Puhuja: Mia Laiho
Puolue: kok
Päivämäärä: 2018-04-05 Arvoisa puhemies! Käsittelyssämme on Ei myytävänä ‑kansalais-aloite. Toden totta, hyvä nimi aloitteelle, sillä vammaispalvelut eivät todellakaan ole myytävänä olevia palveluita, vaan pitää muistaa, että kyse on ihmisten palveluista. Kansalais-aloite on kerännyt yli 70 000 kannattajaa, ja se on iso määrä. Se kertoo siitä, että haluamme hyvinvointiyhteiskunnassamme pitää kaikista huolta, myös kaikista heikoimmassa asemassa olevista tai niistä, joilla on jokin toimintakykyä haittaava vamma tai heikkous ja jotka tarvitsevat tukea välttämättömään huolenpitoon ja tukeen arjessa selviytyäkseen. Kansalaisaloitteessa ollaan huolestuneita vammaisten palvelujen kilpailuttamisesta, mikä sen mukaan aiheuttaa syrjäytymistä ja heikentää vammaisten henkilöiden ja läheisten hyvinvointia, työ- ja toimintakykyä, ja huonosti onnistuneiden kilpailuttamisten takia epäillään kustannusten myös nousseen. Kilpailutus ei saa tietenkään heikentää henkilön saamaa palvelua tai palvelun tasoa. Aloitteen taustalla ovat kuitenkin mitä ilmeisimmin arkielämässä esiin nousseet ongelmat vammaisten palvelujen järjestämisessä kunnissa. Näin ei tietenkään saa olla. Suomessa palvelujen järjestämisen tavat ovat nykyisin kovin kirjavia ja käytännöt vaihtelevia. Kilpailutuksia esimerkiksi kuljetus- ja asumispalveluista on tehty sekä hyvin että huonosti. Kilpailutettaessa palveluja hankintalain mukaisesti on tärkeää määritellä huolella ne kriteerit ja vaatimukset, joita haluamme ja tarvitsemme palvelusopimukseen. Kilpailutussopimusten vaatimusmäärittelyt ovat työläitä ja vaativat asian läheistä tuntemusta ja aikaa. Kun kilpailutetaan ihmisten kannalta merkittäviä palveluja, jotka välillisesti voivat huonosti toimivina heikentää ihmisen elämänlaatua tai huonontaa henkilön itsemääräämisoikeutta, jos riippuvuus muista lisääntyy, on hankinta tehtävä erityisen huolella ja kuultava asiantuntijoita sekä myös järjestöjä mahdollisimman hyvän palvelukokonaisuuden saavuttamiseksi. Kilpailutus sinänsä ei ole huono asia, sillä sen avullahan pystymme hallitsemaan ja arvioimaan kustannuskehitystä paremmin ja löytämään hinta—laatu-suhteeltaan parhaimman palvelun tarjoajan ja samalla toki varmistamaan, että julkishallinnollisesti käytetään verorahaa niin, että rahaa käytetään mahdollisimman taloudellisesti ja järkevästi mutta palvelut turvaten ja niin, että me saamme sillä rahalla mahdollisimman paljon nimenomaan niitä palveluita. Jos palvelun sisältö on huonoa, niin kyse ei ole sinänsä ongelmasta hankintalaissa vaan huonosti hoidetusta kilpailutuksesta ja kilpailun järjestämisen osaamattomuudesta. Tosiasia kuitenkin on, että asumispalveluissa, on sitten kyse vammaisten tai ikäihmisten hoiva-asumisesta, jatkuvuus ja turvallisuus ovat todella tärkeitä asioita ja merkityksellisiä ihmisen hyvinvoinnin kannalta puhumattakaan inhimillisistä tekijöistä, mitkä asumiseen ja kokonaisuuteen liittyvät. Asumispalveluiden osalta onkin huolellisesti mietittävä, miten voidaan jatkuvuus turvata niissä. Ei ole henkilön edun mukaista joutua muuttamaan asuinpaikkaa esimerkiksi sopimuskauden päättyessä. Vammaisten henkilöiden asumispalveluihin sopii hyvin palvelusetelityyppinen malli, joka ei ole hankintalain piirissä, ja tälläkin hetkellä kunnat voivat sitä mahdollisuutta käyttää. Kunnat voivat myöskin itse tuottaa palveluita. Omalta osaltaan parannusta vammaisten tilanteeseen ja muiden ryhmien, jotka tarvitsevat paljon palveluita, ovat sosiaali- ja terveydenhuollon uudistukseen liittyvät muutokset. Siinä tulee mahdollisuus henkilökohtaiseen budjettiin, jolloin henkilö itse voisi hankkia palvelut sieltä, mistä näkee palveluiden olevan järkevää hankkia ja sopivan itselle parhaiten. Tämä lisää henkilön itsemääräämisoikeutta ja lisää myös subjektiivista vapautta. Myös asiakassetelillä on mahdollisuus täydentää palveluita. Sanoisinkin, että niiden ryhmien, jotka ovat sote- ja maakuntauudistuksessa oikeutettuja henkilökohtaiseen budjettiin, palvelut tulevat todennäköisesti parantumaan oleellisesti nimenomaan asiakaslähtöisemmiksi. Tämä merkittävä järjestämistavan muutos on yksi niistä sote-uudistuksen helmistä, jotka parantavat asiakkaan asemaa järjestelmässä. Avun tarvitsija pääsee keskiöön, kuten pitääkin olla. Kun palvelua voidaan hankkia juuri oikeaan tarpeeseen, uskon, että voimme järjestää kohdennetumpia ja yksilöllisempiä palveluja ihmisille. Arvoisa puhemies! Hankintalain soveltaminen vammaispalvelujen yhteydessä on vaativaa ja vaatii hyvää sopimusosaamista ja tarkkaa tietoa palvelujen sisällöstä sisältäen asiakkaiden ja järjestöjen huolellisen kuulemisen. Sote- ja maakuntauudistuksessa kilpailutusprosessia pystytään tekemään paremmalla osaamisella ja ammattitaidolla, kun maakunnilla palvelujen järjestämisessä on leveämmät hartiat ja enemmän osaamista kuin nykyisillä lähes 300 kunnalla, joissa kilpailutukset ovat olleet kirjavia ja osin epäonnistuneitakin. Palvelujen käyttäjien tarpeiden tulee aina olla lähtökohtana, kun hankintoja tehdään. Hintaa ei saa polkea laadun kustannuksella.