Puhuja: Merja Mäkisalo-Ropponen
Puolue: sd
Päivämäärä: 2017-06-20 Arvoisa puhemies! Olen paljon puhunut näyttöön perustuvasta päätöksenteosta, ja sen takia iloitsen siitä, että tämän tilannekuvan taustalla on 86 raportin ja tutkimuksen läpikäyminen. Kiitos siitä. Toisaalta olen kyllä hiukan pettynyt siitä, että raportissa katsotaan liikaa sitä, mikä häviää, eikä sitä, mitä uutta syntyy. Esimerkiksi tulevaisuusvaliokunnan kestävän kehityksen mietintö antaa tätä raporttia huomattavasti positiivisemman kuvan tulevaisuuden työstä. Työpaikkojen katoaminen ei tarkoita työn katoamista. 1700-luvulla höyrykoneiden ja sen jälkeen monien muiden innovaatioiden on pelätty vievän kaikki työpaikat, mutta ne ovatkin luoneet uutta työtä. Nyt tarvitaan luovuutta ja kykyä nähdä uusia mahdollisuuksia, mutta toisaalta valtiovallan on taattava riittävä rahoitus tieteelle, tutkimukselle ja kehittämis- ja innovaatiotoiminnalle, jotta uusia innovaatioita on mahdollisuus kehittää, tuotteistaa, kaupallistaa ja markkinoida. Tarvitaan myös keskustelua työn käsitteestä, eli mitä työ on. Jos työ määritellään esimerkiksi yhteiskunnassa merkityksellisellä tavalla osallisena olemisen kautta, niin tekemätöntä työtä on vaikka kuinka paljon. Kokemus merkityksellisestä paikasta yhteisössä ja yhteiskunnassa on tärkeää meille kaikille. Asia on merkityksellinen myös yhteiskuntarauhan kannalta. Ulkopuolelle jääminen estää yhteiskuntaan kiinnittymisen. Tätä pohdintaa tulisi juuri tässä ajassa käydä enemmän. Osittain tähän liittyen ihmettelenkin, miksi osatyökykyisistä ei puhuta tässä raportissa lainkaan. Arvoisa puhemies! Kun puhutaan työstä, niin yllättävän usein unohdetaan puhua ihmisestä. Ihminen nähdään helposti pelkästään välineenä johonkin. Ihmisen odotetaan sopeutuvan passiivisesti muutoksiin. Tämä tulee esille myös keskustelussa työn sisältöjen, käytäntöjen ja organisointitapojen muutoksesta. Tässä keskustelussa korostetaan, että työntekijän on oltava halukas jatkuvasti oppimaan uutta, innovoimaan, joustamaan, liikkumaan ja verkostoitumaan. Työ- ja vapaa-aika sekoittuvat entistä enemmän keskenään, eikä työtä hahmoteta työajan, työpaikkojen ja työnantajien kautta. Tämäkin keskustelu on ikään kuin valmiiksi annettu, ja kokonaan tuntuu unohtuvan kysymys siitä, onko tämä ihmiselle hyväksi. Ihminen tarvitsee myös lepoa ja vapaa-aikaa. Pari viikkoa sitten ilmestyi tutkimus, jonka mukaan työssä käyvistä nuorista aikuisista, siis 18—29-vuotiaista, 21 prosenttia käyttää psyyken- tai kipulääkkeitä parantaakseen työsuoritustaan tai jaksaakseen työelämässä. Ihmisen aivot eivät pysty tekemään montaa asiaa kerrallaan tai olemaan jatkuvasti työmoodissa, vaikka meillä on sellainen harhaluulo. Jos ajattelee näitä psyyken- tai kipulääkkeitä työnsä tehostamiseen käyttäviä nuoria aikuisia, on suuri riski, että he uupuvat työssä, joutuvat sairauslomalle ja ennenaikaiselle eläkkeelle. Työn tulevaisuudesta puhuttaessa puhumme aivan liian vähän työhyvinvoinnista. Katsoin nykyisen hallitusohjelman ja huomasin, että nykyisessä hallitusohjelmassa ei kertaakaan mainita sanaa työhyvinvointi, ja se kertoo aika paljon. Raportissa puhutaan myös työnantaja—työntekijä-suhteen muutoksesta ja pysyvien työsuhteiden korvautumisesta entistä useammin erilaisilla silpputyön muodoilla. Työstä sovitaan paikallisesti työtehtävä kerrallaan. Tämän kehityksen ongelmat näkyvät jo nyt polarisaationa ja köyhyyden lisääntymisenä. Esimerkiksi lapsiperheköyhyyden kasvussa näkyy tällä hetkellä se, ettei molempien vanhempien työssä käyminenkään auta enää perhettä köyhyydestä, jos työ on silpputyötä. Meillä onkin ehdottoman tärkeää löytää sellaisia sosiaaliturvan malleja, jotka toimivat tämän kaltaisessa työympäristössä riittävän tukevana siltana työstä toiseen. Joustava työstä toiseen siirtyminen edellyttää myös esimerkiksi kannettavien etuuksien olemassaoloa ja sosiaaliturvatilejä. Toisaalta on hyvä muistaa, että tulevaisuudessakin on paljon pysyvää työtä