Puhuja: Eero Heinäluoma
Puolue: sd
Päivämäärä: 2017-04-27 Arvoisa puhemies! Palaan tähän valiokunnan mietintöön ja sen suureen linjaan. Keskustelu tuossa debatissahan valtaosin koski oikeastaan tätä hallituksen tuoretta kehyspäätöstä, sen vaikutuksia ja sisältöä ja merkitystä. Ymmärrettävistä syistä, se on tietysti tuore päätös ja ajankohtainen poliittinen asia. Mutta sitten tämän Suomen kokonaispärjäämisen kannalta tällä vähän pidemmän ajan näkökulmalla, ohi tämän kehyspäätöksen, on tosi iso vaikutus meidän kaikkien toimintaolosuhteisiin, kansalaisten hyvinvointiin ja myös kansalaisten tyytyväisyyteen. Näistä uhkista ja riskeistä tässä pidemmässä kehityksessä on tarve väistämättä puhua. Tämä sote-uudistus, johon jo tuossa debatissa viitattiin ja myös omassa esittelypuheenvuorossani viittasin, on kyllä toistaiseksi erittäin iso kysymysmerkki. Nimittäin kun tätä asiaa on nyt selvitetty, että mistä tämä 3 miljardia tuli lukuna, niin sehän ei todellakaan ole mikään arvio siitä, mitä on saavutettavissa, vaan se oli valtiovarainministeriön aikaisemmassa, jo tätä hallitusta edeltäneessä suunnittelussa oleva lähtökohta, että jotta tähän isoon kehikkoon kestävyysvajeen supistamisesta noin 10 miljardilla päästään, niin sen tavoitteen alatavoite on, että pitäisi sote-uudistuksella saavuttaa tämä 3 miljardia. Eli se on tavoite, ja sitten on täysin eri asia, missä vauhdissa siihen päästään ja mitkä toimet siihen tuovat ja päästäänkö tähän tavoitteeseen lähellekään. Tähän saakka kaikki kuultu tästä sote-uudistuksesta antaa aiheen kyllä suureen huoleen, kun arvioidaan julkisen talouden tilaa. katsotaan Ruotsia esimerkkinä, joka meni tällaiseen rajoitettuun valinnanvapauteen terveydenhuollossa, nimenomaan terveydenhuollon puolella, niin sen lopputuloksenahan ei ollut menojen säästyminen tai menojen kääntyminen alaspäin, vaan sen lopputuloksena oli näiden palvelujen kysynnän vahvistuminen ja kustannusten kasvu. Ja tämä tapahtui erityisesti väestörikkailla alueilla, missä tällä valinnanvapaudella oli suurempi merkitys. Nyt kysymys kuuluu: Kun kuljemme vielä vahvempaan valinnanvapausmalliin kuin tämä Ruotsin malli oli, voimmeko tehdä sen niin, että se johtaa menokehityksessä päinvastaiseen etumerkkiin kuin mitä Ruotsissa tapahtui? Olemmeko niin paljon innovatiivisempia, niin paljon parempia kuin ruotsalaiset, että samalla tiellä teemme asiat menoja vähentäen eikä niitä lisäten? Kun sen näin ajattelee, niin ymmärtää, että tässä ollaan vaikeiden, todella vaikeiden kysymysten äärellä. No sitten toinen asia, jota myös valiokunnassa käytiin lävitse mutta jota debatissa ei sivuttu, koskee tätä kysymystä kuntien lainanhoitokulujen kehityksestä. Yksi sote-uudistukseen liittyvä ratkaisu on, että kuntien sosiaali- ja terveyspuolen menot siirtyvät tässä mallissa maakunnalle ja sitten niiden rahoitus siirtyy valtiolle. Tämän seurauksena kuntien verotulot tulevat merkittävästi kaventumaan, ja on esitetty arvio, että noin kaksi kolmasosaa verotuloista kunnilla jää saamatta. Kun kunnilla on huomattava määrä velkaa — aikoja sitten tämä kuntien velan määrä ylitti 10 miljardia ja on jatkanut sen jälkeen tasaista kasvua niin kysymys kuuluu: mitä tapahtuu luottoluokituksille kuntien osalta? Kun velallisen velkataakka pysyy ennallaan mutta tulot tippuvat, yli puolet tuloista jää pois, niin joudutaan pelkäämään, että luottoluokitus kunnilla voi heikentyä ja sen tuloksena lainan saanti ja lainan hoitokulut tulevat olemaan kasvusuunnassa. Edustaja Lehtihän taisi viitata tähän kiinteistöongelmaan, että tämän lisäksi kunnille uhkaa jäädä iso joukko myös huonokuntoisia kiinteistöjä, joiden käytettävyys jatkossa sosiaali- ja terveyspuolen palveluissa on hyvin epävarmalla pohjalla. Kuntien takauskeskus on kiinnittänyt huomiota tähän riskiin kuntien varainhankinnan kustannusten kasvussa, ja sekin on yksi asia, joka valtiovarainvaliokunnan työssä noteerattiin, ja tuossa mietinnössä on