Puhuja: Satu Taavitsainen
Puolue: sd
Päivämäärä: 2018-04-05 Arvoisa puhemies! Hyvät kollegat! Yhteiskuntamme toiminnan eettisyys ja moraalisuus mitataan siinä, kuinka kohtelemme ja pidämme huolta heikoimmista, kuten vammaisista, vanhuksista ja sairaista. Vammaisilla ihmisillä ja heidän läheisillään sekä myös vanhuksilla ja heidän läheisillään on valtava määrä tyytymättömyyden ja pettymyksen kokemuksia kilpailutusten seurauksena. He yleensä toivovat kodinomaisesti, inhimillisesti ja eettisesti toimivia palveluasumisen paikkoja ja yhteisökoteja. Nämä ovat hyvin odotettuja perheissä, joissa on kehitysvammainen perheenjäsen. Vammaiset nuoret haluavat muuttaa pois kotoa, koska näkevät omien sisarustensakin näin tekevän. Useilla ikääntyneillä vanhemmilla on kova huoli siitä, kuka heidän lapsensa hoitaa sitten, kun heidän voimansa ehtyvät. Erityislasten vanhemmat pohtivat tulevaisuuden asioita lähes vauva-ajasta lähtien, varsinkin jos lapsen varttuessa käy ilmi, ettei hän tulee pärjäämään yksin. Vammaiset nuoret haluavat kodinomaisia tiloja, joita voi sisustaa omien mieltymystensä mukaan ja joissa viettää aikaa omassa rauhassa mutta joissa kaivatessa seuraa on sitä saatavissa yhteisissä tiloissa ja ruokailuhetkissä. Palvelukotien ja yhteisökotien hyvän hengen luo asukkaiden kanssa osaava henkilökunta. Monesti tarvitaan erityistaitoja, kuten viittomakielen taitoa. On osattava huomioida jokainen asukas omine erityistarpeineen, luotava heille koti. Vammaiset henkilöt, vanhukset ja heidän läheisensä ovat siis kokeneet kilpailuttamismenettelyjen soveltamisen sosiaali‑ ja terveyspalveluissa monilla elämänalueilla hyvin ongelmalliseksi. Näitä ovat asumisen lisäksi kuljetuspalvelut, apuvälineet, kuntoutus sekä puhe‑ ja viittomakielen tulkkaus. Näiden kokemusten perusteella käyttäjät ovat todenneet, että palvelujen järjestämisvastuussa olevan tahon suorittama kilpailutusmenettely on täysin sopimaton tapa vammaisten ihmisten välttämättömien, elämänmittaisten palveluiden järjestämiseen. Ja tästä kokemuksesta on syntynyt tämä kansalaisaloite, jonka saapumisesta tänne eduskuntaan olen todella tyytyväinen. Vammaisten ja myös vanhusten palveluasumispalveluita hankittaessa halpa hinta ei saa olla määrittävä tekijä, sillä se ei useinkaan ole se toimivin ratkaisu laadun varmistamiseksi. EU ei vaadi meitä kilpailuttamaan, joten lopetetaan se. Ihmisen elämään liittyviä säännöllisiä sosiaalisia suhteita ei voi mielivaltaisesti ja sattumanvaraisesti vaihtaa. Sosiaalisesti ja fyysisesti tutun ympäristön merkitys on erityisen suuri vammaisille henkilöille, minkä vuoksi ihmisten siirtämistä mielivaltaisesti pitää välttää ja vastustaa. Jokapäiväisen elämän palveluja ei voi vaihtaa usein, koska elämä sisältää sosiaalisia ympäristöjä ja säännöllisiä vuorovaikutussuhteita, turvallisuutta luovia tuttuja asioita ja apua tuovia ihmisiä. Palvelujen hankinta lyhytjänteisesti määräajaksi tekee vammaisten ihmisten elämälle väkivaltaa. Elämää ei eletä kolmen tai neljän vuoden jaksoissa. Tämä sama koskee myös vanhuksia ja heidän palveluitaan. Palveluasumisen massakilpailutusten sijaan katse tulee kääntää palveluita tarvitseviin ihmisiin. Palvelut on annettava vammaisen henkilön avun‑ ja tuentarpeiden sekä yksilöllisen palvelusuunnitelman pohjalta. Julkisten palveluiden on oltava räätälöityjä ihmisten tarpeisiin, ja niiden rinnalla myös vammaisjärjestöjä ja pieniä paikallisia toimijoita tarvitaan kehittämään palveluita ihmisten tarpeisiin. Tarvitaan myös enemmän asennetta siihen, että vammaiset ihmiset ja heidän läheisensä osallistuvat omien palveluidensa suunnitteluun. Työntekijöitä tulee kannustaa kokeilemaan palvelujen järjestämistä tavallista yksilöllisemmin ja joustavammin. Ihmisen vapauden on kosketettava kaikkia kansalaisia. On huomioitava, että tietyille palvelunkäyttäjäryhmille, kuten vammaisille henkilöille, vapaus valita palvelunsa liittyy perustavasti ja laajasti senkaltaisten ihmisoikeuksien toteuttamiseen arkielämässä, jotka näyttäytyvät meille muille itsestäänselvinä mutta joita heiltä usein puuttuu. Mikäli henkilöillä ei ole vapautta määritellä itse tarpeitaan tai toteuttaa itseään eikä liioin vapautta tehdä päätöksiä omista palveluistaan ja kodistaan, ei voida puhua yhteiskunnallisesta osallisuudesta. Tähän on tehtävä muutos, ja tähän tarpeeseen tämä kansalais-aloite on syntynyt.