Puhuja: Tarja Filatov
Puolue: sd
Päivämäärä: 2017-12-13 Arvoisa puhemies! Hallituksen tulonjakopolitiikan ongelma on se, että tulos näyttää toisenlaiselta, jos katsotaan vain vaikkapa tuloverotusta kuin jos katsotaan sitten niitä pisteveroja, joita on jaettu juuri niille, joilla on omaisuutta, joilla on pääomatuloja, joilla on yrittäjyyttä, mitä kautta yritysten sisälläkin yritysverouudistukset suosivat sitä kymmenystä, joka on kaikkein parhaassa asemassa. Sen vuoksi verotusta on katsottava kokonaisuutena, ja mitä tulee näihin tulonsiirtoihin, niin niissä tehdyt korotukset ja korjaukset ovat aivan oikeansuuntaisia, mutta kun samaan aikaan toisella kädellä leikataan täysin samalta ryhmältä, lopputulos ei olekaan niin positiivinen kuin yksittäisten etuuksien näkökulmasta voisi ajatella. Mutta pyysin tämän puheenvuoron sen vuoksi, että halusin sanoa vielä muutaman sanan koulutuksesta ja muistuttaa siitä, että osaamisvelka on itse asiassa paljon vaarallisempaa kuin rahavelka. Rahavelkaa voidaan korjata yhdessä budjetissa, mutta osaamisvelka kantaa meidän inhimillisellä puolella ja työllisyyspuolella hyvin pitkään. Silloin kun puhutaan rahasta, velkakeskustelussa on syytä muistaa erottaa investointivelka syömävelasta, ja silloin kun investoidaan koulutukseen, investoidaan myös tulevaisuuden kasvuun. Suomeen uhkaa syntyä osaamisen kestävyysvaje, joka on vielä vaarallisempi kuin se ikärakenteesta tuleva taloudellinen kestävyysvaje, josta tässä talossa puhutaan paljon. Nimenomaan koulutukseen kannattaa investoida, koska koulutusinvestointien tuotto on parasta tulevaisuuspolitiikkaa. Itse asiassa jo varhaiskasvatuksessa — jos ajattelee OECD:n arvioita — yksi euro tuottaa seitsenkertaisesti, ja sama logiikka toimii myös muussa koulutuksessa. Varhaiskasvatusmaksujen alentaminen on hyvä asia, ja tässä voin sanoa, että hyvä, että hallitus käänsi takkinsa ja korotukset muuttuivat alennuksiksi. Sillä on myös työllisyysvaikutusta pitkällä aikavälillä. Mutta pitää pitää huolta siitä, että tämä maksun alennus ei johda siihen, että kunnissa varhaiskasvatuksen laatu heikkenee, koska jossakin siellä se raha rakennetaan. Vaikkapa sitten globaalissa huippuyrityksessä olevan osaajan on paljon parempi keskittyä työhönsä ja sen tuloksiin, kun tietää, että hänen lapsensa tai ikääntyneet vanhuksensa ovat hyvässä hoidossa. Koulutusmenojen osuus on meillä reilut 10 prosenttia kaikista julkisista menoista, ja me olemme itse asiassa OECD-maiden keskiarvon alapuolella, mikä on huolestuttava piirre, koska kaikkialla tällä maapallolla kilpaillaan siitä, mihin sijoittuu korkean tuottavuuden ja korkean osaamisasteen työ, jos me tässä kilpailussa häviämme, niin sen jälkeen meillä on edessä ainoastaan hintakilpailu, ja me tiedämme, mitä sen päässä on. Siellä on vain poljetut ja vielä kerran poljetut ja vielä uudelleen poljetut hinnat, minkä jälkeen me emme enää ole hyvinvointivaltio. Siksi on syytä keskittyä työllisyydessä ja työpaikoilla tuottavuuden nostamiseen eikä niinkään hintakilpailukykyyn, vaikka senkin pitää olla kohdallaan, mutta sekin nousee kokonaisuudesta, ei pelkästään palkoista. Kyse on osaamisesta, kyse on työn organisoinnista, kyse on niistä investoinneista, joita tehdään, ja siitä, kuinka fiksusti asioita tehdään. Suomalainen koulutusjärjestelmä perustuu pitkälle julkiseen rahoitukseen enemmän kuin oikeastaan missään muualla, ja siksi julkisella rahoituksella on koulutuksessa ja osaamisessamme niin suuri merkitys. Se on suurempi kuin niissä maissa, joissa vaikkapa yritykset ovat tiukemmin osaamista rakentamassa, ja tätä ei pidä unohtaa, ja silloin esimerkiksi julkisilla panostuksilla on merkitystä varhaiskasvatuksen laadun turvaamisesta aina korkeimpaan tutkimukseen ja tuotekehitykseen asti. Täällä on puhuttu oppivelvollisuuden pidentämisestä ja siitä, että se olisi jotenkin vastuutonta politiikkaa. Itse asiassa se on sitä kaikkein vastuullisinta politiikkaa. Nuorten syrjäytyminen on inhimillisesti ja taloudellisesti kallista, ja syrjäytyminen pitkällä aikavälillä vaarantaa myös meidän osaavan työvoiman saatavuuden ja sitä kautta koko kansantalouden kestokyvyn. Toisen asteen oppivelvollisuus on välttämätön investointi. Tämän ajatuksen muuten jakavat monet, monet, monet taloustieteilijät ja ekonomistit, koska he näkevät sen tulevaisuuden investointina ja osaavan työvoiman turvaamisena mutta myös inhimillisenä asiana, joka turvaa nuorten ehjää elämää. Me olemme tottuneet sanomaan, että osaava Suomi pärjää, ja meidän menestyksemme on rakentunut korkean koulutustason tuomaan kilpailuhyötyyn. Mutta asetelmat muuttuvat. Itse asiassa meidän työvoiman koulutusrakenne on muuttumassa. Pitkällä aikavälillä meillä on vähemmän korkeasti koulutettua työvoimaa kuin aikaisemmin, ja tässä pitäisi hälytyskellojen soida. Me emme voi ajatella, että tulevaisuudessa me kapeasti katsomme, että ihmisellä on oikeus vain yhteen tutkintoon tai yhteen ammattitaitoon,