laman takia omat sisareni eivät puoleen vuoteen puhuneet minulle, koska kokivat, että nyt on veli tehnyt jotain rikollista, kun on mennyt konkurssiin. Konkurssi on lain suoma keino lopettaa kannattamaton liiketoiminta. Se ei ole rikos. Se voi tapahtua jostakin syystä. Nyt muistamme, kuinka tämän seurauksena kun 10 vuotta olimme taistelleet näiden velkojen kanssa velkajärjestelyn kautta ja lopulta selvinneet siitä vuonna 2004 — yhä edelleen eräs pankkiryhmittymä pitää yllä meidän negatiivisia velka- ja luottotietojamme, emmekä saa mitään palveluja tältä pankilta. Siis nyt puhutaan 2004 päättyneestä velkajärjestelystä. Joten kun edustaja Myllykoski tämän lakiesityksen muotoili ja teki, en hetkeäkään miettinyt, olisinko mukana vai enkö, vaan todella näen tämän tarpeellisuuden. Suomessa on tällainen häpeän ja rankaisemisen kulttuuri, jossa me emme halua antaa uusia mahdollisuuksia. tällaisessa pienessä yhteiskunnassa kuin Suomi on tällaiselle ajattelutavalle ei ole tilaa, ei ole mahdollisuutta. Jos vertaamme nyt vaikka erilaisia järjestelmiä: Yhdysvalloissa henkilö voi yhdessä vuodessa päästä eroon veloistaan. Jos osoittaa tahtoa, halua yrittää mennä eteenpäin, voi saada vuoden mittaisen velkajärjestelyn, saada uuden alun. Ja sen takana ja motiivina on se, että mitä nopeammin tällainen ihminen palautetaan yhteiskunnassa niin sanottuun kuluttajakiertoon, että hän alkaa jälleen kuluttaa, tuottaa itse kaikki tarvitsemansa asiat, sen parempi se on yhteiskunnan kannalta, paljon parempi kuin se, että häntä roikotetaan kymmeniä vuosia jossakin velkavankeudessa. Englannissa on hyvin samanlainen henki. Siellä lähdetään siitä, että jos ihmiselle aiheutuu jossakin elämänvaiheessa vaikeuksia mutta hän haluaa selviytyä, haluaa kantaa vastuuta myös omista tekemisistään, niin sen jälkeen, kun hän on tavalla tai toisella onnistunut pääsemään irti veloistaan, suoriutumaan niistä tai muulla tavalla, esimerkiksi yksityishenkilön velkajärjestelyn kautta, pääsee uuteen alkuun, hänet niin pian kuin mahdollista tuodaan takaisin yhteiskuntaan. Uskon, että jos tämä lakialoite menestyy, niin se on Suomelle vain eduksi. Tässä edustaja Elomaa erittäin hyvin kuvasi sitä, että vuosikymmeniä kansanedustajat, niin hän kuin monet muut, ovat tehneet sen eteen töitä, että Suomessa ylivelkaantuneiden asemaan tulisi jonkinlainen armollinen näkökulma. Muistan, kun täällä eduskunnassa olin avustajana 97, niin silloin täällä oli ylivelkaantuneiden vapautusrintama, jonka Kari Uotila ja Toimi Kankaanniemi ja monet muut täällä perustivat, ja kävimme silloin yhdessä presidentti Halosen luona ja esitimme tätä armahduslakia, jotta nämä monet velallisten isovanhemmat, jotka eläkkeistään maksoivat lastenlastensa velkoja, voitaisiin armahtaa ja he saisivat ihmisarvoisen vanhuuden. Se oli siis 21 vuotta sitten. Kun tämä eduskuntakausi alkoi, menin heti oikeusministerin luo ja kysyin, miten voisimme tässä asiassa edetä, koska vieläkään ei ole valoa tunnelin päässä. Kyllä tämä on meille häpeällinen asia, että 20 vuotta myöhemmin tämä noin 30 000 hengen ryhmä kantaa tätä velkataakkaa, heidän velkansa on jopa myyty ulkomaille moneen kertaan ja Suomi ei kykene näitä käsittelemään. No, tämä oli vähän paatoksellinen puheenvuoro tähän aloitteeseen ja vähän ohi siitä, mutta tämän hengen puolesta, että tämä rangaistusluontoinen toimintakulttuuri päättyisi, haluan kyllä tehdä töitä. Ja kun tämä tulee meille tuonne lakivaliokuntaan, missä itsekin olen, niin tulen kyllä väkevästi tämän puolesta puhumaan.