Puhuja: Tarja Filatov
Puolue: sd
Päivämäärä: 2018-04-05 ”Miten tilataan ja kilpailutetaan lapselle lämmin syli?” Tällaisen puhelinsoiton sain, kun Hämeenlinna siirtyi tilaaja—tuottaja-malliin, enkä siihen kysymykseen osannut vastata. Kyse ei ollut rahapulasta, kyse ei ollut siitä, kilpailutetaanko hinnalla vai kilpailutetaanko laadulla, vaan siitä, millä — kilpailumenettelyllä tai tilaamismenettelyllä — ylipäätään pystytään turvaamaan se, että saadaan sitä, mitä halutaan. Tilaaja—tuottaja-malli alkaa olla jo vanhanaikainen. Itse asiassa monet kunnat ovat sitä kokeilleet ja tulleet siihen tulokseen, että se ei tuota sitä hyötyä, mitä siitä odotetaan, ja että siitä tulee päällekkäisiä kustannuksia, ja kunnat ovat purkaneet näitä tilaaja—tuottaja-malleja. Siinä mielessä, kun keskustellaan siitä, onko henkilökohtainen budjetointi vai onko asiakasseteli se tuleva ratkaisu, molemmat ovat varmasti hyviä, jos niihin on riittävät resurssit. Se huoli, mikä tässä salissa on esitetty niin vammaisten palveluiden kuin muidenkin palveluiden suhteen ja sote-uudistuksen suhteen, liittyy tietenkin tähän sote-uudistuksen rahoitukseen ja siihen, riittävätkö ne rahat sitten sen laadun kanssa taisteluun. Silloin kun me mietimme hankintaa, niin kysehän on rahan ja laadun taistelusta. Kumpi painottuu, kumpi on se tärkeämpi asia, johon panostetaan? Ja kun tässä on haluttu etsiä niitä ratkaisuja esimerkiksi kuntatasolla, niin useinhan on kyse siitä, mille tasolle se budjetti asetetaan. Jos se budjetti vaatii leikkauksia ja vaatii ikään kuin lisää säästöjä, niin silloin hinnan arvo nousee laadun kustannuksella, ja jos taas ollaan valmiita panostamaan laatuun, niin silloin tarvitaan usein myös lisäresursseja. Ihan aina tämä yhtälö ei mene näin, koska joskus fiksummin tekemällä voidaan saada parempaa laatua ja silti säästää hinnassa. Mutta silloin kun on kyse vammaisten palveluista, niin tilanne ei saisi olla se, että vammaisen läheiset tai vammainen itse joutuu taistelemaan niistä ihmisoikeuksistaan ja lakisääteisistä palveluistaan ja niiden laadusta. Sen vuoksi tämä aloite on äärimmäisen tärkeä, että kun puhutaan tietyistä erityisryhmistä, niin pitää löytää sellaisia menettelyjä, että ne eivät todellakaan ole täällä huutolaiskaupassa — niin kuin edustaja Salonen mielestäni hyvin kuvasi sitä, millainen tilanne joskus on. on. Yksi mahdollisuus voisi olla se, että rakennetaan vammaispalveluihin malli, jossa vammaisen asumis-, avustaja- ja muut palvelut tuotetaan yhdistelmänä julkista palvelua sekä tavallaan palveluseteleiden avulla hankittavia yksityisiä palveluita. Euroopassa nämä mallit ovat tuottaneet toisissa maissa hyvää tulosta, ja silloin tavallaan asiakas valitsee palveluntuottajan. Kyseessä ei ole julkinen hankinta, eikä silloin hankintalakia tarvitse soveltaa eikä miettiä niitä kilpailutuskriteereitä ja sitä hinnan ja laadun painoarvoa, vaan valinta on se, joka siinä määrää. Tämähän on se hyvä puoli, joka valinnanvapaudessa sotessakin voi olla, mutta jälleen kerran törmäämme siihen, että mikä on sitten se resurssi, jolla näitä kokonaisuuksia hankitaan. Tein aikanaan välityömarkkinaraporttia ja kävin siinä aika paljon läpi erilaisia hankintaprosesseja ja olen ollut yhtä hankintalakia aikanaan tekemässä ministerinäkin ollessani, ja minun mielestäni meidän suomalainen ongelma on se, että me kilpailutamme liian pieniä asioita. EU:n kynnysarvot ovat suuremmat kuin meidän kansallinen lainsäädäntömme, ja sitten kun mennään kuntiin, niin siellä kynnysarvot ovat vielä pienemmät kuntien hankintaohjeessa kuin mitä ne ovat valtakunnan lainsäädännössä. Tässä me joudumme tilanteeseen, jossa me usein hyvin pieniä kokonaisuuksia hankimme ja kilpailutamme ja niistä kilpailutuskustannuksista itse asiassa tulee suuremmat kuin siitä hyödystä, jota taloudellisesti kilpailutuksen kautta saamme, ja siksi tätä kokonaisuutta pitäisi miettiä ja löytää niitä innovatiivisempia hankintamenettelyjä. No, sitten jos mietitään kuntapäättäjän