Puhuja: Kristiina Salonen
Puolue: sd
Päivämäärä: 2018-04-05 Arvoisa puhemies! Vielä 1930-luvullakin Suomessa huutokaupattiin vähäosaisia lapsia mahdollisimman halvalla parempiosaisiin perheisiin, jotka sitten sitoutuivat elättämään tietyllä korvauksella lapsen. Tarjouskauppaa käytiin myös vammaisista ja mielenterveysongelmaisista ihmisistä sekä vanhuksista. Heitä kutsuttiin huutolaisiksi, kuten tänään olemme jo kuulleet. Tuon ajan sosiaalihuollon tarkoituksena oli vähentää heikko-osaisten ihmisten hoidosta aiheutuvia kustannuksia yhteiskunnalle siirtämällä heidät eräänlaiseen perhehoitoon. Huutolaisuus tarkoitti kuitenkin useille lapsille ja vanhuksille sitä, että heidät ostanut halusi vain hyötyä maksimaalisesti sijoituksestaan. Vaikka huutolaisuutta nykyään kauhistellaan ja synkästä historiastamme halutaan jopa vaieta, yhtymäkohtia tämän päivän kilpailuttamiseen ja mahdollisimman halvalla tekemiseen voi löytää. Historiasta on helppo nähdä kulloisenkin aikakauden sokeat pisteet: asiat, joiden puolesta kaikki toimivat, vaikka jälkeenpäin ne osoittautuivatkin suuriksi virheiksi, jopa historian murhenäytelmiksi. Vaikeampaa on nähdä tässä ajassa ne asiat, jotka tulevaisuudessa tunnistetaan oman aikakautemme sokeiksi pisteiksi. Yksi sellainen asia voisi kuitenkin olla tulosjohtamisen oppien suora soveltaminen sosiaali- ja terveydenhuoltoon. Juuri nyt kaikki tuntuvat vannovan sokeasti kilpailuttamisen nimeen kuin ihmeitä tekevään ja parantavaan voimaan, olipa kyse sitten julkisen sektorin käyttämistä kynistä tai palveluiden tuottamisesta. Tiukassa taloudellisessa tilanteessa kilpailuttaminen on toki lyhyellä aikavälillä tuonut säästöjä, mutta millä kokonaishinnalla? YK:n vammaisten oikeuksia koskeva yleissopimus tuli Suomessa voimaan 10.6.2016. Sopimuksen mukaan vammaisella henkilöllä on oikeus päättää omasta elämästään ja asumisestaan. On myös vammaissopimuksen hengen mukaista, että vammaisen ihmisen mahdollisuutta valita oma asuinpaikkansa kunnioitetaan. Tämä käsittelyssä oleva kansalaisaloite on äänekäs huuto hiljaisuudesta. Se on huuto, että näin ei ole nyt. Toivottavasti nyt viimein se viesti tavoittaa meidät kaikki. Kun kunnat kilpailuttavat vammaisten asumispalveluja, palveluntuottaja voi vaihtua useinkin. Kotiin ja asumiseen liittyvät muutokset ovat kaikille hankalia, mutta kohtuutonta rasitusta muutokset asumisessa aiheuttavat varsinkin haavoittuvassa asemassa oleville ihmisryhmille, kuten vammaisille. Tuttu elinympäristö tuo turvallisuudentunnetta, ja kodinomaisessa asumisessa muodostuvat pitkäaikaiset työntekijäsuhteet lisäävät hyvinvointia merkittävästi. Vammaisten asumispalveluissa on kyse jopa koko elämän mittaisesta asumisesta, eikä niitä voi verrata muihin hankintoihin, ei millään tavalla. On aivan eri asia kilpailuttaa tavaroita ja pienimuotoisia palveluita kuin ihmisen kenties koko elämän mittaista asumista. Pahimmillaan kilpailuttaminen merkitsee sitä, että kotia joutuu vaihtamaan muutaman vuoden välein. Näin ei voi olla, vaan vammaisten on voitava vaikuttaa siihen, missä he asuvat. Äskeisestä debatista saimme huomata sen, edelleen tämä tuntuu olevan muna—kana-ilmiö, niin kuin itsekin tuossa totesin: kuka syyttää osaamisesta, kuka syyttää laista, kuka sitten siitä, että kumpainenkin on vastoin sitä, mitä tosielämässä tapahtuu. Olisin halunnut täältä ministeriltä vielä kysyä: Jos aidosti kyse on osaamisen puutteesta, miksi myös maamme suurimmat kaupungit ovat mukana näissä ihmisten tarinoissa, joissa siis tapahtuu vääryyksiä? Eikö suurissa kaupungeissa sentään pitäisi olla maamme paras osaaminen, kun on kyse hankinnoista ja kilpailuttamisesta? Täytyy olla vikaa siis jossain muussakin. Itse sanoisin, että niin kauan kuin kaupungin johto taputtaa virkamiehiä selkään siitä, että on saavutettu suuria säästöjä, mitään muutoksia ei tapahdu. Mutta heti sen jälkeen, kun selkään taputetaan siitä, että on tehty kerrankin inhimillinen kilpailutus, Olen todella tyytyväinen tästä kansalaisaloitteesta ja siitä, että se on nyt saatu tänne eduskunnan käsittelyyn. Haluan oikeastaan vaatia ja toivoisin, että asiaa vielä harkittaisiin, että julkinen kuuleminen järjestettäisiin myös sosiaali- ja terveysvaliokunnan, talousvaliokunnan, ehkä jopa valtiovarainvaliokunnan yhteisenä julkisena kuulemisena, koska tämä koskettaa kaikkia ja kaikkien on oltava siinä mukana. Niin kauan kuin me jatkamme tällaista keskustelua, että yksi valiokunta katsoo vain yhdestä näkökulmasta, me emme löydä niitä vastauksia, joita useammat henkilöt ovat tässäkin salissa peräänkuuluttaneet. Ja vastauksia me kaipaamme. Sanoin itse alussa, että alan olla jo kyllästynyt siihen, että kuulen aina nämä samat vastaukset, missä on vika, mutta mikään ei muutu. Ja sanoin, että varmasti kyllästyneitä ovat myöskin vammaiset ja heidän perheensä. Mutta oikeastaan en usko, että he ovat kyllästyneitä. He ovat hädissään. Nämä kaikki tarinat, joita itsekin olen saanut vuonna 2013 tehdyn kirjallisen kysymyksen jälkeen, kun ihmiset koettavat etsiä vastauksia siihen, mitä heidän tilanteessaan voitaisiin tehdä, jotta inhimillisyys toteutuisi, jottei heidän lapsensa tilanne heikkenisi enää entisestään, jotteivät ikään kuin ne surulliset tarinat, joihin ihmiset ovat joutuneet, enää jatkuisi — kaikki nämä tarinat kertovat siitä, että ihmisillä on hätä. Me emme voi enää katsoa tämän hädän yli. Meidän tehtävämme on etsiä nyt siihen ratkaisut. Lopuksi haluan todeta, että toivon, että tähän eduskunnan käsittelyssä olevaan Ei myytävänä ‑kansalaisaloitteeseen suhtaudutaan suurella vakavuudella