Puhuja: Kari Kulmala
Puolue: sin
Päivämäärä: 2018-05-30 Voimassa olevan jätelain 41 §:n mukaan kiinteistönhaltijan tai muun jätteen haltijan on luovutettava 32 §:n mukaisesti kunnan vastuulle kuuluva jäte alueella järjestettyyn kiinteistöittäiseen jätteenkuljetukseen tai kunnan järjestämään alueelliseen vastaanottopaikkaan. Laissa ei ole mitään mainintaa siitä, onko kiinteistössä syntynyt jätettä tai asutaanko kiinteistössä. Merkitystä ei ole ollut myöskään sillä, että kiinteistö sijaitsee tiettömän tien päässä tai seudulla, minne tie on poikki puolet vuodesta esimerkiksi lumipeitteen vuoksi. Tämä voi olla hyvinkin yleistä esimerkiksi Pohjois-Suomessa. Jätemaksu on kaksiosainen. Niiltä, joilta jätteet noudetaan omalla kiinteistöllä olevasta jäteastiasta, peritään astiantyhjennysmaksu. Ne kiinteistöt, jotka eivät ole kiinteistöittäisen keräyksen piirissä, tulkitaan aluekeräyspisteiden käyttäjiksi ja niiden osalta peritään aluekeräysmaksu. Voimassa olevan jätelain 78 §:n mukaan kunnan on perittävä järjestämästään jätehuollosta jätemaksua, jolla katetaan sille tehtävän hoitamisesta aiheutuneet kustannukset. Jätemaksun määräämisen yleisenä perusteena ovat jätteen laji, laatu, määrä ja noutokerrat. Jätemaksua kerätään siis myös niin sanotuista autiotaloista, vaikka siellä ei olisi asuttu 15 vuoteen eikä mitään jätettä siten edes synny. Myöskään loma-asuntojen haltijoille ei ole myönnetty helpotuksia tai vapautuksia kunnallisesta jätemaksusta kuin erittäin painavin perustein. Perusteeksi ei ole riittänyt ilmoitus jätteen kuljettamisesta muualle hoidettavaksi. Jäte tulee lain mukaan kuljettaa lähimpään järjestettyyn keräyspaikkaan sen kunnan alueella, jossa kiinteistö sijaitsee. Ekomaksua peritään jätteiden hyötykäytön järjestämisestä, kotitalouksien ongelmajätteen vastaanotosta, jäteneuvonnasta ja jätehuollon kehittämisestä aiheutuvien kustannusten kattamiseksi. Ekomaksu on määrätty kuntayhtymän toiminta-alueella sijaitseville asuinrakennuksille ja loma-asunnoille. Ekomaksu määrätään kaikille yllä mainituille kiinteistöille vuosimaksun tai astiakohtaisen maksun lisäksi riippumatta siitä, onko kiinteistö astiakohtaisen kuljetuksen piirissä vai viedäänkö talousjätteet kuntayhtymän keräyspisteisiin. Merkitystä ei ole myöskään sillä, onko kiinteistö autio vaiko ei. Voimassa oleva jätelaki antaa mahdollisuuden muuttaa maksun perustetta yksittäistapauksessa taksasta riippumatta. Määrättäessä maksua taksasta riippumatta on maksuperusteiden oltava kaikille tasapuolisia ja kohtuullisia. Jätteenhaltijoiden tasapuolisen kohtelun vuoksi vapautusta kunnallisesta jätteenkuljetuksesta tai helpotusta jätemaksusta ei voida myöntää kuin painavin perustein. Käytäntö on tältä osin kuntakohtainen ja riippuu asiaa käsittelevästä viranomaisesta. Kohtelu ei siis ole välttämättä kaikille samanlainen ja tasapuolinen tai oikeudenmukainen koko maan alueella. Arvoisa puhemies! Edellä olevilla perusteilla ehdotan, että eduskunta muuttaisi jätelain 80 §:n siten, että siihen lisättäisiin 3 momentti, Ylimääräisen tiedon käyttämisestä säädetään pakkokeinolain 10 luvun 56 §:ssä, jonka 2 momentissa on luettelo 14 rikoksesta, joiden selvittämisessä ylimääräistä tietoa voidaan käyttää. Tällöin edellytyksenä on myös, että käyttämisellä voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle. Luettelosta puuttuu huumausainerikos, joka kuitenkin täyttää ne vaatimukset, jotka luettelossa mainituille rikoksille on lainvalmistelussa asetettu. Tämä ilmeinen puute aiheuttaa ongelmia etenkin yhteiskunnan turvallisuuden kannalta, koska puute hankaloittaa merkittävästi huumausainerikollisuuden torjumista ja rikosvastuun toteutumista. Siten oikeustilan muuttaminen olisi tärkeää myös kansalaisten oikeustajun ja oikeusjärjestelmän uskottavuuden kannalta. Esitutkintaviranomaisten käytössä olevat salaiset pakkokeinot tuottavat usein sivutuotteenaan tietoa, joka on merkityksellistä jonkin toisen rikoksen selvittämisen kannalta. On tavanomaista, että tällainen tieto koskee sellaista rikosta, josta esitutkintaviranomaisella ei ole ollut aiempaa tietoa. Aiemmin oikeuskäytäntö Suomessa on hyväksynyt ylimääräisen tiedon hyödyntämisen laajasti. Vuoden 2014 pakkokeinolakiuudistuksen myötä esitutkintaviranomaisten mahdollisuuksia käyttää ylimääräistä tietoa rikoksen selvittämisessä rajoitettiin merkittävästi. