Puhuja: Sari Essayah
Puolue: kd
Päivämäärä: 2018-04-05 Arvoisa rouva puhemies! Haluan kiittää näitä kansalaisaloitteen tekijöitä, jotka ovat antaneet äänen vammaisten henkilöitten välttämättömän avun ja tuen kilpailuttamisen lopettamiseksi, ja on hienoa nähdä, että lehtereillä edelleenkin tätä keskustelua seurataan. Täällä on tänä iltana puhuttu paljon kilpailutuksesta, laatukriteereistä, hankinnoista, osto-osaamisesta ja keskusteltu, että kenenkä osaamisessa sitä vikaa on: onko ollut silloin, kun täällä on laadittu hankintalakia vai peräti EU-päässä julkisten hankintojen direktiiviä, vai ovatko ne ne onnettomat kuntapäättäjät, jotka eivät osaa, vaiko virkamiehet. No, itse asiassa täällä edustaja Elovaara totesi, että lopetetaan näistä kaikista puhuminen ja ratkaistaan tämä asia vain yksinkertaisesti tällaisella yhteisellä kokouksella. Omassa puheenvuorossani joudun näitä kaikkia edellä mainittuja termejä kyllä käyttämään ihan sen tähden, että jokaisella päätöksellä, mikä on tehty, on oma historiansa. Ja sillä syyllä, miksi me Suomessa olemme tällä hetkellä siinä tilanteessa, että elämänmittaisia palveluja kilpailutetaan, on oma päätöshistoriansa, ja se on ehkä syytä käydä tässä myös läpi. Eli kaikki tämä hankintaosaamiseen ja kilpailutukseen liittyvä jargon ei sinällänsä vastaa näitten kansalais-aloitteen tekijöitten alkuperäiseen toiveeseen, elikkä ei ole kysymys siitä, onko kilpailutus hyvää tai huonoa, vaan siitä, että näitä elämänmittaisia palveluja ei haluttaisi kilpailuttaa ollenkaan. Suomen hankintalakihistoria on EU:n julkisten hankintojen direktiivin implementoijana ollut sitä EU:n mallioppilasluokkaa. Näin voisi sanoa ikään sanoa ikään kuin ironisessa merkityksessä, koska silloin aikanaan, kun hankintalaki tehtiin perustuen tähän julkisten hankintojen direktiiviin, Suomessa päätettiin, että nämä elämänmittaiset palvelut otetaan sinne hankintalain piiriin. Sen tähden tällä hetkellä me olemme siinä hankalassa tilanteessa, että jos näitä palveluita ei tuota julkinen taho vaan niitä hankitaan hankintakriteereitten kautta yksityisiltä markkinoilta, niin silloin on kilpailutettava, mutta jos meillä on julkinen tuottaja, niin mikään mahti maailmassa, ei edes EU, ei voi pakottaa siihen kilpailutusprosessiin. Eli vaihtoehdot ovat se, että me todellakin tuotamme näitä julkisen tuottajan toimesta, tai sitten nämä täälläkin luetellut erilaiset tavat, muun muassa suorahankinta, palvelusetelit, asiakassetelit tai sitten tämä henkilökohtainen budjetointi. Ollaanpa sote-maku-uudistuksesta mitä mieltä tahansa, niin ajattelen, että tämä henkilökohtainen budjetointi tapana hankkia näitä elämänmittaisia palveluja saattaisi olla hyvä ratkaisu, mikäli pystytään huolehtimaan siitä, että resursointi on riittävää ja että todellakin sitten se hankkija on nimenomaan se vammainen henkilö, että sitä ei lainsäädännössä rajata sillä tavoin ulos, että jos hän ei pysty itse ilmaisemaan tahtoansa, niin hän ei silloin pystyisi olemaan se aktiivinen toimija siinä henkilökohtaisen budjetin kohteena. voisi sanoa, että siinä mielessä tämä henkilökohtainen budjetointi voi olla yksi tapa ratkaista näitä ongelmia, missä tällä hetkellä ollaan. Sen sijaan täällä joku kollega mainitsi siitä, että kun tullaan sitten maakunnallisiin hankintarenkaisiin tai maakunnallisiin kilpailutuksiin, niin silloin oltaisiin paremmassa tilanteessa kuin ehkä jossakin pienessä kunnassa, jossa sitä osto-osaamista on saattanut olla vähänlaisesti. Pelkään kyllä sitä, että kun ne