Puhuja: Merja Mäkisalo-Ropponen
Puolue: sd
Päivämäärä: 2018-04-05 Pahimmillaan se tarkoittaa sitä, että ihmisten on muutettava pois omasta kodistaan toisen palveluntuottajan voitettua kilpailutuksen. Miltä tuntuisi, jos sanottaisiin, että nyt on pakko muuttaa, sillä asuminen tulee halvemmaksi toisessa asunnossa? Vammaisten ja muistisairaiden kohdalla tämä tilanne on usein arkipäivää, vaikka seuraukset ovat epäinhimillisiä. Kehitysvammaisilla ja muistisairailla elämän perusturvallisuus ja elämänlaatu muodostuvat pysyvistä ihmissuhteista sekä tutusta ja pysyvästä ympäristöstä. Ihmisten kotien ja perushoivan ja ‑hoidon kilpailuttaminen on aina epäinhimillistä. Erityisen epäeettiseksi asian tekee se, että usein hinta on ratkaiseva tekijä laadun ollessakin toissijainen. Halvimman tarjouksen tekijä usein voittaa kilpailutuksen aivan kuten ennen huutolaisaikaan. Kuntien ja kuntayhtymien kilpailutuksen osaamattomuutta ja hintapainotteisuutta ovat suuret terveysyritykset käyttäneet viime aikoina hyväkseen. Näiden isojen yritysten on mahdollista tehdä niin halpa tarjous, että alueen pienet, omat yritykset eivät pärjää tässä kilpailussa. Olen kuullut monen hoivakotiyrittäjän jo lopettaneen yrityksensä hävittyään toistuvasti kilpailutuksen isojen firmojen tarjouksille. Suuren firman on nimittäin mahdollista tehdä jonkin aikaa jopa tappiota saadakseen kilpailijat pois alueelta. Valitettavasti seurauksena on ollut myös hoitotyöntekijöiden työolosuhteiden heikentyminen, jolla on suora yhteys hoidon ja hoivan laatuun. Nollatuntisopimukset ovat lisääntyneet, ja vakituisissa työsuhteissa olevien työntekijöiden määrää on vähennetty. Koulutettujen työntekijöiden sijalle on otettu kouluttamattomia työntekijöitä ja esimiesasemassa olevien sairaanhoitajien toimet on lopetettu. Tällainen toiminta heikentää hoidon laatua. Myös muistisairaat ovat vammaisia. Olen itse Muistiliiton puheenjohtaja, ja Muistiliitossa puhumme yhteisökodeista emmekä esimerkiksi tehostetusta palveluasumisesta, koska haluamme korostaa, että ihmisellä on oikeus omaan kotiin, ei pelkästään asuntoon. Yhteisökodin valinnassa on ensisijaisesti mietittävä, millainen koti on ihmiselle paras koti elää omannäköistä elämää siinäkin vaiheessa, kun hän tarvitsee ympärivuorokautista hoitoa ja hoivaa. Muistisairaan yhteisökodissa pitää esimerkiksi olla muistisairaiden hoitoon ja hoivaan perehtyneitä ja osaavia, koulutettuja ammattihenkilöitä. Monessa kunnassa edelleen ajatellaan, että muistisairaita voi hoitaa kuka tahansa, ja tämä asenneongelma onkin usein se pahin ongelma. Hyvä esimerkki tästä asenneongelmasta on se, että olen kuullut johtavassa asemassa olevan viranhaltijan toteavan, kun keskusteltiin isojen ja pienten yritysten kilpailutilanteesta, että onhan se nyt ymmärrettävää, että vessapaperin kuljettaminen rekka-autolla tulee halvemmaksi kuin kaupasta hakea. Hän siis perusteli ison hoitoyhteisön valintaa tämmöisillä perusteilla. Ihmisten asumista, hoitoa ja hoivaa ei pitäisi ratkaista vessapaperin kuljetuskustannuksilla. Arvoisa puhemies! Parhaiten tämä asia voitaisiin mielestäni jatkossa järjestää, jos asumisavustaja ynnä muut tällaiset palvelut tuotettaisiin yhdistelmänä julkisia palveluita sekä palvelusetelien avulla hankittavia yksityisiä palveluja. Itsemääräämisoikeutta voidaan tukea, ja sitä on tuettava esimerkiksi hyödyntäen tuettua päätöksentekoa, joka nyt sitten toivottavasti tulevassa itsemääräämisoikeuslaissa tulee ihan virallisesti määriteltyä. Muistisairaan henkilön kohdalla yhteisökodin valinnassa on syytä hyödyntää esimerkiksi Muistiliiton laatimaa Hyvän hoidon kriteeristöä, jonka avulla varmistetaan, että yhteisökodissa on tietoa, taitoa ja osaamista kohdata muistisairaita ja mahdollistaa jokaiselle hyvä elämä. lopuksi, arvoisa puhemies, haluan tässä yhteydessä tuoda esiin myöskin kotihoidon ongelman. Kotihoidossa on tällä hetkellä kaksi suurta ongelmaa. Kotihoidon resurssit ovat riittämättömät laadukkaaseen ja toimintakykyä ylläpitävään hoitoon, mutta tämän päivän keskusteluteemaan liittyen ongelmana on yhteisökotien puute. Meillä hoetaan tässä yhteiskunnassa mantraa, että kaikkien ihmisten, ikäihmisten paras paikka on koti, mutta tämä ei kyllä pidä paikkaansa. Muistisairaan, erityisesti yksin asuvan muistisairaan, joka ei osaa käyttää turvaranneketta tai ei muista syödä tai juoda, oikea asumispaikka ei ole enää oma koti, vaan se on yhteisökoti.