Puhuja: Antti Kaikkonen
Puolue: kesk
Päivämäärä: 2016-05-10 Pariisin terroristi-iskuja seurannut Ranskan avunpyyntö muille EU-maille havahdutti siihen, että Lissabonin sopimuksen keskinäisen avunannon lauseke ei ole kuollut kirjain. Muistamme lähivuosilta myös Ruotsin sukellusvenejahdin — joitakin, useampiakin semmoisia. Viimeksi olleessa tilanteessa todettiin, että Suomi ei voinut auttaa naapurimaataan kyseisessä operaatiossa, jos olisi halunnutkin, koska lainsäädäntömme ei mahdollistanut sotilaallisten voimavarojen käyttöä toisen maan tukemiseen. Lainsäädännöllisiä lukkoja on perusteltua muuttaa harkituilta osin. Jo pidemmän aikaa, siis jo ennen Pariisin traagisia tapahtumia, meillä kotimaassa on valmisteltu lainsäädäntöä, joka mahdollistaisi päätöksenteon kansainvälisen avun antamisesta ja vastaanottamisesta muutoinkin kuin kriisinhallintaoperaatioissa. Ajattelen kuitenkin niin, arvoisa puhemies, että en toivo tätä uutta lainsäädäntöä kovin aktiiviseen käyttöön. Ei pidä tavoitella tilannetta, että olemme lähdössä liikkeelle kuukausittain tai edes vuosittain. Harkinnan ja kynnyksen pitää olla korkealla tasolla. Arvoisa puhemies! Lainsäädäntömme on tuettava sitä tosiasiaa, että Suomi ottaa Lissabonin sopimuksen avunantovelvoitteen vakavasti. Suomi on valmis antamaan tarvittaessa muille jäsenvaltioille apua, ja odotamme myös saavamme velvoitteen tarkoittamissa tilanteissa apua muilta jäsenvaltioilta. Tästä vallinnee tässäkin salissa varsin laaja yksimielisyys. Nyt keskustelussa oleva erillislaki ja sitä seuraavat puolustusministeriön ja sisäministeriön alojen hallituksen esitykset, jotka tulevat lähiviikkoina eduskuntaan, mahdollistavat ennen kaikkea sen, meillä on jatkossa tarvittaessa kyky panna täytäntöön EU:n yhteisvastuulausekkeen ja keskinäisen avunannon lausekkeen mukaisia velvoitteita. Toteutuessaan esitykset poistavat lainsäädännölliset lukot myös osallistumiselta vaikkapa juuri Ruotsin sukellusvenejahdin kaltaisiin operaatioihin, jos itse niin haluamme. On hyvä muistaa, että näissäkin tilanteissa teemme aina päätökset itse. Mitään automaatiojärjestelmää avunantoon tai ‑pyyntöön ei siis rakenneta. Päätöksentekomenettelyt vastaavat pääpiirteissään kriisinhallinnan operaatioihin osallistumisesta päättämistä. Tämä vaikuttaa loogiselta ja toimivaltakin. Ylimmät valtioelimet harkitsevat jatkossakin tarkkaan, minne ja millaisiin tehtäviin joukkojamme maailmalle lähetetään, jos lähetetään. Nyt säädettävän uuden lain soveltaminen ei myöskään tule olemaan arkipäiväistä toimintaa, vaan voidaan sanoa, että laki säädetään melkoisen poikkeuksellisten tilanteiden varalle. On tärkeää, arvoisa puhemies, että mahdollisissa sotilaallisissa tehtävissä päätöksenteossa kuullaan eduskuntaa. Tämä tapahtuu lakiesityksen mukaan käsittelyllä joko ulkoasiainvaliokunnassa tai täysistunnossa. Lakiesityksen tilanne, jossa tarvitaan kiireellistä menettelyä, on jossain määrin ongelmallinen juurikin tästä näkökulmasta. Parlamentaarinen osuus päätöksenteossa voi jäädä ohueksi. Valiokuntakäsittelyssä on käytävä tämä kysymys huolella läpi ja pohdittava, voidaanko parlamentaarista selkänojaa jotenkin vahvistaa. Arvoisa puhemies! Lopuksi haluan vielä korostaa, että kansainvälisen avun antamiseen liittyvää lainsäädäntöä on perusteltua luoda ja muuttaa vain huolellisesti harkiten. On varmistuttava, että muutoksiin liittyvät yksityiskohdat ovat kunnossa. Näitä yksityiskohtia tulee myöhemmin sisäministeriön hallinnonalan esityksessä sekä puolustusministeriön hallinnonalan esityksessä. Tällöin pohdittavaksemme tulevat muun muassa henkilöstön asemaan ja toimivaltuuksiin liittyvät kysymykset. Tällainen tärkeä pohdittava asia on kysymys siitä, perustuuko sotilaiden lähteminen kyseessä oleviin kansainvälisiin tehtäviin vapaaehtoisuuteen vai pakkoon. Näyttää siltä, että Puolustusvoimien henkilöstöä edustavat järjestöt painottavat vapaaehtoisuutta. Niin teen minäkin.