Puhuja: Sari Essayah
Puolue: kd
Päivämäärä: 2018-10-16 Tämän hallituskauden alussa kilpailukyky- eli niin sanottu kiky-sopimus antoi aihetta olettaa, että me suomalaisessa yhteiskunnassa edelleenkin olemme hyviä niin sanotussa sopimisen kulttuurissa ja että se on edelleenkin voimissaan ja että kansantalouden, yhteisen hyvän, eteen ollaan valmiita tekemään yhdessä ratkaisuja. Mutta nytten, kun olemme sitten keskellä hyvää suhdannekehitystä, tuntuu siltä, että tuo oppi unohtui. Toivottavasti ei pidä paikkansa se sanonta, että me emme kestä hyviä aikoja. Hallitus ja työmarkkinajärjestöt ovat nyt tukkanuottasilla sillä tavoin, että luulen, että ne tulehtuneet välit heijastuvat vielä pitkään yhteiskunnassamme. Tämä hallituksen tiedonanto eduskunnalle on myöskin menettelytapana vähintäänkin erikoinen. valmisteluun ei ole ennenkään tarvinnut kysyä etukäteen. Hallitus ne säätää, ja eduskunta sitten päättää, menevätkö ne läpi vai eivätkö ja onko niissä esimerkiksi perustuslaillisia tai kansainväliseen oikeuteen liittyviä ongelmia. Kansa puolestaan sitten valitsee edustajansa tähän lainsäädäntötyöhön, ja niin kuin tuossa debatissa totesin, tämän salin irtisanomissuoja kestää sitten ensi eduskuntavaaleihin saakka. saakka. Viimeiset parikymmentä vuotta työ ja työsuhteen muodot ovat olleet valtavassa murroksessa, se meidän kaikkien on tunnustettava. meidän lainsäädäntö sen paremmin kuin työsuhdeturva, sosiaaliturva ja ylipäätänsä työmarkkinajärjestötkään — niin työnantajat kuin ay-liike — ole pysyneet perässä tässä muuttuvassa työmarkkinassa. Tuntuu, että meillä on vieläkin vähän sellainen käsitys, että nämä työsuhteet yhteiskunnassa ovat tämmöisiä kahdeksasta neljään 40 vuotta saman työnantajan palveluksessa. Sitten, kun yleissitovuus meillä Suomessa on ulotettu ihan kaikkeen mahdolliseen ja työehdot eivät jousta, työntekijät joutuvat joustamaan: vuokratyö, osa-aikatyö, erilaiset määräaikaisuudet lisääntyvät. Hallitus lähti purkamaan tätä tilannetta kuitenkin sitten sieltä kaikkein ongelmallisimmasta päästä. Eihän mikään yritys palkkaa sen takia työntekijöitä, että se haluaisi heitä ehdoin tahdoin lähteä irtisanomaan. Henkilöperusteisissa irtisanomistilanteissa tuo irtisanomissuojan tulkinta on varmasti tänäkin päivänä se isompi ongelma kuin varsinaisesti se irtisanomissuoja itsessään ja sen sanamuodot — siitähän me olemme täällä tänään paljon keskustelleet ja sitä puolestaan on äärimmäisen vaikea muuttaa, jos me haluamme pitää kiinni, niin kuin täällä ministeri Lindström toi hyvin esille, perustuslain, ILO-sopimuksen ja myöskin sosiaalisen peruskirjan määräyksistä. Se on äärimmäisen kapea rakonen, mitä siinä voidaan tehdä. Asiallinen ja painava syy on nyt ja jatkossakin irtisanomiseen oltava, samoin työntekijää on laiminlyönneistä ensin varoitettava. Miten tämmöinen kaavailtu aiempaa vähäisempi työvelvoitteen laiminlyönti tai epäasiallinen käyttäytyminen suhteutettuna siihen yrityksen kokoon käytännössä sitten tätä tilannetta muuttaa? Luulen, että me emme saa siihen selvyyttä ennen kuin sitten ensimmäisissä oikeudenkäynneissä, jos tämä lakiesitys nyt sitten jollakin kummalla tavalla täältä talosta saataisiin läpi ja tulisi voimaan. Eli työllistämisen kynnys ei varmasti pienessä yrityksessä madallu, jos tiedossa on lisää juridisia riitoja oikeussaleissa ja justeriikkaa. Tässä tilanteessa täytyy kuitenkin myös todellakin muistuttaa ay-liikettä siitä, että kyllä sieltäkin puolelta on nyt lähdetty äärimmäisen järeällä aseella liikenteeseen, ja voisi sanoa, että tämä tilanne ei kyllä oikeuta sentyyppistä Ja oikeastaan tämä koko mylläkkä on saanut kyllä ainakin itseni ajattelemaan sitä, että meidän olisi varmaan syytä pohtia, mikä näitten poliittisten lakkojen tulevaisuus suomalaisessa yhteiskunnassa on. Pitäisikö ne rajata esimerkiksi ajallisesti ja toisaalta myöskin sitten maksaa korvauksia työnantajille kärsityistä vahingoista? Hehän eivät ole tässä tilanteessa osapuolena.