Puhuja: Anna Kontula
Puolue: vas
Päivämäärä: 2017-09-05 Arvoisa puhemies! Esityksessä ehdotetaan kausityöntekijöille erillislakia, jossa työlupajärjestelmä olisi kolmiportainen. Lyhyet luvat saisi ilman saatavuuteen liittyvää työsuhteen harkintaa, keskipitkät luvat tulisivat Maahanmuuttoviraston arvioinnilla ja pitkät sitten normaalin TE-toimiston arvioinnin perusteella. Laki periaatteessa on kannatettava ja parannus meidän työmarkkinajärjestelmään, mutta siihen liittyy kuitenkin muutamia semmoisia kysymyksiä, joita mielestäni on syytä pohtia. Ensimmäinen niistä on, että jo nyt me tiedämme, että erilaiset oleskelustatukset luovat Suomen työmarkkinoille hierarkioita, jotka näkyvät myös työsuhteissa ja työsuhteiden ehdoissa. Me emme tiedä, miten järjestelmän monimutkaistaminen entisestään — ja niinhän käy silloin, kun erillislakeja lähdetään säätämään — vaikuttaa näihin hierarkioihin näihin hierarkioihin ja työlupien ja oleskelustatusten kautta tapahtuvaan työmarkkinoiden eriytymiseen. Toinen pohdittava kysymys on, mikä on Maahanmuuttoviraston kompetenssi arvioida työsuhteita. Eli käytännössä sellaista arviointia, johonka TE-toimistot ovat erikoistuneet, tehtäisiin myös Maahanmuuttovirastossa, jossa todennäköisesti tällä hetkellä ei juurikaan ole sentyyppistä asiantuntemusta. Kolmas kysymys, jota pohdin nyt tässä hiukan pitempään, on tämä saatavuusharkinnan säilyttäminen. Täällä tuli aikaisemmin useita viittauksia Ruotsin esimerkkiin. Ruotsissa vuonna 2008 saatavuusharkinta poistettiin. Tämä on tosi ongelmallista, koska saatavuusharkinnan vaikutuksista ruotsalaiseen järjestelmään ei ole varsinaisesti olemassa sellaista tutkimusta, jonka perusteella me voisimme arvioida esimerkiksi sitä, mitenkä Ruotsin kokonaan toisella lailla toimivat työmarkkinat suhteessa suomalaisiin työmarkkinoihin vaikuttavat siihen, millaisia tuloksia yksittäisellä toimenpiteellä on. Sen sijaan me kuitenkin voimme sanoa yksittäisiä huomioita siitä, millaisia johtopäätöksiä on mahdollista tehdä Ruotsin esimerkin pohjalta. Ensinnäkin vuoden 2008 jälkeen Ruotsissa ulkomaalaisen työvoiman määrällinen kasvu on tapahtunut sellaisilla aloilla, jotka Etelä-Suomessa eivät ole saatavuusharkinnan piirissä, jotka ovat olleet aikaisemmin saatavuusharkinnan piirissä ja joilla ei ole saatavuusharkinnan poiston jälkeen tapahtunut merkittävää ulkomaalaisen työvoiman kasvun lisäystä. Tämä antaa syyn olettaa, että ulkomaalaisen työvoiman kasvun syynä on jokin muu tekijä kuin saatavuusharkinta. Toinen asia, jonka pitäisi olla selvä kaikille, jotka ovat jossain vaiheessa ihmiskauppatutkimukseen ja sen rinnakkaisrikostutkimukseen perehtyneet, on se, että ihmiskaupasta tai erittäin vakavista työperäisistä hyväksikäyttörikoksista ei voi tehdä määrällisiä arvioita sillä perusteella, mikä on poliisin tietoon minä henkilökohtaisesti oman tutkimustyöni perusteellakin oletan, että keskeinen syy, minkä takia tässä suhteessa saatavuusharkinnan alaista ja saatavuusharkinnasta luopunutta järjestelmää ei voi verrata toisiinsa, että oikeastaan keskeisin ja tärkein keino saada tietoa tämäntyyppisestä hyväksikäytöstä on työntekijöiden omat kertomukset — se, että työntekijä tai ääritapauksessa ihmiskaupan uhri joko ottaa itse yhteyttä viranomaisiin tai järjestöihin tai sitten jossakin kohtaamisessa näiden kanssa paljastaa joutuneensa tällaisen hyväksikäytön uhriksi. Viranomaisilla, ay-liikkeellä tai kansalaisjärjestöillä ei ole mitään realistista mahdollisuutta mennä työsuhteen sisään tarkastelemaan sen tosiasiallisia ehtoja, jos joko työntekijä ei ole halukas käräyttämään työnantajaa tai työntekijän riippuvuus työnantajasta on niin suuri, että hänelle on edullisempaa vaieta kuin riitauttaa järjestelmä jollakin Saatavuusharkinta tuottaa juuri tällaisen mekanismin, jossa sille työntekijälle se riski, jos hän jollakin