kilpailutukset menevät sitten maakunnalliselle tasolle — jos kilpailutetaan — niin silloin tapahtuu näin, että siellä hyvin herkästi pienet tuottajat tippuvat kelkasta ja eivät pysty osallistumaan näihin erilaisiin kilpailutuksiin laisinkaan, koska nämä ostoerät saattavat tulla niin suuriksi, että pieni tuottaja ei pysty niissä olemaan mukana. Mutta todellakin jos katsotaan tätä hankintadirektiiviä ja siihen perustuvaa hankintalakia, niin silloin, kun alun perin säädettiin tämä ensimmäinen hankintalaki, Suomi tosiaan lähti näitä kynnysarvoja laskemaan reilusti alle direktiivin mahdollistamien enimmäisrajojen, ja silloin tapahtui se, että Suomesta tuli EU:n eniten kilpailuttava maa ei koskien pelkästään esimerkiksi näitä vammaisten ja vanhusten palveluita, vaan ylipäätänsä kaikessa mahdollisessa olimme eniten kilpailuttava maa. Sekavien tulkintojen takia monet pienet toimijat heivattiin markkinoilta ja paikalliset tuottajat sivuutettiin näissä tarjouspyynnöissä. No, olin Euroopan parlamentissa silloin meppinä, kun julkisten hankintojen direktiiviä lähdettiin parantamaan ja uudistamaan. Silloin tuossa uudistuksessa keskeisin uudistus liittyi siihen, että jo siinä direktiivissä tuotiin esille se, että halvin hinta ei ole yksinomainen kriteeri vaan tehdään kokonaistaloudellisesti edullisin valinta, ja siinä laadulla on silloin merkitys. Siinä mielessä tietysti toivoi, että kun sinne julkisten hankintojen direktiiviin tuli jo sinne direktiivitasolle tämä laatu mukaan, niin sitten tässä Suomen uudistetussa hankintalaissa se olisi saanut vähän suuremman painoarvon. Siellä myöskin mahdollistettiin silloin nämä erivapaudet sosiaali‑ ja terveyspalveluille ja myöskin sitten juuri tämä, että osa hankinnoista voidaan suoraan sosiaalisilla kriteereillä suunnata esimerkiksi työpajoille tai sosiaalisille toimijoille. Mutta täytyy sanoa, että vaikka tuota hankintalakia uudistettiin, niin siitä huolimatta tieto tieto näistä mahdollisista parannuksista ei ole tavoittanut suomalaista hankintakenttää, ja siinä mielessä kaikki ne ikään kuin joustot, mitä siellä sisällä on, ovat jääneet toteutumatta. Täällä myöskin muistaakseni edustaja Filatov ja edustaja Skinnari nostivat esille sen, että tosiasia on tietysti se, että silloin, kun kunnissa määrätään budjettiraami hyvin tiukaksi ja jos määrällisesti tiedetään, että joku tietty määrä palveluja tulee hankkia, on vaikea sitten lähteä sitä laatukriteeriä nostamaan suuremmaksi ikään kuin hinnan ohitse, vaikka näin toivottaisiin, kun tiedetään, missä sitten viime kädessä tulee vastaan se rahapussin koko. Mutta todellakin kertaan nyt vielä, että jos me haluamme, että näitä elämänmittaisia sosiaalisia palveluita ei kilpailuteta, niin silloin meidän pitäisi pystyä menemään sinne alkujuurille ja irrottamaan nämä kokonaisuudessaan siitä tulkinnasta, minkä Suomi on aikanaan tehnyt. Tai toinen vaihtoehto: että me tosiaan lähdemme siitä, että julkisesti tuotetaan sitten näitä palveluita. Tai kolmas vaihtoehto: että meillä suorahankinnan, palveluseteleitten, asiakasseteleitten ja henkilökohtaisten budjettien kautta pidetään huolta siitä, että nämä eivät ole enää kilpailutuksen piirissä. Mutta muulla tavoin tätä kilpailutusta ei voida sillä tavoin välttää, jos kerta lähdetään hankkimaan sieltä markkinoilta näitä palveluita. Mutta minä olen ainakin ymmärtänyt niin tämän kansalaisaloitteen ydinviestin, että täällä ei haluta puhua sen paremmin hyvälaatuisesta kuin huonolaatuisesta kilpailutuksesta vaan todellakin nämä palvelut