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käytäntö edellyttää salaisia pakkokeinoja koskevan sääntelyn riittävää ennakoitavuutta sekä perusoikeusrajoitusten täsmällisyyttä ja tarkkarajaisuutta. Sen sijaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei ota kantaa siihen, millaisia todisteita oikeudenkäynnissä voidaan ottaa vastaan, joten tämä on päätettävissä kansallisesti. Hyödyntämisrajoitteet ovat radikaali muutos oikeusjärjestelmässämme hyväksyttyyn vapaan todistelun ja todistusharkinnan periaatteeseen. Hyödyntämisrajoitteet heikentävät esitutkintaviranomaisten mahdollisuuksia paljastaa piilorikollisuutta, antaa oikeusturvaa rikoksen uhrille ja ylläpitää yksilön ja yhteiskunnan turvallisuutta. Hyödyntämisrajoitteet koituvat lopulta rikoksentekijän eduksi, koska tuomioistuin ei voi ottaa todisteita vastaan aiempaan tapaan. Voimassa olevan pakkokeinolain 10 luvun 55 §:n mukaan ylimääräisellä tiedolla tarkoitetaan telekuuntelulla, televalvonnalla, tukiasematietojen hankkimisella ja teknisellä tarkkailulla saatua tietoa, joka ei liity rikokseen tai joka koskee muuta rikosta kuin sitä, jonka tutkintaa varten lupa tai päätös on annettu. Pakkokeinolain 10 luvun 56 §:n 1 momentin mukaan ylimääräistä tietoa saadaan käyttää rikoksen selvittämisessä, jos tieto koskee sellaista rikosta, jonka tutkinnassa olisi saatu käyttää sitä pakkokeinoa, jolla tieto on saatu. Ylimääräistä tietoa saadaan käyttää rikoksen selvittämisessä mainitun pykälän 2 momentin mukaan myös rikoksissa, joista säädetty enimmäisrangaistus on vähintään kolme vuotta vankeutta. Tämän lisäksi 2 momentissa on luettelo rikoksista, joiden selvittämisessä ylimääräistä tietoa voidaan käyttää. Voimassa olevasta ylimääräisen tiedon käyttämistä koskevasta sääntelystä aiheutuvia ongelmia huumausainerikostutkinnassa on syytä konkretisoida esimerkillä. Tilanne on tyypillisesti sellainen, että poliisi kohdistaa telekuuntelua A:han, jota epäillään törkeästä huumausainerikoksesta. A myy huumausainetta B:lle ja C:lle, mikä ilmenee myös telekuuntelussa. Telekuuntelutallenteiden ja muun esitutkinnassa selvitetyn perusteella on syytä epäillä, että A:n osalta törkeän huumausainerikoksen tunnusmerkistö täyttyy. Sen sijaan B:n ja C:n osalta poliisin hankkiman selvityksen perusteella heitä on syytä epäillä ainoastaan huumausainerikoksesta. Poliisi ottaa kiinni kolmikon. Oletetaan, että poliisi saa takavarikoitua jokaiselta kolmelta epäillyltä amfetamiinia, jonka voidaan todeta olevan samaa erää. Törkeästä huumausainerikoksesta epäillyn A:n kohdalla on selvää, että telekuuntelutallenteita voidaan hyödyntää näyttönä häntä vastaan törkeän huumausainerikoksen tutkinnassa. Huumausainerikoksista epäiltyjen B:n ja C:n osalta tilanne on tulkinnanvaraisempi. Voidaanko A:ta koskevan törkeän huumausainerikoksen tutkinnassa hankittuja telekuuntelutallenteita käyttää heidän kuulusteluissaan? Mikäli B:n ja C:n on syytä epäillä osallistuneen omalla toiminnallaan A:n amfetamiinin levitykseen, olisi perusteltua epäillä B:n ja C:n syyllistyneen avunantoon A:n tekemässä törkeässä huumausainerikoksessa. Tällöin telekuuntelutallenteet ovat kuulusteluissa käytettävissä näyttönä koko kolmikkoa vastaan, koska kysymys on perusterikoksena olevan törkeän huumausainerikoksen selvittämisestä eikä kyse siten ole pakkokeinolain 10 luvun 55 §:n mukaisesta ylimääräisestä tiedosta. Tilanne on epäselvä silloin, kun B:tä ja C:tä ei ole syytä epäillä avunannosta törkeään humausainerikokseen, vaan kummankin osalta on syytä epäillä syyllistymistä huumausainerikokseen. Huumausainerikoksen osalta eivät täyty pakkokeinolain 10 luvun 56 §:n edellytykset ylimääräisen tiedon käyttämisestä rikoksen selvittämisessä.