Puhuja: Timo Heinonen
Puolue: kok
Päivämäärä: 2018-04-05 Arvoisa rouva puhemies! Hyvät edustajakollegat ja muut paikalla olijat! Itse sain aikanaan toimia opettajana ja myös erityisopettajana, ja niiltä vuosilta on edelleen ystäväpiirissä joita tämäkin kansalaisaloite ja tähän liittyvät asiat koskettavat. Heiltä olen saanut useita huolestuneita yhteydenottoja tässä jo useimpienkin vuosien aikana. Tämä kansalaisaloite, joka keräsi yli 72 000 allekirjoitusta, antoi äänen heille, joiden ääntä ei tässä yhteiskunnassa oikein muuten ole tahdottu kuulla. Kyse on elämänmittaisista palveluista, jotka siis koskettavat ennen muuta vammaisia ihmisiä mutta myös ikäihmisiä ja osaa nuoristakin aika pitkiäkin aikoja, ja silloin on tärkeää etsiä keinoja siihen, että heidän kaikkien kodit saadaan myös mahdollisimman pysyviksi. Yhdessä tuttavaperheessä autistinen poika itse asiassa reagoi hurjalla tavalla siinä tilanteessa, kun hänen kotinsa ja läheiset hoitajat vaihtuivat. Se oli vaikeaa katseltavaa tälle perheelle, mutta myös meille, jotka näimme sen aika läheltä — samoin asperger-lasten tai muiden vastaavien kohdalla. Kyse on itse asiassa aika pienestä joukosta. Meitä suomalaisia on reilu 5 miljoonaa, ja tämä kysymys koskettaa erityisesti vain noin 10 000:ta meistä ja noin 5 000:ta vaikeasti vammaista. Itse asiassa aika paljon voidaan ajatella, että kyllä tämä on enempikin tahtokysymys. Kysymys on heidän asumisestaan, mutta myös muista, tietyllä tavalla arkeen taikka koko elämään liittyvistä palveluista, kuntoutuksesta, joidenkin kohdalla esimerkiksi viittomakielen tulkkauksesta, puhetulkkauksesta ja muusta tämäntyyppisestä avusta. Tässä keskustelussa on hyvin tullut esille se, että meillä on vahva yhteinen tahto siihen, että jokaisella pitäisi olla oikeus mahdollisimman pysyvään omaan kotiin. Itse tuossa debatissa toin esille sen, että olen pitänyt myös sitä arvokkaana ja hyvänä, että tänä päivänä aika monet näistä ihmisistä pystyvät asumaan myös varsin lähellä sitä omaa kotiseutuaan ja omia läheisiä sukulaisiaan. Näin ei esimerkiksi omassa lapsuudessani ollut, vaan silloin naapuritalon lapsi joutui kymmenien kilometrien päähän eroon omasta perheestään. Tässä keskustelussa edellä edustaja Skinnari toi esille keinoja, joilla voidaan näihin asioihin puuttua. Itse en ajattele ihan niin, että ei pitäisi kilpailuttaa mitään. Kyllä tietyllä tavalla pitää olla myös keinoja siihen, että me seuraamme sitä, minkälaisia kustannuksia syntyy ja millä tavalla me pystymme pitämään huolta niistä. Mutta tähänkin on olemassa keinoja, esimerkiksi puitesopimuksen kautta, puitehankinnan kautta, voi tehdä ratkaisuja niin, että niitä paikkoja, joita osoitetaan, on useampia. Itse kannustan itse asiassa kaikkia kuntapäättäjiä omissa kunnissaan myös ikäihmisten asumispalveluiden kohdalla nostamaan esille tämäntyyppiset ratkaisut, että enää niissäkään kilpailutuksissa ei valittaisi vain sitä yhtä, mihin pitää ikäihmisten mennä asumaan, vaan annetaan heillekin mahdollisuuksia valita. Itse pidän erinomaisena sitä, että sosiaali- ja terveyspalveluiden uudistuksessa on vahvasti esillä myös henkilökohtainen budjetointi. Se nimenomaan antaa myös näille kehitysvammaisille ystävillemme ja läheisillemme mahdollisuuden tehdä itse ja lähipiirinsä kanssa valintoja niin, että tuo täällä esitetyllä ja kerrotulla tavalla muutamien vuosien, viiden vuoden välein vaihtuisi. Jo tänä päivänä kunnat voivat halutessaan käyttää palveluseteliä näissä ja silläkin tavalla antaa pysyvämmän kodin myös näille ihmisille. Tarve on ilmeinen tälle kansalaisaloitteelle, ja siitä olen erityisen iloinen, että