Puhuja: Maria Tolppanen
Puolue: sd
Päivämäärä: 2017-03-23 Arvoisa puhemies! On hälyttävää, että Suomi-nimisessä pohjoismaisessa sivistysvaltiossa ja hyvinvointivaltiossa täytyy edes esittää vanhus-asiavaltuutettua. Tällaisten asioitten pitäisi olla itsestäänselviä ilman asiamiestä, ilman valtuutettua, mutta koska näin ei ole, on ensiarvoisen tärkeää, että vanhusasiavaltuutettu saadaan. Ja hänellä pitäisi olla paitsi ne valtuudet, mistä edustaja Mäkisalo-Ropponen aikaisemmin sanoi, myöskin valtuudet keskustella maan hallituksen kanssa sellaisesta lainsäädännöstä, joka koskee ikääntynyttä väestöä ja vanhusväestöä. Silloin se ehkä saattaisi helpottaa jopa hallituksen työskentelyä, koska tarpeeksi ajoissa olisivat tulleet esille esimerkiksi nämä asumistukiasiat, mitä oli nytten esillä, lääkekorvaukset ja pieneläkkeet, jotka ovat niin pieniä, että niillä ei elä. Silloin ei tarvitsisi panna panoksia sellaiseen työhön eikä keksiä pyörää uudestaan niissä kohdissa, missä pyörä on jo keksitty ja missä nämä puutteet tiedetään ja tiedostetaan. Se olisi erittäin hyvä asia. Tällä hetkellä henkilökunnan puute esimerkiksi kotipalvelussa on huutava, ja kukaan ei siihen tunnu puuttuvan. Poikani oli töissä catering-firmassa, jossa vietiin vanhuksille ruokaa. Hän sanoi, että yhdessä paikassa istui mies oven vieressä, ja kun hän avasi sen oven avaimellaan, niin se mies sanoi, että anna tänne se ruoka, otti sen ruoan ja sen jälkeen sanoi, että luitko, mitä Pohjalaisessa oli tänään siitä ja siitä asiasta. Hän halusi käyttää sen kolmeminuuttisen siihen, että hän saa puhua elävän ihmisen kanssa. Hän oli sitä mieltä, että hän pystyy kantamaan itse ruokansa keittiöön, niin kuin pystyikin — pystyi rollaattorin kanssa viemään sen sinne, ei siinä ollut sen kummempaa — mutta täytyyhän siellä olla inhimillisyyttä. Toinen asia, mikä on erittäin hälyttävä tällä hetkellä: Kun ollaan laitoshoidossa, niin on paikkoja, joissa on määritelty vanhukselle kolme vaippaa vuorokauden ajaksi. Vaikka omaiset veisivät sinne vaippapaketteja kaksin kappalein per päivä, niin niitä ei käytetä, koska ei ole aikaa siihen, mitoitettu työaika ei riitä siihen. Se tarkoittaa silloin sitä, että vanhus on niissä kolmessa sen vähän yli 7 tuntia yhdessä vaipassa — per vuorokausi. Se on kohtuutonta. Tällaisessa Suomessa ei kukaan halua tulla vanhaksi, en ainakaan minä. Minä en halua vanhentua tuollaiseen elämään. Se ei ole ihmisarvoista elämää. Se on elämää, jossa jo koetellaan ihmisoikeuksien rajoja. Kyllä meillä täytyy olla sen verran suurta sydäntä ja meillä täytyy olla sen verran hyvää tahtoa, että me autamme äitejämme, isiämme, naapurin mummaa, naapurin paappaa siinä vaiheessa, kun he tulevat siihen vaiheeseen, etteivät enää itse kykene, eivät jaksa tai — sitten, jos ollaan ihan siellä loppuvaiheessa — eivät todellakaan pysty olemaan muuta kuin sängyssä, ja toisen täytyy silloin huolehtia. Hälyttävää on myös se, että olemme lukeneet uutisia, joiden mukaan vanhuksia on pidetty jopa kellarissa, sängyssä toki ja peitto päällä. Kun ei ole omaisia, jotka käyvät katsomassa tilanteen välillä, niin sitten otetaan vanhus ikään kuin esineenä — esineellistetään — ja tehdään sen mukaan töitä. Se ei ole oikein. Meidän on pystyttävä pitämään huolta, ja siinä vanhusasiavaltuutettu pystyisi auttamaan erittäin paljon, kiinnittäisi huomiota jo siihen vaiheeseen, kun eläkeikä tulee, siihen että vanhuksilla on hyvä eläkeaika — se aika, kun saadaan olla vapaalla — että on erilaisia toimintoja, on aktiviteetteja, mitä voidaan tehdä kunnassa ja jotka eivät välttämättä ole edes kalliita, ja että sen lisäksi, kun tulee se vaihe, että mennään sille viimeiselle levolle ja ollaan aika lähellä viimeistä matkaa, jolloin sanotaan illalla kädet ristissä "Levolle lasken, Luojani",