Puhuja: Anders Adlercreutz
Puolue: r
Päivämäärä: 2017-10-05 Ärade talman! Ensiksi onnittelut edustaja Elolle korttien kasaamisesta. Toivottavasti ymmärsin väärin, jos tulkitsin edustaja Eerolan puheet sellaisiksi, että hän on sitä mieltä, että suomalainen rasismi riippuu maahanmuuttajista, että se on heidän syytään. Näin minä sen tulkitsin, mutta toivottavasti se oli väärinkäsitys. Tämä lakiesitys on tervetullut, ja olen siitä iloinen. Toivon, luonnollisesti, että käsittely tällaisissa tapauksissa olisi nopeaa, että lupa olisi tarpeeksi pitkä, että sen pituutta voisi harkita. Ymmärrän kyllä hyvin perustelut Tekesin arvioinneille, mutta toivoisin, että muitakin vaihtoehtoja voitaisiin pohtia. Voisiko vaikka olla niin, että pelkkä riittävä rahoitus olisi peruste sille, että lupa myönnetään? Ensimmäisen luokan osaajia tänne pitää houkutella, ja silloin heitä pitää kohdella myöskin ensimmäisen luokan kansalaisina. Toisen luokan kansalaisia meillä ei täällä pidä olla. Kiitän Tarja Filatovia näistä sanoista. Kerron esimerkin siitä, miten tänne ei houkutella ensimmäisen luokan kansalaisia, ensimmäisen luokan osaajia. Meidän luonamme asui vuoden Santiago-poika Kolumbiasta, äärimmäisen lahjakas nuorimies, 17-vuotias kolumbialaisen matematiikkamaajoukkueen jäsen. Hän asui meillä, oppi ruotsin kielen muutamassa kuukaudessa ja kirjoitti viiden, kuuden kuukauden jälkeen pitkän matematiikan ja fysiikan kokeet ruotsiksi. Hän halusi jäädä tänne opiskelemaan, koska tavoitteena on vaatimattomasti fysiikan Nobelin palkinto. palkinto. Kolumbialainen tutkinto ei ole tie suomalaiseen yliopistojärjestelmään, vaan tie olisi auennut ainoastaan avoimen yliopiston kautta. Helsingin yliopisto halusi hänet tänne, fysiikan laitos halusi hänet tänne. He tarjosivat hänelle tätä mahdollisuutta, mutta Migri sanoi ei. Sellainen polku ei ole mahdollinen. Katse kääntyi Ruotsiin. Hän opiskelee nyt Lundin yliopistossa. Siellä hänet otettiin avoimin käsin vastaan. Meidän pitää osata houkutella tänne Santiagon kaltaisia nuoria osaajia. Kun tänne sitten heitä on tullut, niin heidät pitää myöskin pitää täällä. Toinen esimerkki omasta elämästä: Minulle erittäin läheinen henkilö, Alberto, on syntynyt Venezuelassa. Hän muutti Suomeen 2004, perusti tänne äärimmäisen menestyksekkään yrityksen: liikevaihto useita miljoonia. Hän on tätä nykyä Itävallan kansalainen. Vuosi sitten hänen veljensä kuoli Caracasissa käytännössä valtion toimien seurauksena. Hänen isänsä kuoli vuotta aikaisemmin, ja hänen äitinsä elää siellä nyt tällä hetkellä yksin, 80-vuotias sairas ihminen. Lääkkeitä ei saa, ne pitää lähettää Suomesta, eli hän on käytännössä suomalaisen avun varassa eikä uskalla kävellä ulkona kadulla yksin. No, Alberton mielestä tämä on mahdoton tilanne, äiti pitää saada tänne jonnekin. Mutta äiti ei ole Suomessa lähisukulainen, eli tänne saaminen on äärimmäisen hankalaa. Hakemus on vetämässä, katsotaan, miten asialle käy, mutta ellei tämä onnistu, Alberton vaihtoehto ei ole se, että hän jättäisi äitinsä sinne, vaan se, että hän siirtää yrityksensä ja perheensä Eestiin, Itävaltaan tai Portugaliin, ja silloin menevät myös yrityksen kaikki tulot. Tällaisessa tilanteessa humanitääriset intressit ja taloudelliset humanitääriset intressit ja taloudelliset intressit yhdistyvät. Meidän pitää osata katsoa näitä asioita kokonaisuuksina, nähdä myöskin se, että humanitäärinen maahanmuutto, suopea suhtautuminen siihen, hyvin monissa tapauksissa nämä intressit ovat täysin yhteneväiset meidän taloudellisten intressiemme kanssa. Meidän pitää houkutella tänne ensimmäisen luokan osaajia ja myöskin osata pitää heidät täällä. Minä toivon, että ministeri Risikko muistaa nämä tarinat ja huomioi ne siinä tilanteessa, kun eteen tulee sellaisia lakialoitteita, joilla näitä voisi korjata.