Puhuja: Juhana Vartiainen
Puolue: kok
Päivämäärä: 2018-04-25 käsitellään tätä lakiuudistusta, joka siis koskee vaihtelevaa työaikaa ja nimenomaan sitä. Siitä on aika pitkä matka sitten minkäänlaiseen amatööriväestötieteilyyn siitä, mistä Suomen alhainen syntyvyys johtuu. joka tapauksessa tämän valiokuntakäsittelyn aikana tuli selväksi, ja on ehkä hyvä se sanoa, jotta oppositionkin toiminnasta kansalaiset saavat myönteisemmän kuvan kuin ehkä tämän keskustelun nojalla, että kyllähän valiokunnassa vallitsi kuitenkin aika suuri yksimielisyys siitä, että tämä on selvä askel parempaan. Tässä syntyy syntyy työntekijän kannalta ennustettavampi tilanne, tasapainoisempi asetelma työpaikalla. työvuoroluettelosäätelyn nojalla ihminen tietää paremmin tulevat työtuntinsa, niin kuin edustaja Suutari täällä totesi, se mahdollistaa myös useamman työsopimuksen ylläpitämisen ja toteuttamisen. Tämä on ainakin meidän toiveemme, niin että tämä parhaassa tapauksessa voisi jopa lisätä työpanoksen tarjontaa ja työllisyyttä. Lisäksi me valiokuntakuulemisessa opimme, että monissa laajoissa palkansaajaryhmissä joka tapauksessa työehtosopimuksilla luodaan selvästi vahvempi säätely kuin mihin tämä säätely tähtää. Sehän on pohjoismainen tapa vanhastaan, että toimiala‑ ja sopimusalakohtaisesti työehtosopimuksilla sovitaan. Ja sitten se asia, joka minusta tässä opposition kritiikissä ei näytä saavan minkäänlaista painoa, on, että eduskunta edellytti — ja viisaasti edellyttikin — että tämän lain vuoksi Suomessa yhteensä tehtävä työ ei vähene. Tämä on tavattoman tärkeää. Meiltä koko kansakuntana puuttuu työtunteja, jotta me voimme rahoittaa meidän hyvinvointilupauksemme, ja me tarvitsemme lisää työtunteja. Tämä on sellainen näkökohta, jonka pitäisi kaikkia näitä keskusteluja sävyttää. Minusta opposition näkemyksissä kyllä tulee vahvasti se, että he varmaan vilpittömästi pyrkivät estämään kaikenlaisia työntekijöille epäedullisia tilanteita, mutta tuottaako heille mitään tunnontuskia sitten estää sellaisia sopimusjärjestelyjä, jotka kuitenkin voisivat olla molemmille osapuolille suotuisia ja sellaisia, joita molemmat osapuolet haluavat? Jos me vaikka liikennelaissa toimisimme samalla periaatteella, niin me kieltäisimme autoilun tai kadun ylittämisen, ja varmasti se voisi jossain mielessä turvallisuutta parantaa, mutta se tekisi elämästä vaikeaa. Minusta oli ihan uskomatonta, että vanha työn puolue SDP, josta minullakin on monenlaista kokemusta, asettui tämän alkuperäisen aloitteen taakse, joka olisi siis suorastaan kieltänyt nollasopimukset tai asettanut alarajan osapäiväisyydelle. Se olisi aivan varmasti estänyt suuren määrän sellaisia sopimuksia, jotka olisivat tuoneet lisää työtä Suomeen. Aivan varmasti, vuorenvarmasti, se olisi vähentänyt työllisyyttä ja työtunteja. Minusta nämä opposition sanavalinnatkin tässä ovat niin paljastavia, kun edustaja Nurminen sanoi, että käytännössä on edelleen mahdollista sopia nollaksi ja että se on nyt sitten jotenkin virallistettu. Ei se ole tähänkään mennessä ollut millään lailla harmaata tai rikollista tai lainvastaista. Se on ollut vapaassa yhteiskunnassa, jossa sopimus vallitsee, täysin mahdollista, ja pitäähän sen ollakin mahdollista, vapaassa yhteiskunnassa — silloin kun se on molempien osapuolten itse arvioiman edun mukaista, sen täytyykin olla mahdollista. Sopimusvapauden rajoittamiselle pitää olla aina erittäin vahvat perustelut. Täällä on puhuttu myös tästä työajan vakiintumisesta. Sehän on jo nykyisessä lainsäädännössä, ja sellaisia oikeusjuttujakin on kohtuullisen paljon, monen vuosikymmenen aikana me olemme oppineet sen, että jonkinlaisen automaattisen mekanismin luominen työajan vakiinnuttamiseksi on osoittautunut hyvin vaikeaksi. Ja joka tapauksessa kaiken tämän kritiikin vastapainona pitää muistaa, että me yritämme luoda mahdollisuuksia työhön sellaisille ihmisille, joilla sitä ei vielä ole. tässäkin uudistuksessa, joka nyt lisää säätelyä, on se riski, että se saattaa vähentää työtilaisuuksien tarjontaa joidenkin yritysten taholta. Sellainenkin riski on, mutta tätä me pidimme nyt valiokunnassa kohtuullisena kompromissina. Yksi näiden vastalauseiden osa koskee osapäiväisiä sopimuksia. meillä on tällä hetkellä ja tulee vastedeskin olemaan osapäiväisiä työsopimuksia, joissa on siis kiinteäksi sovittu alaraja, se osapäiväisyys, mutta siinä tulee olemaan kuitenkin tähänastisella tavalla suurempi mahdollisuus sitoutua lisätyöhön. Sitten meillä tulee olemaan nämä vaihtelevan työajan sopimukset, joissa voi olla jopa nolla alarajana mutta säädellään sitä mahdollisuutta sitoutua mihin tahansa vaihteluun palkansaajan taholta. Tätäkin on nyt pidetty ongelmana, vaikka tässä on kaksi erilaista sopimustyyppiä, jotka ihan mainiolla tavalla voivat täydentää toisiaan. Jollekulle voi olla tärkeää se, että on jonkinlainen kiinteä minimi siellä, osapäiväinen, ja silloin hän voi olla valmis suurempaan vaihteluun. Jollekulle taas sopii paremmin nollasopimus, ja silloin hän voi toivoa, että että siinä on sitten säädellympi lisätyön mahdollisuus. Kaikki tämä lisää sopimusvapautta, ja tässä näkyy se se ajattelutapojen ero. Meidän täytyy yhtäältä uskoa edes jossain määrin ihmisten omaan järkevyyteen ja kykyyn solmia omalta kannaltaan järkeviä välipuheita ja sopimuksia työnantajan ja työntekijän kesken, ja sitten toisaalta meidän täytyy vääjäämättä lisätä Suomessa työtunteja. Minun mielestäni ei saisi ollenkaan suhtautua kevytmielisesti niihin riskeihin, joita tällaisesta ylisäätelystä seuraa sen suhteen, miten paljon Suomessa ylipäänsä tehdään työtä. Meillähän on työtuntien määrä, työllisyysaste, ylipäänsä työn määrä aivan liian alhainen suhteessa siihen, mitä meidän hyvinvointilupaukset edellyttävät. Tässä me poikkeamme