Puhuja: Heli Järvinen
Puolue: vihr
Päivämäärä: 2018-03-15 Kansanedustajien sopeutumiseläke luotiin aikanaan turvaamaan eduskunnan jälkeistä elämää ja toimeentuloa sellaisillekin kansanedustajille, joiden ajama ja edustama aate ei ole kaikkein myyvin. Lienee selvää, että tarvitsemme jatkossakin järjestelmän, joka turvaa oikeuden ja mahdollisuuden puhua suoraan ja ajattelematta sitä, mitä kannattaa ja pitää sanoa, mitä asioita kannattaa edistää, jotta aika oman eduskuntauran jälkeenkin olisi turvattu. Kannattaa myös muistaa, että vanhaa sopeutumiseläkettä nauttii tällä hetkellä vajaat 30 entistä kansanedustajaa. Järjestelmän kulut ovat noin 1,3 miljoonaa euroa. Eli vaikka kuinka kiihdytämme tunteita, puhutaan talouden ja vaikkapa Suomen noin 55 miljardin euron vuosibudjetin mittakaavassa hyvin pienestä ongelmasta. Oikeudenmukaisuuden tunteen kannalta asialla on enemmän merkitystä, ja siksi tämäkin aloite ansaitsee arvoisensa huolellisen selvittämisen. Etenkin viime aikoina paljastuneet kikkailut sopeutumiseläkkeen, palkkatulojen karttamisen ja toisaalta pääomatulojen nauttimisen välillä pakottavat pohtimaan tarkennuksia järjestelmään. Sopeutumiseläkkeellä kikkailu on ehdottomasti väärin, toimeentulon turvaaminen vähintään palkansaajan tasolla sen jälkeen, kun on antanut panoksensa yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen täysipäiväisesti pitkään, on taas ehdottomasti oikein. Olen keskustellut kansanedustajien vanhan sopeutumiseläkkeen kohtalosta useiden ihmisten, kuten valtiosääntöprofessorin, valiokuntaneuvoksen sekä entisen oikeusministerin, kanssa. Kaikki heistä näkevät asialle kaksi ratkaisumallia. Ensimmäinen vaihtoehto on se, että vanhoja sopeutumiseläkkeitä korjataan siten, että myös pääomatulot lasketaan niiden saannin ehdoksi. Puhuttamani asiantuntijat pitävät tätä mahdollisena myös perustuslain näkökulmasta, sillä sopeutumiseläkkeiden alkuperäinen tarkoitus oli turvata toimeentulo poliittisen uran jälkeen. Asiantuntijoiden mukaan pääomatulojen laskeminen mukaan tuloihin turvaisi tämän lähtökohdan eli olisi sinänsä lainmukainen toimi. Toinen vaihtoehto on se, että yritämme muuttaa taannehtivasti järjestelmää vastaamaan enemmän yleistä työttömyysturvajärjestelmää. Siinä suurimpana ongelmana asiantuntijoiden mielestä on perustuslakimme, joka selkeästi estää tekemästä taannehtivaa lainsäädäntöä. Aikanaan tänne pyrkineet ja päässeet ovat tulleet taloon sillä olettamalla, että turva koskee heitä. Siihen on voinut luottaa, vaikka poliittinen ura söisi ammatillisen uskottavuuden, mikä on tapahtunut muun muassa itselleni. Ei minua kukaan toimittajaksi enää palkkaa, kun tämä poliittinen leima on otsassani. Se on se hinta, jonka itse maksan demokratiasta ja yhteiskunnallisesta vaikuttamisesta. Sanonkin kaikille kansanedustajille, jotka tänne tulevat, että kannattaa muistaa, että kun ura täällä loppuu, me olemme poliittista ongelmajätettä, jolle joskus käy hyvin, joskus käy huonosti. Itselleni on käynyt kohtuullisen hyvin. Olen kertaalleen tippunut eduskunnasta ja olen onnistunut työllistymään myös muualla, eli en ole kovin huolissani omasta kohtalostani, vaikka tämän pahamaineisen sopeutumiseläkkeen piiriin kuulunkin. Mutta sen sijaan tunnen aika monia muita edustajia, joiden ammatillinen uskottavuus on kyllä mennyt, mutta uutta ei olekaan löytynyt. Se ei ainakaan kannusta riskeeraamaan omaa tulevaisuuttaan poliittisen aktiivisuuden takia. Tämä taannehtivan lainsäädännön mahdottomuus oli myös syynä siihen, että kun järjestelmää vuonna 2011 korjattiin, sitä korjattiin vain tulevien edustajien ja heidän eläkkeidensä osalta. Vaikka taannehtivan lainsäädännön muutos on vaikeaa, olen käynyt näiden politiikan ja juridiikan ammattilaisten kanssa keskustelua siitä, mihin taannehtiva muutos ja sopeutumiseläkkeiden lakkautus heistä päätyisi, jos se olisi mahdollista. Kaikki heistä pitävät selvänä, että muutos pakottaisi arvioimaan kansanedustajien tilannetta koko työlainsäädännön näkökulmasta uudelleen. Ensinnäkin palkkio- ja