näkökulmasta, niin monen kunnan ja johtosäännöissä määritellään se, paljonko hankinnan pitää olla, jotta se tulee lautakuntatasolle päätettäväksi tai valtuustotasolle päätettäväksi, mutta sen sijaan kriteerit menevät aika äkkiä läpi. Niitä yritetään budjetissa tai jossakin ohjeistuksessa säätää, mutta tavallaan oleellisempaa olisi poliittisesti päättää siitä, mikä painoarvo laadulla ja laatukriteereillä on suhteessa hintaan, koska se määrittää paljon enemmän lopputulosta. Sen jälkeen, kun kilpailutus on tehty ja kriteerit ovat pöydässä, liikkumavara itse asiassa on aika pieni, vaikka ne hankinnat olisivat kuinka suuria. Silloin sen poliittisen päättäjän valta päättää toisin, kuin ikään kuin kilpailutus on tuloksena tuottanut, on hyvin ohut, silloin ei enää liikkumavaraa ole. Sen takia on oleellista kiinnittää huomiota siihen, miten se hankintaprosessi lähtee liikkeelle. Mutta silloin todellakin, kun on kyse ihmisistä, joille tarvitaan monenlaisia palveluita, joita tarvitaan tavallaan pitkäkestoisesti, pitäisi miettiä niitä keinoja, joilla tuo vammainen ihminen on paremmin tässä kokonaisuudessa mukana. tämä Katriina Alholan väitöstutkimus, johon tuossa debatissa viittasin, oli mielestäni siinä mielessä hälyttävä, että se kertoi, kuinka paljon me painotamme laatua. Valtioneuvosto esimerkiksi viime eduskuntakaudella sääti, että pitää päästä tiettyihin tavoitteisiin ympäristökriteereiden suhteen ja että ympäristökriteerit ovat julkisissa hankinnoissa oleellisia. No, enpä usko, että ollaan päästy lähellekään niitä tavoitteita, vaan se on se hinta, mikä määrittää. Yhtä lailla me voisimme lähteä painottamaan näitä laatu- ja sosiaalisia kriteereitä paljon paljon enemmän. Ja jos ajatellaan, että maakunnat ovat isompia yksiköitä ja ne tuovat jotenkin automaattisesti meille enemmän osaamista, niin uskallan sitä epäillä, koska monet maakunnista ovat suunnilleen samankokoisia kuin Helsinki ja Vantaa. Eli eivät ne niin suureksi kasva, että siellä olisi mittavia hankintayksiköitä, joissa voitaisiin tehdä sitä pohjustusta hyvin paljon merkittävämmin kuin mitä tähänkään asti — että kyllä siellä aika ohuilla resursseilla mennään, kun niistä palveluistakin on maksettava eikä vain siitä hankinnasta. Tuossa Alholan tutkimuksessa oleellista oli se, että meillä ei ylipäätään käytetty sosiaalisia kriteereitä, ne oli ikään kuin poispyyhkäisty sieltä. Meillä oli kuljetukset ja meillä oli tuotantovarmuudet ja tämäntyyppiset laatukriteerit siellä kyllä läsnä, mutta ne kriteerit, jotka tuovat sen palvelunsaajan elämään laatua, puuttuivat aika lailla kokonaan, ja tämä kertoo mielestäni siitä, millaisia kriteereitä me asetamme palveluille, ja siitä, että se raha puhuu näissä tilanteissa liikaa. Poliittisen päättäjän, kun me olemme ratkaisuja etsineet, vastuulla kyllä on aina se, minkä verran me mihinkin asiaan budjetoimme. Emme me voi syyttää virkamiehiä huonoista kilpailutuksista ja valinnoista, jos me annamme liian niukan budjettiraamin valmistella noita hankintoja, eli siinä mielessä kyse on tavallaan osaamisesta, mutta kyse on myös poliittisten resurssien tai taloudellisten resurssien suuntaamisesta. mitä tulee tähän mutterin pussittamiseen, niin sen verran haluan siihen sanoa, että olen ehkä tässä teidän kahden puhujan välissä siinä mielessä, että ymmärsin, että edustaja Guzenina tarkoitti sitä, että silloin kun laitetaan ikään kuin mutteria pussittamaan ihminen, jolle se ei ole arvokasta työtä, ja pakotetaan ja se tehdään hinnalla, joka ei toimi, joka ei ole kohtuullinen, ja ihmisellä olisi kykyä tehdä paljon muuta, niin se tavallaan menee huonoon suuntaan, mutta silloin kun puhutaan niistä henkilöistä, joihin edustaja Heikkinen tässä viittasi, joille se on juuri niillä kyvyn rajoilla ja antaa sisältöä siihen, että ”olen osa tätä yhteiskuntaa, teen jotakin hyödyllistä”, niin se muuttuukin taas järkeväksi. Elikkä olipa kyse mistä tahansa toiminnoista, varsinkin vammaisten ihmisten kohdalla, niin oleellista on se, että palvelut ovat