Puhuja: Eero Lehti
Puolue: kok
Päivämäärä: 2017-03-15 Arvoisa herra puhemies! 45 vuoden aikana, jolloin olen ollut työnantaja, olen aina nauttinut siitä, kun olen voinut antaa jollekin työtilaisuuden, mahdollisuuden näyttää taitojaan ja edetä omalla urallaan. Työnantajan rooli on vaikeutunut vuosien saatossa niin, että kun ennen uskalsi antaa melkeinpä lennosta kenelle tahansa halukkaalle mahdollisuuden käynnistää oma työ yrityksessä ja katsoa, kuinka siinä käy, tällä hetkellä tilanne on täysin toinen. Lehteen ei uskalla laittaa ilmoitusta: hakijoita on satoja, mahdollisesti jopa tuhat, jos työpaikka tuntuu sellaiselta, että se on muodin mukainen. Aika moni vanhempi ihminen, syystä tai toisesta, on kääntynyt puoleeni ja kysynyt: miten meidän lapsemme kohdalla pitäisi tehdä, kun mikään ei oikein tunnu maistuvan? Ensimmäinen: kun katsoo, miten näiden hankalimpien tapausten elämä on käynnistynyt, peruskoulusta on saatettu vielä jotenkuten selviytyä, mutta ensimmäinen — ja ehkä viimeinen — julkisen vallan mahdollisuus on varusmiespalvelu. Jos sitä ei ole suoritettu, työnantajan arvio kyseisestä henkilöstä on, varsinkin poikien osalta tietysti, aika huolestuttava: ei ole pystytty tai haluttu olla sellaisessa ryhmässä mukana, jossa tietyt asiat on tehtävä niin kuin esimies määrää. Se, että armeija pitkän aikaa suhtautui saapumiseriin, ikäluokkiin siten, että vain parhaat valitaan, koska armeijan sodanaikainen vahvuus supistui, oli vaarallinen kehitys. Ei haluttu joukko-osastoihin mitään sellaisia ihmisiä, jotka muodostivat mahdollisesti pahimmillaan riskin, mutta samassa yhteydessä luotiin toisenlainen ennuste niille nuorille, jotka eivät päässeet varusmiespalveluun tai pahimmillaan keskeyttivät sen. Kuulin eilen Santahaminasta, joka on yksi helpoimmista varuskunnista: saapumiserä saapumiserä komppaniaan 160, joista 90 suoritti varusmiespalvelun loppuun. Varusmiespalveluksesta voitaisiin kehittää myös kevyempi versio, jossa lähtökohtana ei olisi varsinaisesti sotilastaitojen korostaminen vaan huoltojoukoissa toimiminen. Näille nuorille voisi armeija varsin hyvin tarjota esimerkiksi valmistumisen autonkuljettajaksi, jopa rekankuljettajaksi, ja siinä sivussa merkittävän osan autonasentajan työhön liittyviä taitoja. Tällä ammatilla on aina kysyntää, oli sitten kriisi tai ei, mutta armeijalle tämän koulutuksen järjestäminen nyt on arkipäivää. Armeija on suhtautunut siten, että vastuu tästä koulutuksesta ei kuulu sille vaan sosiaaliministeriölle tai työministeriölle, mutta kokonaisuudessaan yhteiskunnan kannalta se on viimeinen vaihe: nuoren ihmisen ohjaaminen sellaiseen, että hän hallitsee oman elämänsä. Toinen asia on se, että nuoret eivät halua valmistua. Perusteena usein on se, että on alennuksia, ei ole työpaikkoja, tai molempia käytetään, niin ettei ole kiirettä valmistua. Nykyinen työlainsäädäntö, jolloin yt-neuvottelujen takaisinottovelvoitus on olemassa, johtaa siihen, että vastavalmistunuttakaan ei voida palkata, vaikka hänellä olisi erittäin hyvät edellytykset toimia tehtävässä, johon hän on monta vuotta varautunut kouluttamalla itseänsä siihen. Mielestäni lainsäädännöstä pitäisi poistaa yt-lain rajoitus niiltä, jotka ovat valmistuneet ja joiden ikä on alle 30. Silloin tulisi motivaatiota valmistua, kun tietäisi, että ainakin pääsee jonon ohi silloin, kun avoimia työpaikkoja on. Näiden ihmisten, jotka syrjäytyvät jo nuorena, pääseminen takaisin työelämään myöhemmällä iällä näyttää olevan käytännössä mahdotonta. Kuuntelin maanantaina professori Juho Saaren analyyttista arviota siitä, miten syrjäytyminen ja yksinäisyys kehittyvät. Sen jälkeen kun se on päässyt riittävän pitkälle ja vaikeuksia on tarpeeksi, on lähes mahdotonta normaalin ihmisen