eläkejärjestelmämme vertaaminen ja yhdistäminen palkansaajien vastaavaan pakottaisi avaamaan myös kansanedustajien palkkiojärjestelmän, jonka taso, niin pahalta kuin se ehkä jostakusta kuulostaakin, on jäänyt palkansaajien palkkatasosta jälkeen ainakin vuodesta 2000 asti. Palkat ovat nousseet siitä lähtien kuulemma keskimäärin noin 40 prosenttia, julkisen alan palkat yli 45 prosenttia, mutta kansanedustajien palkkiot vain 29 prosenttia. Nämä luvut ovat muutaman vuoden vanhoja, mutta uskon niiden olevan edelleen hyvin suuntaa antavia, koska viime vuosinakaan tasokorotusta palkkioihin ei ole tehty. Käytännössä erojen tasoittaminen tarkoittaisi siis palkkioidemme huomattavaa korotusta, joka ei varmasti suomalaisia tässä tilanteessa ilahduttaisi tai lohduttaisi. Pelkästään nousun tasoitus palkansaajien tasolle tarkoittaisi palkkioidemme nostoa yli 1 000 eurolla kuukaudessa. Miltä kuulostaa? Palkansaajien järjestelmään siirtyminen vaatisi muuttaman myös nykyisten, vuonna 2011 tai sen jälkeen aloittaneiden edustajien sopeutumisrahajärjestelmän, jota usein julkisuudessa verrataan työtä tekevän ansiosidonnaiseen päivärahaan mutta joka tosiasiallisesti on huonompi kuin palkansaajan työttömyysturva. 6 400 euroa tienaava palkansaaja saa neljän vuoden työn jälkeen työttömäksi jäätyään noin 2 400 euroa puolentoista vuoden eli 400 päivän ajan. Saman verran tienaava kansanedustaja saa sen sijaan esimerkiksi yhden kauden eli neljän vuoden jälkeen vajaat 1 800 euroa yhden vuoden ajan. Kahden kauden jälkeen eli kahdeksan vuoden jälkeen hän saisi 2 050 euroa kahden vuoden ajan, eli silloin turva on mitallisesti jo vähän isompi mutta edelleen tasoltaan pienempi kuin palkansaajalla. Samalla työtämme pitäisi saada ohjaamaan palkansaajien tavoin muun muassa työaikalaki, joka merkitsisi meillekin vain 8 tunnin työaikoja. Jatkossa työajat selkeytettäisiin päättymään viideltä iltapäivällä, ja se muuttaisi isolta osalta kaikkia käytäntöjä tässä talossa, sillä aika moni meistä viettää välillä arki-iltansa puhumalla tässä salissa. Tulevaisuudessa sellainen peli ei vetelisi — tätäkään keskustelua ei tähän aikaan käytäisi. Mutta kuten sanottu, perustuslaki voi koitua näille suunnitelmille esteeksi. Hyvä, että ammattilaisten ryhmä pohtii, mikä on järkevää ja mikä ennen kaikkea mahdollista. Arvoisa puhemies! Mielenkiintoisinta tässä keskustelussa on se, missä kulkee tämän työn arvostus toisaalta kansalaisten silmissä, toisaalta lehdistön ja kolmanneksi omissa silmissämme. Välillä tuntuu siltä, että aina ennen vaaleja suomalaiset ymmärtävät, että aika moni meistä paahtaa paljon töitä, tinkii vapaa-ajastaan, unestaan, perhe-elämästään ja oikeasti tekee parhaansa. Vaalien jälkeen asetelma muuttuu helposti siten, että monen mielestä yllättäen ajammekin vain omia etujamme. Lehdistön asetelma tässä sopassa on selvä. En ole nähnyt ikinä, kertaakaan, yhtään juttua ylipitkistä työpäivistä tai aamuviideltä pidetyistä puheenvuoroista. En yhtään juttua siitä, että teemme töitä museosuojelluissa oloissa, joissa työergonomiasta ja sähköpöydistä voi vain unelmoida. En yhtään juttua siitä, että talossa ainakin 10 prosenttia edustajista on itse asiassa eläkeiän ylittäneitä ja siten he säästävät eläkekuluja, kun niitä ei heille tietenkään heidän tässä luottamustehtävässä ollessaan makseta. En yhtään juttua suoraan tai välillisesti kansanedustajakollegoihin kohdistuvien epäilyjen, syytösten, motiivien kyseenalaistamisen tai muun epäilyn aiheuttamasta henkisestä taakasta tai jopa suoranaisesta fyysisen väkivallan uhkasta. Joitakin kollegoitani on jouduttu jopa poliisin turvin turvaamaan. Sen sijaan pitkistä kesälomista saamme lukea lehdistä säännöllisesti. Aika moni lähipiiristä kysyy aina sitä, miten päiväni elokuussa tai tammikuussa voivat olla niin täynnä erilaisia tapaamisia ja kokouksia, vaikka lehdissäkin vakuutetaan minun olevan lomalla. Samalla tavalla sain eduskunnasta välillä poissa ollessani puolustaa niitä kollegojani, jotka käyttävät paljon esimerkiksi pääkaupunkiseudun taksietuuttaan