Puhuja: Anders Adlercreutz
Puolue: r
Päivämäärä: 2018-03-13 Arvoisa puhemies, ärade talman! Ilmastopolitiikka on monimutkaista ja politisoitunutta. Osaoptimointi ei ole sille vierasta. Koko rakennelma on monimutkainen: on päästökauppaa, taakanjakosektoria, LULUCF:ää. Päästöt ovat kuitenkin yhteiset, ja yhden osan osaoptimointi ei auta, jos toinen vuotaa. Ilmastotoimilla on myös taloudellisia seurauksia. Liikumme alueella, jossa on taloudellisia ja alueellisia intressejä. Suomen ilmastopolitiikka nojautuu vahvasti biotalouteen, ja tälle on hyvät ja painavat syyt: Suomessa on paljon metsää, ja meillä on paljon alan osaamista. Biopolttoaineet ovat selkeästi yksi osa tulevaa energiapalettiamme, mutta se on myös sektori, joka on erittäin arka lainsäädännön muutoksille. Samalla on todettava, että meidän on muistettava, missä meidän todelliset haasteemme ovat ja millä aikavälillä ne on kohdattava. Vuoteen 2030 mennessä päästöt pitää liki puolittaa, ja se on kunnianhimoinen tavoite. Tässä perspektiivissä biopolttoaineiden ja biotalouden edut ovat sitten jo paljon kyseenalaisemmat, ja siksi on oleellista, että nämä polttoaineet ohjataan oikeisiin kohteisiin: raskaaseen liikenteeseen — kohteisiin, joissa on vaikeata löytää korvaavia energialähteitä. Suomi on linjannut, että tavoittelemme metsienhakkuuvolyymin lisäämistä. Tällä hetkellä se on 70 miljoonan kuution vuosiluokkaa. Se on 10 miljoonaa kuutiota enemmän kuin vuosikymmen sitten. Tulevaisuudessa määrä tulee nousemaan 80 miljoonaan kuutioon. Se tarkoittaa, että hiilinielu pienenee. Vuoteen 2030 mennessä sen arvioidaan puoliutuvan kasvaakseen sen jälkeen uudestaan. Pitkällä tähtäimellä se ei välttämättä ole suuri ongelma, jos kasvu vuoden 2030 jälkeen on ripeää, mutta lyhyellä tähtäimellä se ei ole ilmastotavoitteidemme mukaista — ja ilmastonmuutoksen torjunnassa on kiire, siitä on olemassa suuri asiantuntijoiden yhteisymmärrys. Siinä tilanteessa on erityisen tärkeää, että nämä kuutiot ohjataan pitkäikäisiin puutuotteisiin, ei polttoaineisiin tai paperiin. Noin 50 prosenttia päästöistämme liittyy suoraan tai välillisesti rakentamiseen. Noin 50 prosenttia Euroopan primääriresursseista käytetään rakentamiseen. Se, miten rakennamme, on osa tämän haasteen ratkaisua. 1 kilo puuta sitoo samalla 1,8 kiloa hiilidioksidia, yksi pientalo sitoo 30 tonnia hiilidioksidia. Jos rakennamme enemmän puusta, jos hakkuumäärien kasvu menee puurakentamiseen, ilmastohaasteemme on paljon helpommin voitettavissa. Tähän pääsemme, jos toteamme sen, minkä pitäisi olla itsestäänselvää: Suomalainen puu ei pala paremmin Suomessa kuin Ruotsissa. Ruotsalaiseen puukerrostaloon sijoitettu suomalainen kakkosnelonen ei pala huonommin kuin suomalaiseen puukerrostaloon sijoitettu lauta. Meidän tulee selkeästi todeta tämä rakennusmääräyksissämme, todeta, että jos puu suojataan rakenteellisesti, sprinklausta ei tarvita — ja päinvastoin. Tässä on tapahtunut hieman edistystä mutta ei riittävästi. Meidän tulee seurata tässä Ruotsin esimerkkiä. Meidän tulee myös huomata, että E-lukuun tuijottaminen ei edistä hyvää ja tervettä rakentamista. Helsingin Energian tutkimukset osoittavat, että korrelaatio E-luvun ja energiatehokkuuden välillä on hyvin heikko. Samaa osoittavat myös professori Juha Vinhan tutkimukset Tampereen teknillisessä yliopistossa. Samalla tiedämme, että maamme yli pyyhkäisee homerakentamisen epidemia ja että eristekerroksen kasvattaminen lisää virheherkkyyttä. Tämä on korjattavissa.