Puhuja: Paavo Väyrynen
Puolue: PV
Päivämäärä: 2018-06-12 Arvoisa puhemies! Minä olen täällä nyt ensimmäistä päivää jatkamassa kansanedustajan tehtävää ja opettelemassa talon tavoille. Sain juuri sen opetuksen, että on aivan turha pyytää varsinaisia puheenvuoroja tällaisiin keskusteluihin, koska ryhmäpuheenvuorojen jälkeen tulee debatti ja debatin jälkeen ministerit ja valiokunnissa asioista vastaavat poistuvat salista. Me voimme täällä nyt sitten kolmisin keskustella. Ehkä joku työhuoneessa vielä kuuntelee. Kaiken aikaa oppii uusia asioita. Puhuin tuossa vastauspuheenvuorossani kehitysyhteistyöstä. Siihen ei ole mitään lisättävää. Kun Vanhasen kakkoshallituksen aikana tämä asia oli esillä, niin silloinhan päätettiin joukkojen määrän kasvattamisesta. Vastustin sitä, en pitänyt sitä perusteltuna, mutta jäin vähemmistöön, ja tuo päätös tehtiin, mutta kehitysyhteistyövarojen osalta pidin pintani. Tämä Afganistanin operaatiohan osoittaa, kuinka ratkaiseva on se vaihe, kun päätetään mennä johonkin operaatioon mukaan. Jos minä oikein muistan, niin Afganistaniin menoon liittyi sellainen asetelma, että muutamat Nato-maat eivät osallistuneet Irakin sotaan ja ne osoittivat sitten solidaarisuutta Yhdysvalloille ja suurille Nato-maille lähtemällä mukaan tähän Afganistan-operaatioon. Norja oli yksi näistä maista, ja kun Norjalla, Suomella ja Ruotsilla oli läheiset yhteydet keskenään, niin me lähdimme tavallaan tässä Norjan vanavedessä liikkeelle. Ruotsilla oli silloin uusi sotilasdoktriini, jonka mukaan alueellinen maanpuolustus oli jätetty aika lailla sivuun ja keskityttiin kriisinhallintaan. Heille sopi hyvin lähteä kriisinhallintaoperaatioon mukaan, ja Suomi lähti sitten siihen myös. Tässähän tapahtui niin, että puolueettomien maiden leiri tai ryhmittymä jakautui. Itävalta ja Irlanti, muistaakseni molemmat, lähettivät vain esikuntatehtäviin muutamia ihmisiä ja lipun paikalle. Sen sijaan Suomi ja Ruotsi lähtivät mukaan näihin joukkoihin. Myöhempi kehitys on osoittanut, että on erittäin vaikea irrottautua, jos kerran lähtee mukaan. Siinä mielessä tuo harkinta aikanaan olisi pitänyt tehdä toisella tavalla. No, nyt joka tapauksessa minun mielestäni on tärkeää, että tämän selonteon käsittelyn yhteydessä pohditaan laajemmin Suomen sotilaallisen kriisinhallinnan kokonaisuutta. Mauno Koivisto kirjoitti Venäjän idea ‑kirjassaan vuonna 2001, että Suomi on astunut Kaarle XII:n tielle: me käytämme liian paljon sotilaallisia voimavaroja maan rajojen ulkopuolella emmekä kykene riittävästi panostamaan oman maan puolustamiseen. Kaarle XII:han hävitti Ruotsin armeijan Pultavassa eikä kyennyt sen jälkeen puolustamaan Sotilaallisen kriisinhallinnan laajuus ja laatu on tärkeä kysymys pohdittavaksi myös siinä mielessä, että Euroopan unionissahan koko ajan suunnitellaan ja kehitetään uutta toimintaa. Jostakin käsittämättömästä syystä Suomi on ryhtynyt Ranskan kanssa kärkijoukkona ajamaan puolustusyhteistyön ja yhteisen puolustuksen kehittämistä, ja siellähän kehitetään yhä kovempaa kriisinhallintaa. Viime vuonna järjestettiin Lapissa kriisinhallintaharjoitus, johon osallistui 100 hävittäjälentokonetta eri maista. Mitähän siellä harjoiteltiin, muuta kuin sotilaallisia iskuja Euroopan unionin ulkopuolisiin kohteisiin? Muutoinkin Euroopan unionin kriisinhallintatoiminnassa on tavoitteena pääsy yhä kovempaan kriisinhallintaan. Nyt kun Ranska teki aloitteen tällaisen kovemman toiminnan valmiusjoukon kehittämiseksi, Suomikin jo ymmärsi ryhtyä epäröimään, kannattaako tähän mennä. Suomen täytyy minun mielestäni nyt huolellisesti pohtia ensinnäkin, minkä verran me voimavaroja käytämme sotilaalliseen kriisinhallintaan, ja sitten harkita, miten se jaetaan YK-operaatioitten kesken, missä määrin ollaan mukana Nato-vetoisissa operaatioissa, ja ennen muuta on