lailla riitaannuttaa asian suhteessa työnantajaan, on niin suuri, että hänen kannattaa toimia näin vain poikkeustapauksessa. Useimmissa tapauksissa — jopa joissakin sellaisissa, joissa kaikki viranomaiset ovat yksimielisiä siitä, että todennäköisesti kysymys on ihmiskaupasta, vähemmistä rikoksista nyt puhumattakaan — henkilöllä ei työsuhteen päätyttyä ole mahdollisuutta jäädä Suomeen todistamaan tai peräämään omia palkkasaataviaan. Jos työnantaja ei sinusta tykkää ja olet täällä saatavuusharkinnan alaisella luvalla, niin se tarkoittaa, että sinun täytyy poistua maasta työsuhteen päättyessä. maasta työsuhteen päättyessä. Merkittävällä tavalla saatavuusharkinta, joka on alakohtainen, tarkoittaa myös sitä, että sinä et voi ajatella vaihtavasi alaa jonkun toisen työnantajan palvelukseen ja sieltä käsin sitten perääväsi näitä oikeuksia. Me tiedämme ei-saatavuusharkinnan piirissä olevien ulkomaalaisten työntekijöiden kohdalta, että tyypillisesti näitä erilaisia puuttuvia palkkasaatavia ja muita epäkohtia työsuhteessa aletaan periä vasta jälkikäteen myös silloin, kun kun kysymyksessä ei ole ei-saatavuusharkintatilanne, koska sitä riskiä ei haluta työsuhteen vallitessa ottaa, koska riippuvuussuhde on niin suuri. Silloin kun kysymys on saatavuusharkinnasta, tätä mahdollisuutta ei siis ole. Tästä syystä minä en myöskään näe kovin järkevänä, niin kauan kuin meillä on saatavuusharkinta, vaatia kauheasti lisää resursseja viranomaisille näiden asioiden selvittämiseen ja penkomiseen, kun minä en yksinkertaisesti usko, että siitä on yhtään mitään hyötyä. Siitä on hyötyä, että viranomainen on tavoitettavissa silloin, jos meillä on henkilö, jolla on valmiutta ja uskallusta puhua kohtaamastaan hyväksikäytöstä, mutta niin kauan, kuin me teemme lainsäädännöllä tähän kynnyksen, siitä ei ole hyötyä. Toinen iso ongelma, mikä liittyy tähän saatavuusharkintaan, koskee Suomessa jo olevia. Me tiedämme aikaisemmilta vuosilta, että noin kolmannes saatavuusharkintaa edellyttävistä työlupahakemuksista tehdään Suomesta käsin. Tämmöinen tilanne tulee vastaan esimerkiksi silloin, jos henkilö on työllistynyt täällä aikaisemmin jonkun muun työhön oikeuttavan oleskelustatuksen alla, esimerkiksi on ollut täällä opiskelijana taikka on ollut perhesiteen perusteella oikeutettu työskentelemään Suomessa tai turvapaikanhakija. Näissä tilanteissa henkilö on saattanut työskennellä Suomessa vaikka vuoden, olla toistaiseksi voimassa olevassa kokopäiväisessä työsuhteessa ja nyt hänen pitäisikin hakea työlupaa. Siinä yhteydessä hänen työnantajansa pitäisi laittaa se hänen työpaikkansa avoimeen hakuun nettiin 10 päiväksi todistaakseen, ettei siihen löydy koko EU- ja Eta-alueelta ketään muuta halukasta tekijää, mikä totta kai on epäreilua sen työntekijän kannalta. En minäkään tykkäisi, jos minun toistaiseksi voimassa olevaa työsuhdetta laitettaisiin avoimeen hakuun joillekin muille, ja toki se on ikävää myös sen työnantajan kannalta, joka myös joutuu maksamaan tästä prosessista. Tämä johtaa myös siihen, että meillä pysyy paperiton harmaa sektori vireänä, koska kynnyksiä tietoisesti virallisille työmarkkinoille tulemiseen on tehty. mielestäni tärkeätä, kun näistä asioista keskustellaan, on ymmärtää se, että ulkomaalainen työvoima ei ole jossain Aasiassa odottamassa tänne pääsyä, vaan se on täällä meidän keskellämme, ja että siihen liittyy tällä hetkellä paljon väärinkäytöksiä ja hyväksikäyttöä meidän yhteiskunnassamme ja osittain me olemme itse tuottaneet lainsäädännölläkin niitä rakenteita, jotka ylläpitävät tätä hyväksikäyttöä, ja että myös suomalaisen työntekijän etu on se, että suomalaisilla työmarkkinoilla kilpailevat kaikki samoilla työehdoilla ja epämääräiset lain- tai työehtosopimusten vastaiset työjärjestelyt saadaan kitkettyä ja että meidän tulisi toimia tässä talossa sen eteen. — Kiitos.