pieni huomio tähänkin. Mutta siis tästäkin seuraa, että on monella eri suunnalla tämän ja ensi vaalikauden osalta näköala ehkä pikemminkin sen tyyppinen, että voi olla, että sote-uudistuksella, niin hyvä kuin se on tavoitteiltaan ja niin kannatettava kuin se on tavoitteiltaan ja niin välttämätön kuin se on, kuin se on, voi olla tällä ja ensi vaalikaudella pikemminkin kustannuksia lisäävä merkitys. Ja sitten jäädään katsomaan, mitä tapahtuu sen jälkeen eli 6 vuoden jälkeen 2023 tapahtuvalla vaalikaudella. Tämä tästä kotimaan puolesta. Sitten tulen vielä Euroopan unionin talous- ja kasvu- ja vakaussopimuksen unionin talous- ja kasvu- ja vakaussopimuksen sääntöihin ja niiden noudattamiseen. Yksikään edustaja ei debatissa halunnut tähän asiaan puuttua. Silloin tällöin siitä käydään hyvin vahvaa julkista keskustelua, ja mielestäni eduskunnassakin pitäisi kyllä tästä asiasta puhua. Otan siitä vain nämä kaksi näkökohtaa esille. Ensimmäinen koskee Suomen toimintalinjaa kasvu- ja vakaussopimuksen osalta. Kyllä meidän keskuudessamme kannattaa pohtia paitsi hallituksen kabineteissa ja eduskunnan valiokunnissa myös tässä istuntosalissa, mitä linjaa Suomi noudattaa suhteessa vakaus- ja kasvusopimuksen ehtoihin: jatkammeko sillä linjalla, että otamme nämä ehdot omassa toiminnassamme vastaan pyrkien niiden mahdollisimman tarkkaan noudattamiseen ja pyrkien välttämään tämän sopimuksen ehtojen rikkomista? Tämä on iso henkinen asia, ja nyt valiokunta päätyi siihen — tavallaan voi sanoa edustaja Lehden puheenvuoron hengessä, että tämmöisellä varovaisuusperiaatteellakin valiokunta päätyi siihen — että on turvallisempaa pienen maan lähteä siitä, että pyritään näitä ehtoja noudattamaan. Sitten on eri asia tämä, kuinka hyviä ne ovat suhdannepolitiikan tai eurooppalaisen suhdannepolitiikan kannalta. Mutta oman maamme pärjäämisen kannalta varovaisuus tällä alueella voi hyvinkin olla viisautta, ja tästä asiasta eduskunnan pitäisi pystyä puhumaan ja kantaa ottamaan niin vaikea asia kuin se sitten onkin. Siinähän ei kenelläkään voi olla varmaa tietoa, eli se on sitten jossain määrin myös, ei nyt filosofinen, mutta ei varmaan tietoon perustuva näkökohta. Toinen asia koskee nyt jo käynnissä olevaa koko vakaus- ja kasvusopimuksen ja siihen liittyvän muun lainsäädännön uudistamista. Kun Suomen pyrkimyksenä, jota valiokuntakin asettui kannattamaan, on, että sääntöjen pitäisi olla yksinkertaisia ja läpinäkyviä ja sillä tavalla kaikkien päätöksentekijöiden on kyettävä hahmottamaan, mihin on sitouduttu, mitä kohti pyritään, niin sitten toisena puolena on se, että mitä yksinkertaisempia nämä säännöt ovat, sitä enemmän ne saattavat olla ristiriidassa käytännön näkökohtien kanssa. Nythän unioni tosiasiassa tässä sääntökehikossa on kulkenut joustavampaan suuntaan. On tehty poikkeamamahdollisuuksia, jotta ei tarvitse käynnistää alijäämämenettelyyn liittyviä sanktioita, vaikkapa sitä päätöstä, että valtiolta lähdettäisiin perimään sakkoja va-kaus- ja kasvusopimuksen ehtojen rikkomisen takia. Kun on kuljettu joustavampaan suuntaan, niin paitsi että on ollut myös isoista maista, kuten vaikkapa Ranskasta ja Italiasta, painetta tähän suuntaan, Espanjasta ja niin edelleen, niin on ollut se ajattelu, että ehkä tämä joustavuus on kuitenkin koko euroalueen toimintaan nähden parempi lopputulos talouskasvun ja sitä kautta työllisyyden kannalta. Tässähän meillä on merkittävä ero sekä finanssi- että valuuttakurssipolitiikan puolella siihen, mitä Yhdysvallat teki finanssikriisin alettua. Voi hyvin olla, että euroalueen kireä politiikka ja myös euroalueen rahapolitiikka pahensivat finanssikriisiä 2010 jälkeen. Eli pyrkimys ryhtyä euroalueen kokonaismittakaavassa nopeasti leikkaamaan näitä alijäämiä saattoi hyvin olla tekijä, joka johti kotimaisen kysynnän, euroalueen kokonaiskysynnän vähentymiseen ja sitä kautta pahensi vaikeuksissa olevien maiden tilannetta ja vaikutti myös täällä Suomessakin.